Вадим Панов

Войните ги започват неудачниците

(книга 1 от "Тайният град")

Хиляди години човечеството отчаяно се борило за правото да господства над Земята. Хиляди години воини и герои, инквизитори и жреци с огън и меч изтребвали нехората, изтривайки даже спомена за тяхното съществуване. Вещици, таласъми, гноми… Предците ни ги преследвали и ги унищожавали безпощадно, считайки, че на Земята има място само за човека. Струвало им се, че са удържали победа…

Минали години, и постепенно хората забравили какво е предпазливост. Цялото богатство на света било в ръцете им, и съблазните погълнали мрачните инквизитори. Воините се върнали в къщи, героите обули домашни чехли и насядали до камините. Досадните разкази се украсявали с все повече цветисти подробности, превръщайки реалните събития в митове и приказки. Паметта за славните победи умряла с последните герои.

Но историята още не познава окончателни победи…

Пролог

— Защо се притесняваш? — момчето рязко се обърна.

Но не можа да я завари неподготвена.

— Аз? — Жената учудено повдигна тънките си черни вежди.

Момчето се смути:

— Чувствам го. Знаеш, че усещам аурата ти ясно. Ти си силно обезпокоена.

Жената се усмихна едва забележимо. Лекичко, с ъгълчетата на устните си, и буквално го принуди да търси усмивката на красивото и слабо лице.

— Ти притежаваш огромна сила, Любомир, и нищо не може да се скрие от теб. Това ще потрябва на бъдещия господар на Великия Дом. Къде ми е кутията за бижута?

Изящната златна кутийка, в която стояха само най-любимите и скъпоценности, стоеше на малка масичка от дясно на креслото, в което се беше разположила жената. Достатъчно беше само да протегне ръка.

Момчето бързо заобиколи креслото, взе кутийката и отвори капака. Изглеждаше на тринайсет. Светлокосо, невзрачно, слабичко, твърде крехко според стандартите на Зеления Дом, то би изглеждало даже смешно, ако не бяха очите. Огромните яркозелени очи на Любомир привличаха, хипнотизираха, отразяваха невероятната сила, която се криеше в сърцето му. Дива сила, създадена от магията, сила, на която би завидял всеки маг в Тайния Град.

— Бъди така добър, подръж кутийката.

Този път жената дари момчето с истинска усмивка. Пълните, добре очертани устни се отвориха, показвайки равен ред дребни бели зъби, на бузите и заиграха малки закачливи трапчинки, а в яркозелените и очи за момент пламнаха ослепителни и леко безумни пламъчета. Любомир се олюля — усмивката и действаше като наркотик, караше го да забравя целия свят и да чака, да чака, да чака кога в очите на жената ще се появи отново това прекрасно, опияняващо пламъче.

— Трябва ми нещо, което не се набива на очи — замислено произнесе жената, разглеждайки богатата си колекция.

Любомир не сваляше очи от загорелите и рамене, стройната шия и гъстата светла, почти бяла коса, подредена в сложна прическа. Той не успя да се въздържи, леко се наведе и усети идващия от косите и слаб аромат на жасмин.

— Наистина е прекрасен, нали? — Жената нежно погали току-що сложения пръстен. — Не мислиш ли?

Момчето трескаво кимна.

— Много е красив.

Пръстенът наистина беше направен с вкус. Тънка златна халка, покрита с причудливи орнаменти, и голям изумруд с необичаен цвят, който, изглежда можеше да блести даже през нощта под светлината на звездите. Беше и го подарил Мечеслав, широкоплещестият барон Мечеслав — господарят на домен Соколники. Любомир виждаше как жената разцъфва при появата на тъповатия побойник, и всеки път безсилната ярост стягаше скулите му, караше го да стиска малките си крехки ръце в също толкова малки и крехки юмручета.

— Харесва ми как проблясва, — тихо произнесе жената, гледайки замислено изумруда. — Чия ли душа живее в него?

— На герой или на красавица, — усмихна се Любомир, — или, може би, на бижутер.

Той ненавиждаше този пръстен.

Кутийката се върна на масата. Любомир направи няколко неуверени крачки и спря в средата на стаята.

— Не ми каза защо си развълнувана.

Тя вече достатъчно добре познаваше момчето, за да разбере, че то няма да забрави въпроса си.

— Няма да е преувеличено да кажа, че днес нашият народ ще преживее велик ден, който сме чакали много дълго, Любомир. Някои даже престанаха да вярват, че пророчеството ще се сбъдне, и ти, Вестителю, ще дойдеш. Че отново ще имаме надежда. — Тя бавно обхвана с поглед крехката фигура на момчето. — Днес е един от най-важните дни в моя живот, предстои ми да съобщя на поданиците на Зеления Дом великата новина. Нима мислиш, че мога да бъда спокойна?

— Само че голяма част от поданиците ще останат в неведение относно моята поява — Любомир отново рязко се извърна.

— И ще продължат да са в неведение, — подчерта жената.

„Не си ли прекалено умен за тринайсетте си години, пале?“

— Длъжни сме да пазим тайната.

— Защо?

— Имаме твърде много врагове, — жената премести поглед на отражението си в огледалото. Май всичко беше наред, въпреки… Тя леко повдигна глава и внимателно оправи с нокти измъкналия се кичур. — Ярослава не ти ли разказа?

— Не.

— Странно, обикновено тя е много приказлива.

— Много съм задължен на жрица Ярослава, — намръщи се Любомир. — Тя е с мен практически от деня на раждането ми и…

— Да, помня.

„Как тая тарикатка изобщо разбра за раждането ти? Проклета интригантка“.

— Ярослава каза, че трябва да бъда представен на народа, но ти настояваш за идването на Вестителя да разбере само Кралският съвет.

— Имам основания за това.

— Бих искал да ги науча.

„Само Ярослава му е подшушнала. Няма да спре, докато не ме измести от трона“.

— Бароните на Зеления Дом трябва да знаят, че предсказанието се е сбъднало и Вестителят е дошъл. — Жената разсеяно взе от масичката четчицата за пудра, но веднага я върна обратно. Гримът и беше идеален. — Бароните са само осем, и на тях можем да се доверим. Ако за идването ти узнае народът, по Тайния Град ще плъзнат слухове. След два, максимум след три дни аналитиците на Великите Домове ще разберат за появата ти и ще обявят началото на лова. Възможно е даже да започнат война.

Няколко секунди Любомир мълчеше, стоеше в средата на стаята и гледаше някъде в тавана. През това време жената не сваляше очи от отражението му в огледалото.

— Какво искат от мен? — попита най-накрая момчето. — Аз не желая война.

— За съжаление, появата ти е достатъчен повод. Великите Домове няма да чакат да пораснеш, да се научиш да управляваш силата си и да ги унищожиш. Те ще се постараят да го направят първи. Ти на тяхно място би постъпил точно така.

Любомир потрепери:

— Аз не съм на тяхно място.

— Това не е важно. Хилядолетията преследване са изострили инстинкта ни за самосъхранение и ние усещаме заплаха най-добре от всички на този свят. Предсказано е, че ти ще възродиш нашата империя. Зеленият Дом ще се възправи, и Танцуващият Жерав ще разпери криле над всяко ъгълче на Земята. За останалите Велики Домове това означава смърт.

— Аз нося война, — тихо произнесе момчето. — Аз нося смърт на Великите Домове.

До този момент той рядко се беше замислял за предназначението си, и суровите думи на жената го разтърсиха. Сърцето на Вестителя заби по-силно.

— Предсказано е ти да поведеш похода. — Тя отново се усмихна. Весело, съвсем истински. — Имаш велико бъдеще, Любомир, велико предназначение.

— Излиза, че те имат повод да ме убият.

— За убийство винаги се намира повод, — отсече жената. — Не се безпокой. Великият дом Люд може да пази тайните си, а в краен случай ще те защитим, докато не укрепнеш.

— Аз съм Вестителят, — твърдо произнесе момчето.

Сърцето му се успокои и сега биеше с бавни, тежки удари.

„Вестителят!“

Прекрасните очи на жената яростно пламнаха. За първи път от десет хиляди години сред людите се беше родил мъж с магически способности, и то точно сега. Тя беше още толкова млада, пълна със сили, имаше толкова планове, толкова идеи…

— Имам подарък за теб, Любомир. — Жената се изправи и позвъни с малко златно звънче.

Тя бързо се взе в ръце. Беше разбрала още при първата им среща, че зверчето чувства и най-малките промени в настроението, и беше станала много внимателна.

На подноса, който държеше появилата се фрейлина, лежеше тънък златен обръч, украсен с голям изумруд.

— Това е твоята първа корона, мой малък принце.

Жената сама сложи украшението на наведената глава на Любомир и нежно го целуна по челото, а ароматът на жасмин отново го обгърна. Беше почти щастлив. Подозренията, които му беше внушила жрица Ярослава, се разсеяха.

— Днес за първи път ще видиш поданиците си, Вестителю.

— Няма да ги разочаровам.

— Ваше Величество, — вратата се открехна, — време е.

Прекрасната Всеслава, Кралица на Великия Дом Люд, върховна жрица на Зеления Дом и пазителка на Кладенеца на Дъждовете, за последен път погледна отражението си и леко кимна на момчето:

— Очакват ни, Вестителю.

Тронната зала на Зеления дом блестеше с безсмислена крещяща пищност, която е свойствена за тържествените, но съвсем ненужни мероприятия. Наистина, да почувства това можеше само постоянен посетител. А тези, които рядко присъстваха на големите кралски приеми и простосмъртните, които не познаваха тънкостите на етикета, щяха да бъдат потресени от великолепния интериор. Тъмнозелената мозайка на пода плавно преминаваше в меките маслинови тонове на драпираните с коприна стени, прорязани от ярките мълнии на устремените към високия таван малахитови колони. В специални цветарници покрай стените цъфтяха гъсти храсти и създаваха в залата неповторим аромат на упоителна свежест, а огромният полилей от планински кристал с помощта на многобройни бра заливаше помещението с ослепително ярка светлина. Кралският трон, елегантен, украсен с огромни изумруди, се намираше на невисок подиум, а точно зад него, на голям щит беше разперил изящно криле Танцуващият Жерав — гербът на Великия Дом Люд.

Тронната зала правеше впечатление, не можеше да не прави, но гостите, дошли днес, бяха постоянни посетители на кралските приеми, и разбира се, забелязаха, че леката атмосфера на несдържано и безгрижно веселие, която винаги присъстваше у Зеления дом при управлението на кралица Всеслава, липсва. Пищността беше подчертано делова, тържествеността — подчертано официална, и даже усмивките на лакеите бяха подчертано дежурни. Нейно величество непринудено даваше да се разбере, че събитието, заради които беше събрала поданиците си в двореца, не е празник.

— Щом не е празник, за какво е целият този цирк? — тихичко измърмори под нос барон Светломир. — Текущите въпроси трябва да се решават в работна обстановка, кълна се в брадата на Спящия.

Баронът отдавна беше прехвърлил седемдесетте, и диалозите със самия себе си за него бяха по-скоро правило, въпреки, че от друга страна, никой не подлагаше на съмнение неговия колосален опит и житейска мъдрост. Обикновено около Светломир винаги присъстваше някой от многобройните му внуци, който тактично прекъсваше господаря на Измайловския домен, и не даваше диалогът да прерасне в спор или, абсолютно недопустимо, в скандал. Но този път в тронната зала се допускаха само избрани, и сподвижниците на Светломир, както и на останалите поканени, чакаха предводителите си в хола на двореца.

След като изпи чаша шампанско, Светломир изпита необходимост от по-дейно общуване. Той юнашки засука сивите си пухкави мустаци и се обърна към стоящия наблизо барон Святополк:

— Кръгът поканени днес е удивително тесен, синко, не мислиш ли?

Тъй като беше по-млад от Светломир поне с половин век, Святополк не се обиди от фамилиарното обръщение:

— Ако нейно величество беше поканила само бароните, щеше да ни се наложи да се търсим един друг в тази зала доста дълго. Признавам, никога не съм мислил, че е толкова голяма.

Светломир недоволно поклати глава:

— Говори по-бавно, синко, изяждаш думи.

Господарят на Измайловския домен нямаше никакво намерение да си признае, че просто не може да следи хода на мислите на младия си събеседник.

— Съгласен съм с вас, бароне, — едва ли не по букви произнесе Святополк. — Такъв малък прием не е в стила на нашата кралица.

Младият барон се огледа. Поканените не се чувстваха уютно в огромната, направена за кралски приеми зала. Нямаше пищни свити, високомерни виконти и превзети дами. Нямаше ги привичната суета и глъчка, гордите погледи и надутите речи. Лидерите на Великия дом Люд — осем барони и осем жрици на Зеления Дом — се бяха разпръснали из великолепната зала и рядко си разменяха къси фрази.

Святополк с неудоволствие погледна простите, прекалено затворени рокли на жриците и притвори очи. Кралските приеми винаги са празник. Дамите се състезават с пищността на тоалетите си, бароните с важен вид попийват винце и заглеждат младите феи, на които строгите правила на вълшебниците на Зеления Дом все още позволяват фриволно облекло. По всеобщо мнение, Всеслава, даже след като стана жрица, остана в душата си палава и разкрепостена фея, което едни считаха за недостатък, но много други — за огромно предимство. Феите по приемите са винаги в центъра на вниманието. Около тях задължително се струпва дворянската младеж — виконти, воеводи и даже шумните рицари на Великия Дом Чуд. От тяхната компания се носи силен смях, винаги има много зъбати епиграми и двусмислени шеги, а под завесите младите лейтенанти-чуди задължително си уговарят дуели с младите виконти-люди. Отдясно, до малахитовите колони, обикновено се събират представителите на Тъмния Двор: смуглите и дългоноси шаси в тъмносини дрехи, язвителните ерлийци — родени лекари и големи лакомници и накрая, навите — високи, слаби, изучаващи чуждата за тях пищност с непроницаемите си черни очи. Никой не знае получават ли навите удоволствие от кралските приеми, но се явяват винаги навреме, нито един път не са оскърбили с отказ честта на Зеления Дом, строяват се по-близо до стената, и само Сантяго с непринудеността на самолетоносач се носи по тронната зала, сипе комплименти и опитва колекционерски вина. Странен нав е тоя Сантяго…

Святополк прогони призраците на спомените.

— Чух, че Всеслава по някакви причини не иска официално да свика Големия Кралски Съвет, — буботеше през това време Светломир. Старецът беше успял да обърне още една чаша шампанско и се беше зачервил. — За това са ни изпратили поименни покани за тази „аудиенция“. Какво мислиш за това, синко?

— Явно крие нещо.

— Кралица Всеслава винаги крие нещо, но този път е за хубаво, — промърмори преминаващата наблизо Ярослава, една от жриците на Зеления Дом.

Тонът, с който произнесе думата „кралица“, не оставяше съмнение за отношението и към повелителката на Великия Дом Люд.

Мъжете учтиво се поклониха на високата жрица и се спогледаха.

— Явно е в течение, — отбеляза Святополк.

— Жриците винаги са в течение, не като нас, бароните, — въздъхна Светломир. — Използват ни за изтривалки, кълна се в брадата на Спящия. В своя домен вече не мога и да кихна, без да поискам разрешение от тая… жрица. Момиченцето си е наумило да ме учи, кълна се в брадата на Спящия. Аз събирам данъците, пак аз…

— Не мисля, че е чак толкова зле, уважаеми Светломир, — разумно отговори младият барон. — В края на краищата, мъжете в нашето семейство нямат магически способности.

— Магия, — изсумтя старецът. — Трябва да взимаме пример от челите — никаква магия! Добре си живеят, кълна се в брадата на Спящия. Щом мъжете нямат магически способности, значи, магия не е нужна!

— Разбира се, разбира се. — Святополк любовно потри изумруда на баронската си верига и реши да смени темата: — Между другото, обърнахте ли внимание на опозицията в гласа на уважаемата жрица Ярослава?

— Ти също ли го забеляза, синко? — енергично отговори Светломир. — Мисля, че тя и до сега не може да прости на кралицата изборите. Нали помниш, Ярослава също претендираше за трона.

— Минаха вече две години.

— Какво от това? — Светломир се усмихна многозначително. — Ярослава е убедена, че резултатите от изборите са фалшифицирани, кълна се в брадата на Спящия.

— Сплетни, — със спокойна увереност заяви неочаквано приближилият се барон Мечеслав. — Всеслава е и по-млада, и по-умна от Ярослава. Изборът на жриците беше абсолютно оправдан.

— Съгласен съм, — кимна Светломир. — Глупав слух. Не знам, защо си спомних за него.

— Едва ли подобни разговори са от полза за Зеления Дом — Мечеслав присви очи и изгледа стоящата наблизо групичка жрици, сред които стърчеше длъгнестата фигура на Ярослава.

— Съвършено вярно, — наведе глава Святополк.

Всички знаеха за особените отношения между нейно величество и широкоплещестия господар на домен Соколники, за това да се проявява неуважение към кралицата в присъствието на Мечеслав би било крайно непредвидливо. Баронът минаваше за най-добрия фехтовач на Великия Дом Люд.

— За съжаление, мнозина завиждат на кралицата, — обобщи Мечеслав.

— Цената на властта, — потвърди Святополк. — Между другото, бароне, да знаете случайно за какво сме се събрали?

— Разбира се, че знам, — веднага отговори той, втренчил в събеседника си мътнозелените си очи. — За да консолидира нацията, нейно величество взе решение да увеличи данъците с 25%, и да вдигне стойността на енергията на Кладенеца на Дъждовете. Днес това ще бъде официално обявено.

Лицата на бароните рязко се стегнаха.

— Наистина ли?

— Не може да бъде! Ние и така едва връзваме двата края!

— Като ви гледам, не бих си го и помислил, приятели! — доволен от произведения ефект, Мечеслав едва сдържаше смеха си. — Вижте мен — ето кого е налегнала нуждата.

Бароните свиха устни. Домен Соколники беше най-богатото владение на Зеления Дом, въпреки че неговият господар се славеше с удивителна небрежност към облеклото. И сега костюмът му беше доволно смачкан, а като бижу носеше само масивна златна гривна на дясната китка. Беше пренебрегнал даже баронската верига.

— Да ви имам шегите… — недоволно промърмори Светломир.

Мечеслав само го потупа по рамото, но не успя да каже нищо — в залата доплава надут майордом.

Шумът утихна. След кратка пауза майордомът важно огледа присъстващите и със силен, звучен глас обяви:

— Нейно величество кралицата на Зеления Дом Всеслава!

Въпреки очакванията на повечето присъстващи, Всеслава не влезе през главната врата, за да премине през цялата зала, съпроводена от многобройни фрейлини и пажове, а излезе през малка, практически незабележима вратичка зад трона. Последва кратко объркване, след това бароните съгласно етикета се наведоха в дълбок поклон.

— Благодаря, че се отзовахте на поканата ми.

С махване на ръка Всеслава освободи майордома и остана със своите васали. Бароните и жриците се изпънаха с опулени очи — за първи път от възкачването си на престола кралицата изглеждаше толкова скромно, колкото подобава на жрица. Проста тъмнозелена рокля, която подчертаваше идеалната фигура на Всеслава и оставяше открити нежните и рамене, изумрудена диадема и само един пръстен — това беше даже по-необичайно от странната „аудиенция“. Обхванати от смътни предчувствия, присъстващите се събраха около трона.

— Мои верни поданици, — започна Всеслава, без да заеме полагащото и се място, — новината, която искам да ви съобщя, изисква да свикам Големия Кралски Съвет. Само че, след като обсъдих всички нюанси с някои жрици на Зеления Дом, реших да не спазвам правилата, за да се запази тайна. Всеки от вас, мои храбри барони, получи покана за аудиенция. В домените си ще кажете, че е ставало дума за промени в данъчната политика на короната.

— Както заповяда ваше величество, — покорно наведоха глави изгарящите от любопитство люди.

Всеслава се приближи към трона, и полуобърната към залата, леко прокара ръка по покрития със зелено кадифе подлакътник.

— Властта — замислено произнесе тя, — е могъщество. Спомняме ли си, какво означава това? Времената на величие на Зеления Дом отдавна минаха. Много векове изтекоха, откакто нашата империя управляваше този свят и сянката от Крилете на Жерава падаше върху цялата земя. Сега сме принудени да се свиваме в този мъничък град, да съжителстваме с мънички раси, да обсъждаме с други неудачници дребни проблеми, да делим с тях трохите, които получаваме и да се крием, да крием истинската си същност. Животът ни се превърна в безсмислен шепот. Живеем, само за да живеем. Всяка сутрин посрещаме слънцето като тъпи фермери — с благодарност и покорство, и всеки ден децата ни все по-малко и по-малко си спомнят за величието на нашата раса. Появяват се все повече и повече нечистокръвни. Израждаме се.

Бароните се развълнуваха. За първи път кралицата повдигаше толкова сериозен въпрос. От времето на последната война между Великите Домове бяха минали няколко години, нима отново?

— Запомнете ми думите, ще им покажем на тия негодници, кълна се в брадата на Спящия! — радостно заяви почервенелият от пиене Светломир и извика — Води ни, кралице! Ние сме с теб!

— С какво можем да се гордеем? — продължи през това време Всеслава. — Какво ни чака за напред? Какво ще оставим на децата си?

Явно война! Бароните започнаха да се споглеждат крадешком.

Война? Но с кого? С Тъмния Двор? Едва ли. Всеслава е млада, но не е луда. Пак с чудите?

— Време е да установим нашия ред в Тайния Град! — не мирясваше Светломир. — Кълна се в брадата на Спящия, щастлив съм, че доживях този ден!

Святополк, на когото беше омръзнало да удържа разпасания старец, мълчаливо допи топлото шампанско. По време на миналата война неговият Перовски домен беше пострадал твърде много от нашествието на рицарите, и баронът не гореше от желание да се включва в нова битка. Но явно беше малцинство, всички останали внимателно слушаха думите на Всеслава.

— Аз не ви призовавам да започнете война!

Из залата се понесоха разочаровани въздишки. Кралицата се усмихна:

— Засега. Призовавам ви да си спомните старото предсказание, направено преди осем хиляди години.

Преди осем хиляди години кралица Изара, последната владетелка на великата империя Люд и най-велика сред жриците в историята на Зеления Дом, предчувствайки задаващия се упадък, съсредоточила всичките си сили в заклинанието на Великото Пророчество. Последното и най-силно заклинание в живота и.

Всеслава вдигна глава, и, притваряйки очи, цитира:

— „И ще дойде час, когато от тъмнината на развалата ще блесне лъч надежда за някога великия род, ще се роди мъж, който превъзхожда жените в магьосничество, и ще се казва Вестител. Велика ще бъде силата на Вестителя, никой не ще може да се сравни с него нито в магьосничество, нито в силата на заклинанията, нито в черната магия, нито в бялата, нито в магията на огъня, нито в магията на въздуха, нито в магията на земята, нито в магията на водата. И няма да има врагове, достойни за него. Велик император ще стане Вестителят и ще управлява два века без един ден, и след него Люд ще управлява света, докато не се събуди Спящия“.

Кралицата замълча и отвори очи:

— Преди тринайсет години Вестителят се роди.

В залата се разнесоха викове. Ярослава гордо се изправи и в очите и заиграха тържествуващи огньове. Светломир изтри сълзите си:

— Най-накрая мъж-магьосник, кълна се в брадата на Спящия, мъж! Войната е близо! Да живее Великият Дом Люд!

— Смърт на враговете на Зеления Дом!

— Война!

— Да живее Вестителят!

Кралицата потрепери, яростта на бароните я ужасяваше.

Малката вратичка зад трона отново се отвори и в залата неуверено влезе слабичко момче, облечено в проста зелена риза до коленете и панталони, затъкнати в ботушите. Дългите му светли коси бяха прихванати с тънък златен обръч с голям изумруд.

В абсолютна тишина Вестителят се приближи до трона и бавно огледа присъстващите. Сърцето му биеше бавно, и с всеки негов удар главите на управниците на Зеления Дом се навеждаха все по-ниско.

— Предсказанието на кралица Изара се сбъдна, — обяви Всеслава. — Вестителят дойде!

Глава 1

„… Пресконференцията в управлението на полицията потвърди най-страшните опасения на журналистите: поредицата загадъчни убийства, потресли Москва, е дело на един и същи маниак, когото благодарение леката ръка на нашия хроникьор Карим Томба нарекоха Вивисектора. Ще припомним, че жертви на маниака стават преди всичко млади момичета…“

(„Московски комсомолец“)

„… Сензация на пазара за магически услуги! Вчера вечерта пресслужбата на Великия Дом Чуд обяви, че сваля с десет процента цената на енергията на Източника си, като по този начин наруши постигнатата преди шест години договореност между Великите Домове. Маговете, контролирани от Ордена, вече намалиха стойността на крайната си продукция, което свидетелства, че тази акция е добре планирана и има за цел да преразпредели ключовите пазари на Тайния Град. Останалите Велики Домове мълчат, но ние сме уверени, че дъмпинговата политика на чудите…“

(„Тиградком“)

* * *

Замъкът, щабквартира на Великия Дом Чуд

Москва, булевард „Вернадски“

20 юли, вторник, 23:24

Великият Дом Чуд, или Орденът, както още наричаха това семейство, заемаше три стройни многоетажни сгради, изпълнени в стил брежневски модерн. Разположени в началото на бул. „Вернадски“, вдясно, ако се движиш откъм Москва река, елегантните им кули нямаха нищо общо с общинските кутийки от другата страна на проспекта. Високи и тънки, те приличаха на три бойни крайцера, случайно влезли в малко търговско пристанище, а мощните сателитни антени и изрядният външен вид само подчертаваха това сравнение.

Вътрешният живот на обитателите на Замъка беше надлежно защитен. Камери за видеонаблюдение държаха под контрол всеки дюйм от околната местност, високата стена и пищните корони на дърветата закриваха обширната вътрешна територия от външни очи, а единствената врата, водеща към проспекта, не беше модерна бариера, а представляваше тежка стоманена плоча с изображение на изправен на задните си крака еднорог. Още какви капани бяха приготвили за неканени гости гвардейците на великия магистър, никой не знаеше със сигурност, но Франц де Гир, капитанът на гвардията, беше повелител на войната — водещият боен маг на Ордена и заслужаваше званието си. Мрежите, които беше сплел около Замъка, бяха готови да прихванат и изтеглят енергията на всеки магьосник, приближил се до щабквартирата на чудите с недобри намерения. Замъкът беше истинска крепост, готова да издържи и дълга обсада, и стремителен щурм. Винаги готова, независимо от действащото между Великите Домове примирие.

Церемонията на тържествената среща беше издържана до най-малките подробности.

Автомобилите на гостите още пресичаха бул. „Ломоносовски“, а тежките врати започнаха бавно да се отварят, и малкият кортеж, състоящ се от чисто бял автомобил на КАТ с включени сигнални светлини и два черни класически Ролс Ройса, без да намалява, влезе във вътрешния двор. Тук автомобилите се разделиха. Машината на КАТ и единият Ролс завиха надясно и се скриха в подземния гараж. Втората лимузина плавно заобиколи централната кула на Замъка и спря на малка площадка пред широко мраморно стълбище, на което, в изключителни случаи като този, гостите очакваше Франц де Гир.

Вляво от стълбището беше построен почетен караул от двайсет гвардейци. Във връзка с необичайната горещина парадната униформа беше значително по-лека — броните бяха заменени с червени куртки, украсени със златно изображение на изправения еднорог, а затворените стоманени шлемове — с позлатени каски, чиито разноцветни пера се вееха от лекия ветрец. Останалото си беше както винаги: дантели, бричове за езда, блестящи ботуши и прави кавалерийски саби. От другата страна на стълбището се вееха щандартите на действащите ложи на Ордена: червено-син на ложата на Мечовете, червено-черен на ложата на Драконите, червено-жълт на ложата на Саламандрите, червено-зелен на ложата на Хермелините и най-големият, яркочервен — щандартът на Великия Дом Чуд. Тежките тъкани горделиво се поклащаха в тишината на тържествената среща, напомняйки за славната история на Ордена. А зад гърбовете на гвардейците и знаменосците площадът беше обграден от плътен кръг зяпачи, дотичали да позяпат важните гости и Замъка.

Веднага, щом автомобилът спря, пажовете отвориха вратите, и отстъпвайки, се наведоха в дълбок поклон.

Висок мъж в дълъг тъмносин плащ с тънки златни бродерии по раменете бавно слезе от лимузината, и подпирайки се тежко на дълга черна тояга, направи две малки крачки към стълбището. Лицето на пришелеца скриваше ниско нахлупена качулка, китките на ръцете — дългите поли на плаща, и публиката можеше да види само високата слаба фигура на госта.

Външният вид на съветниците на Тъмния Двор, висшите йерарси на Великия дом Нав, винаги оставаше в тайна.

От другата страна на автомобила излезе също толкова висок и слаб като съветника мъж във великолепно ушит костюм и скъпа вратовръзка. Внимателно оглеждайки посрещачите с черните си дълбоко поставени очи, той с леко движение оправи и без това безупречната си прическа, и заобикаляйки Ролса, зае място зад гърба на спътника си. През тълпата премина шепот: този нав, Сантяго, комисар на Тъмния Двор, не беше особено обичан в Замъка. Той беше наказващия юмрук на княза, и не един галон рицарска кръв се беше пролял по негова вина.

След кратка пауза, Франц де Гир леко се поклони:

— Великият магистър очаква посланиците на Тъмния Двор!

Интериорът на Замъка до най-дребните детайли отговаряше на вкуса на стопаните си: груба каменна зидария, сводести тавани, масивни дървени мебели, окачени по стените оръжия и гоблени… Липсваха само кучета и коне. Стенните лампи, изработени като факли, само подчертаваха огромната разлика между съвременния външен вид на сградата и този вътре.

На четвъртия етаж гостите и придружаващите ги се озоваха в голямо, ярко осветено помещение, украсено с многобройни барелефи. Чудите до самохвалство се гордееха с историята си, поради което посетителите на тронната зала бяха принудени да се любуват на отдавна забравени подвизи на славните рицари. Между каменните картини се разполагаха подобаващи като размер щитове с гербовете на всички ложи на Великия Дом, в това число и тези, споменът за които беше изчезнал и от рижите глави на самите чуди. Най-големият щит, герб, на който беше изправеният еднорог, висеше над трона. Там гостите очакваше невъзмутим посивял мъж с дълга брада и украсена с рубини корона.

Леонард де Сент-Каре, велик магистър и върховен повелител.

Масивната фигура на повелителя на Чуд беше загърната в пурпурна мантия, обшита с хермелин, в дясната си ръка държеше златен жезъл, а с лявата се подпираше на тежък двуръчен меч. Около трона, по двама от всяка страна, стояха магистрите на ложите, а до стената — лидерите на ложата на Майсторите, водещите магове на ордена. Също като великия магистър, чудите бяха в класическо облекло: плащове, камизоли, широки колани с огромни токи и церемониални кинжали. На фона на това великолепие светското облекло на Сантяго изглеждаше не на място, но комисарят едва ли се безпокоеше от това.

— Съветникът на Тъмния Двор! — обяви Франц де Гир и затвори тежките дъбови врати.

Навите, без да бързат, се приближиха до трона и се поклониха:

— Моят повелител, князът на Тъмния Двор, те поздравява, велики магистре, както и всички благородни чуди.

Гласът, излизащ изпод качулката, беше глух и леко съскащ.

— Благодаря, — кимна де Сент-Каре, — но съм сигурен, че не сте поискали аудиенция, за да ми пожелаете здраве. По какъв повод идвате при Ордена?

Рицарите се славеха с умението си веднага да хващат бика за рогата. Посланикът на Тъмния Двор помълча малко.

— Преди два дни князът посети Дегунинския Оракул. Знаците, които се появиха в Огледалото Нав, изискваха обяснение.

Сред чудите премина учуден шепот: повелителят на Тъмния Двор много рядко се нуждаеше от външни съвети.

— И какво разкри Оракулът? — поинтересува се заинтригуваният де Сент-Каре.

— Причината, която накара княза да отиде в Дегунино, е, че равновесието в Тайния Град е нарушено. Нивата магическа енергия в Източниците са нестабилни. Моят повелител смята, че ти също си го усетил.

Великият магистър бавно поклати глава:

— На повърхността на водата винаги ще има вълни. Нивата на енергия никога не са били постоянни, а една малка вълна още не е буря.

— Бурята идва след това, и тежко на този, който не е подготвен.

— Князът иска да провери готовността на Ордена? — рошавите вежди на де Сент-Каре се събраха над носа.

Рицарите замърмориха, впрочем, не съвсем уверено. Последният път Чуд и Зеленият Двор бяха принудени да обединят войските си и да нахлуят в сектора на Тъмния Двор от две страни, за да укротят побеснелите нави. Обкръжените нави седнаха на масата на преговорите, но мнозина бяха убедени, че са го направили съвсем не страхувайки се от поражение.

— Вашата готовност ще изпитват други, — без да обръща внимание на заядливите люди, продължи съветникът. — В Тайния Град се е появил много силен магьосник, който заплашва всички Велики Домове.

— И от къде се е взел? — осведоми се великият магистър.

— Появата му се очакваше.

— Кой е той? — Де Сент-Каре с насмешка огледа залата. — И защо е чак толкова опасен?

Рицарите се подсмихваха.

— Знаем само името му — Любомир.

— Любомир, — повтори великият магистър, — люд ли е? Или, може би, чел?

Чел — магьосник! Рицарите с удоволствие подеха шегата на повелителя си и през залата премина нова вълна смях.

— Люд. — И да беше раздразнен от поведението на чудите, посланикът на Тъмния Двор не го показа.

— В Зеления Дом само жените могат да бъдат магьосници, — отсече великият магистър. — Даже децата го знаят.

— Фактът си е факт: този люд е магьосник, — спокойно отговори съветникът, — наистина, той е бил прогонен от Зеления Дом и действа самостоятелно.

— Какво може магьосник, изгонен от семейството си? — не издържа Антоан де Куле, магистър на ложата на Драконите. — Без подкрепа, без библиотека, без енергия. Остава му само да гледа на ръка или да отглежда авокадо.

— Подкрепа е получил като дете, когато с образованието му са се занимавали най-силните жрици на Зеления Дом, — сухо обясни навът, — това — първо, второ — при неговите възможности няма никакъв проблем да проникне в коя да е библиотека. Между другото, ние временно блокирахме хранилището си и ви препоръчваме да направите същото. А колкото до енергията, според нашите оценки Любомир напълно контролира Източника на Зеления Дом и черпи енергия от него, толкова, колкото му е нужно.

— Това е нереално! — извика Нелсън Бард, магистър на ложата на Мечовете. — Само жриците имат достъп до Източника!

— Люд, който има магически способности и достъп до Кладенеца на Дъждовете… — без да обръща внимание на най-младия магистър на Ордена, замислено проточи де Сент-Каре. — Вестителят?

— Така мислим. Огледалото Нав, Дегунинският Оракул и нашите аналитици са единодушни: предсказанието на кралица Изара се е сбъднало, и Вестителят е тук.

Това означаваше голяма война между Великите Домове. В залата настъпи тишина.

— Тогава защо той не е начело на Зеления Дом?

— Считаме, че кралица Всеслава, опитвайки се да запази властта си, е решила да убие Вестителя, и му се е наложило да избяга.

— Можел е просто да покаже кой е и да свали кралицата.

— Не знаем какво се е случило в Зеления Дом, нито какво става в главата на тоя изрод. — Съветникът въздъхна. — Със сигурност знаем, че Вестителят се е родил, но както преди кралица управлява людите.

— При положение, че е изгонен, — не млъкваше Бард, — той вече не е опасен.

— Вестителят е дошъл, за да разруши съществуващия ред и да завладее света. Изгонен или не, това е неговата цел, защото такова е предназначението му. Той е реална заплаха за всички Велики Домове, и преди всичко за Чуд.

— Защо за нас?

Посланикът сви рамене:

— За да покориш Велик Дом, трябва първо да отнемеш Източника му. Това ви е известно, на мен — също. Вестителят контролира Кладенеца на Дъждовете, което означава, че следващата му цел е Картагенския Амулет, Източникът на Ордена.

Безусловно навът беше прав. Умният противник няма да се занимава с локални сблъсъци, а ще удари сърцето на Великия Дом — Източника, ще превърне бойните магове в безпомощни статисти и ще лиши Великия Дом от основното му преимущество във войната. А никой не знаеше откъде черпи енергия Тъмният Двор.

— Изглежда, вие сте уверени в своята безопасност, — измърмори великият магистър.

— Не. Иначе нямаше да сме тук, — хладно отговори съветникът. — Ако Вестителят завладее Картагенския Амулет, след това развитието на събитията ще стане непредсказуемо. Ние няма да допуснем това да се случи.

— Не се съмнявам.

Повелителят на Ордена остави жезъла, опря се с две ръце на меча и се замисли. Всички разбираха, че навите трябва да стигнат до основната цел на посещението си, но де Сент-Каре съзнателно отлагаше този момент:

— Добре, даже всичко, което каза, да е вярно и Вестителят действително е дошъл, завладял е Кладенеца на Дъждовете, и планира да завладее Картагенския Амулет, а освен това е най-великият маг, който се е появявал в Тайния Град за последните осем хиляди години, даже всичко това да е вярно, той не може да се справи сам. Ние всички знаем това.

— Той има помощници, — разбра въпроса навът.

— Кой?

— Червените Шапки.

Рицарите отново се захилиха. Червените Шапки? Сбирщина от покрайнините, приемаща в семейството си нечистокръвни и прогонени? В табелката с ранговете в Тайния Град те заемаха едно от най-презираните места: точно пред осите-плъхоловци и летите-хермафродити. „По-добър“ екип за завладяване на света беше трудно да си представиш.

— Възможно ли е да е наел чели? — попита Бард.

— Червените Шапки се стремят нагоре, — менторски отговори съветникът, — те отдавна смятат, че са недооценени, и не трябва да ги подценяваме.

— Слабаци!

— За това пък са много. И ако ги поведе опитен магьосник, които няма проблеми с енергията…

— Ще смачкаме тия диваци!

— Червените Шапки, — разнесе се по залата гласът на великия магистър, — са кал по ботушите ни, недостойна да се споменава в Замъка. Ако Вестителят се е свързал с тях, страшно е сгрешил: и най-добрият фокусник не може да направи от тая сган армия.

Чудите одобрително зашумяха, оценявайки думите на лидера си. След като изчака да се успокоят, старецът продължи:

— Сега ще чуем предложението на княза.

Погледите на присъстващите се насочиха към съветника.

— Моят господар, князът на Тъмния Двор, моли да се отнесете сериозно към предоставените от нас сведения. Над Тайния Град е надвиснала много сериозна заплаха, с която можем да се справим, само ако обединим усилията си. — Навът замълча. — Князът предлага Картагенския Амулет да се премести в Цитаделата.

Избухналият смях заглуши последните думи на посланика. Смееха се всички — магистри, рицари, даже седящият на трона старец.

— Това е толкова смешно, — измърмори де Сент-Каре, триейки сълзите си, — че няма да обръщаме внимание на оскърбителния смисъл на предложението ти, нав. Имаш ли да кажеш още нещо?

Да, — съветникът на Тъмния Двор беше все така невъзмутим. — Амулетът просто ще се пази в Цитаделата и пряко ще го охраняват вашите рицари. Ще допуснем в щабквартирата на Тъмния двор толкова от тях, колкото кажете. Ние ще осъществяваме външната охрана и смятаме, че Любомир няма да рискува да нападне Цитаделата. Амулетът е необходим на Вестителя, и той ще го вземе от вас. Това каза Оракулът, и вие не можете да промените предсказанието.

Чудите се спогледаха с недоумение: да вземе Амулета? Не е ли прекалено за някакъв си там фокусник?

— Амулетът се пази в Замъка и ще се пази тук завинаги. Ние можем да защитаваме съкровищата си! — Гръмкият глас на великия магистър не оставяше съмнение, че решението е окончателно. Но неочаквано за всички де Сент-Каре се обърна към втория посланик, който скромно стоеше зад съветника и не беше проронил нито дума по време на аудиенцията: — Имаш ли нещо да кажеш, Сантяго?

Всички, освен съветника, се обърнаха към комисаря на Тъмния Двор. Той леко се усмихна:

— Разочарован съм, но не съм учуден. Честно казано, предвиждах подобен развой на събитията, но в крайна сметка, ние ви предупредихме. Доколкото си спомням, никой не е отказвал помощта, предлагана от Нав. И никой не е пренебрегвал съветите на Княза. Вие сте първият, де Сент-Каре, и всичко, което се случи оттук нататък, ще лежи на вашата съвест.

Навите се поклониха и с достойнство напуснаха залата.

* * *

Резиденцията на Вестителя

Москва, ул. „Нови Арбат“

21 юли, сряда, 00:46

Градът спеше. Изтощената от горещината Москва с наслада се беше потопила в прохладната нощ, и замрелите и улици събираха сили за новия ден и новата битка с безпощадното лятно слънце.

Меко бръмчене наруши среднощната тишина на бул. „Вернадски“. Масивните врати на Замъка бавно се отвориха и на заспалата улица излезе автомобилен кортеж. Бялата кола на КАТ и двете черни лимузини бързо ускориха и поеха към центъра. Посланиците на Тъмния Двор се връщаха в Цитаделата.

Изображението на отдалечаващите се машини се набръчка и загуби контраст. Магьосникът рязко махна с ръка над крехката порцеланова чинийка, на чиято повърхност едва се виждаше тънък слой вода, и уморено отметна от челото си непослушните бели кичури. Картината затрепери и напълно изчезна.

— Безсмислено е да се гледа повече, — тихо каза Любомир, оглеждайки присъстващите с огромните си яркозелени очи. — Великият магистър не даде на навите Картагенския Амулет.

Присъстващите кимнаха, но мълчаха, очаквайки, че магьосникът ще продължи мисълта си.

Любомир обаче не бързаше. Скръстил на гърдите малките си, почти детски ръце, той се измъкна от креслото и бавно тръгна покрай огромната маса, покрита с многобройни фолианти, отдавна немити колби, реторти и подозрителни на вид медни конструкции. Масата заемаше почти една трета от стаята, слабо осветена от две димящи факли. Магьосникът мина покрай полиците, натъпкани с гърнета и гърненца с най-различни форми и размери, съдържанието на които, въпреки, че всички те бяха плътно и старателно затворени, създаваше в помещението незабравимия аромат на селска отходна яма. След като поброди из владенията си няколко минути, Любомир се върна в масивното кресло с висока резбована облегалка, и след кратка пауза повтори:

— Великият магистър не даде Амулета на навите… Сабя, щом чу това, трябваше да отмениш нападението над кортежа.

— Да, Любомир, извинявай, — сепна се фюрерът на клана на Гниличите, и измъквайки от джоба си мобилен телефон, трескаво набра някакъв номер. — Не пипайте кортежа… Казах, не пипайте… Не стреляйте… Накратко, махайте се от там, че ще ви откъсна главите скапани, идиоти!

Сабята лесно избухваше. Единствен от всички предводители на Червените Шапки той беше получил клановия ятаган на фюрер като наследство от страшното си татенце, вместо със зъби и нокти да се докопа до него, и с всички сили се стараеше да докаже, че е достоен за тази висока титла.

Другите двама присъстващи намръщено мълчаха.

Вляво от Сабята на ниска трикрака табуретка седеше Секирата — най-младия, и по всеобщо мнение, най-тъпия сред фюрерите. Мястото на лидер на втория по величина клан — Дурич — той беше заработил благодарение на силно развития си инстинкт за самосъхранение и зверската жестокост, проявена по време на последните избори. Беше облечен като останалите фюрери, с черен кожен елек и панталони, но изпъкваше с многобройните татуировки по голите мускулести ръце и много високия като за Червена Шапка ръст. Секирата беше нечистокръвен, наполовина шас, и това автоматично го превръщаше в изгнаник за всяко семейство, освен Червените Шапки.

Третият беше Чукът — едноокият предводител на най-малкия клан — Шибзич. Както обикновено, той седеше най-далече от масата и тихичко наблюдаваше какво става, поглаждайки татуираното на лявата си скула изображение на магарешки бодил — знакът на фюрера.

На магьосника не му се седеше на едно място. Той изчака Сабята да свърши с разговора по телефона, отново напусна креслото, и приближавайки се до малкия мангал, протегна към въглените крехките си бледи ръце. Въпреки, че дребната фигура на Любомир беше плътно омотана в тежка кожена дреха, му беше студено.

— Великият магистър допусна грешка, — тихо, почти шепнейки произнесе накрая магьосникът. — Трябваше да послуша навите и да скрие Амулета в Цитаделата.

— Горфост — измърмори Чукът.

Фъфленето на Червените Шапки се проявяваше най-силно при Шибзичите.

— Да, мой еднооки приятелю, — съгласи се Любомир. — Гордост и взаимно недоверие. Великите Домове се отнасят един към друг с изострено внимание, за това нашето мероприятие има съвсем не лоши шансове за успех. Два бързи удара, и ще изтрием от лицето на Тайния Град самото понятие „Велик Дом“.

Магьосникът се беше стоплил, бледото му лице леко порозовя, в очите му пламна огън и гласът му укрепна. Фюрерите жадно слушаха. Червените Шапки не разбираха добре от магия, нямаха свой Източник, и размишленията на Любомир им се струваха като откровение за неверник.

— Псор! — гръмко извика магьосникът.

Отвори се малка вратичка, скрита сред безбройните полици, и в стаята безшумно влезе нисичък слуга, облечен в проста бежова риза и панталони.

— Чай.

Слугата мълчаливо наведе бръснатата си глава и се скри. Магьосникът никога никого не черпеше, но не беше и нужно — Секирата, възползвайки се от момента, дръпна яка глътка от малка плоска манерка и доволно се оригна. На магьосника не му пречеше зависимостта на Червените Шапки от евтино уиски — без него мозъците им просто не функционираха.

— Чудите са безгрижни като деца, — продължи Любомир. — Те са горди, и както им се струва, силни. Да им оставим Картагенския Амулет би било нечувана щедрост.

Магьосникът направи пауза, и Червените Шапки съобразително се засмяха.

— А щом Източникът не е напуснал Замъка, нашата задача се опростява.

— Но сега те са префупрефени, — отбеляза разсъдливият Чук. Той бръкна под кожения си елек и се почеса по покрития с татуировки корем. — Ще са нащрек.

— Отново си прав, — призна Любомир, — но наистина ли мислиш, че чудите са се отнесли сериозно към предупреждението? Орденът е един от трите Велики Дома! Те управляват живота на Тайния Град! Кои сте вие за тях? Никои! Отпадъци! Смрад, идваща от бунището!

— Защо точно смрад? — възмути се Сабята.

Гниличите се гордееха с това, че не миришат като останалите Червени Шапки. И в момента миризмата на фюрера успяваше да победи даже миазмите от чародейските отвари на Любомир.

— Магьосникът е прав, да ме чукат в ушите! — влезе в разговора Секирата. — Те не ни забелязват! Какво сме за тях? Помияри!

— Не говори за всички! — веднага отсече Сабята. — Моят род произхожда още от Западния лес, именно!

Очите на нечистокръвния пламнаха от бяс.

— От маймуните ли, що ли?!

Гниличът скочи на крака.

— Сядай долу!! — Магьосникът недоволно се озъби и рязко вдигна ръка. — Държите се като гаменчета, а после се чудите, че ви се смее целият Таен Град.

— Извинявай, Любомир, — измърмори Сабята.

Секирата мълчаливо си седна на табуретката и демонстративно се нацупи. Той беше син на жена от семейство Шас и четирима войници от клана на Дуричите, които се бяха позабавлявали с нещастницата преди около трийсет години. По молба на отмъстителните шаси навите бяха избили бащите му, майка му беше умряла при раждането, и бяха дали малкия Секира на Червените Шапки. В Тъмния двор не търпяха нечистокръвни, и фюрерът на Дуричите даже не знаеше на кой от родовете в семейство Шас е роднина. Благодарение на наследения от Тъмния Двор проклет характер, подобрен със сирашка жестокост, Секирата успя да пробие до самия връх — стана фюрер на клан — и сега почти открито претендираше за поста на император. Той ненавиждаше Гнилича.

— И така, скъпи мои съратници, щом като всичко върви по план, ще щурмуваме Замъка. Сабя, готов ли си?

Очите на Гнилича пламнаха.

— Ще ги разкъсаме на парчета, Любомир, кълна се в ятагана си!

— Не се съмнявам, не се съмнявам. — Магьосникът присви очи. — Мероприятието трябва да се проведе до пълнолуние, когато разположението на звездите ще ми позволи да събера достатъчно сили, за да нападна Тъмния Двор. До тогава Чуд и Зеления Дом вече не трябва да са заплаха за нас.

— Ще го направя! — Сабята замахна с юмрука, в който стискаше телефона. — Тогава всички ще видят, че сред Червените Шапки има достойни вождове!

Колегите на младия фюрер недоволно засумтяха: те явно не се зарадваха, че Гниличите могат да увеличат влиянието си.

— Защо точно той? — изръмжа Секирата. — Моите хора ще разкъсат чудите на парчета, да ме чукат в ушите.

— Това не ти е да грабиш сергии за алкохол! — злобно се ухили Сабята. — Любомир избира най-добрите.

— Вече решихме, че с чудите ще се заемат Гниличите, — уморено произнесе магьосникът, когото вечните спорове между фюрерите докарваха до тих бяс. — Напомням само, че сме в началото на пътя и всеки клан ще получи възможност да се отличи.

Сабята се оригна в знак на съгласие:

— По-късно.

Магьосникът се намръщи, вонята на Гнилича удряше даже по него, колкото и да беше свикнал с всякакви екзотични миризми.

Вратичката се отвори и Псор вкара в стаята малка масичка, сервирана за чай. Любомир изчака слугата да напусне помещението, върна се в креслото, държейки чаша, и отново заговори.

— Пълнолуние ще има в сряда, на 28-ми.

— Фа нафаднем във вторник, — предложи Чукът, — или, най-фобре в сряфа през феня.

— Факво, факво? — подразни го Секирата.

Чукът злобно го изгледа с единственото си око и му обърна гръб.

— Денят отпада, — раздразнено каза магьосникът, — челите могат да ни попречат.

— Значи, нощта в сряда, — нетърпеливо резюмира Сабята.

— Също не става. — Любомир остави полупразната чаша и взе в ръце къс дървен жезъл, по който пробягваха зелени пламъчета. — Князът на Тъмния Двор чувства, че се задават неприятности. Сигурен съм, че Сантяго му е предложил да открадне Амулета, но ще го направят в последния момент.

— Не ми се иска да се натъкна на нави в Замъка, — призна Гниличът.

— Това ми мирише на война между Великите Домове, — оживи се Секирата.

Дуричите бяха заработили добре при последния сблъсък, заставайки навреме на страната на Ордена. Едноокият Чук засумтя: тогава се беше хванал със Зеления Дом, и шибзичите едва отърваха кожи при Измайловската Месомелачка.

— Няма да има война, — успокои фюрерите магьосникът. — Сантяго е достатъчно ловък в това отношение.

— Ъ-ъ, Любомир — Сабята смутено потри чело, — ами ако навите защитават Замъка? Ами, ако ни попречат да завладеем Амулета?

— Ще усетя приближаването на нав отдалече, — уверено отговори малкият маг. — Не се безпокой, няма да те пратя да вършиш невъзможното.

— Това е добре.

— При това положение, щурмът ще започне в нощта на понеделник срещу вторник.

— И нас фва фена ще ни търсят разярените чуфи, — кисело избоботи Чука.

Любомир се усмихна. Той ценеше едноокия фюрер заради рядката в средите на Червените Шапки разсъдливост.

— Разбира се. Бойците ще трябва да се разпръснат из Тайния Град, да се укрият, и нека ги търсят! Времето ще работи за нас.

— Хубаво, ние можем да се крием. — Сабята презрително погледна Чука и се приближи до масата. — Аз вече обмислих плана на щурма, ъ-ъ, най-общо, какво и защо…

Той измъкна от пояса си мазно парче хартия и внимателно го разгъна на коленете си.

— Вмъкваме се изненадващо. Да! Изненадата е главното. И избиваме всички!

— Всички? — недоверчиво повтори магьосникът.

— Всички! — Сабята беше максималист. — Гвардията, прислугата, всички! Ти през това време се оправяш с маговете им. После спокойно прибираме плячката и се махаме. Естествено, за да успее щурмът, всички кланове ще се подчиняват на мен, но това са детайли.

Секирата шумно се издуха в ръка и я изтри в кожените си панталони.

— Виждам, че добре си разработил темата — Любомир гнусливо хвърли поглед на чертежа. — Някой да иска да се изкаже?

— Аз, — повиши тон Секирата. — Аз моите момчета на това мамино синче няма да ги дам, да ме чукат в ушите.

Дуричът се отегчаваше от забраната за междуособици, която им беше наложил Любомир.

— Ще си платиш за маминото синче, кръчмарска твар! — изрева Сабята и по навик посегна към пояса си, но веднага дръпна ръка: магьосникът им забраняваше да носят оръжие в покоите му.

— Излиза, че по тази точка всичко е ясно, — въздъхна Любомир. — Чук, имаш ли нещо да кажеш?

— Струва ми се, — едноокият внимателно се изкашля, — че фаже фа се обефиним, няма фа можем фа завлафеем Замъка.

— Браво. — Магьосникът се протегна. — Пряко нападение на Велик Дом е обречено, колкото и бойци да изпратим. Маговете на Ордена и подготвените от тях войници ще ни направят на пух и прах. За това целта на нападението ни е Източникът. Разбра ли, Сабя? Не грабежи и убийства, а завладяването на Картагенския Амулет. За трофеите ще мислим след това, без Източник чудите ще прекратят съпротивата си до два-три дни, тогава ще дойдем и ще вземем всичко, което ни харесва.

— И ще ги избием до един.

— Както искаш.

— Ами Тъмния Фвор? — Чука се беше подготвил добре за разговора.

— След като извадим от играта чудите, ще атакуваме Цитаделата по пълнолуние!

— И ще победим?

Любомир рязко се извърна към Секирата.

— А ти как мислиш?

Дуричът почувства, че е загазил. Изражението на огромните яркозелени очи на магьосника буквално го прикова към табуретката.

— Не се с-с-съмнявам…

— Благодаря. — Магьосникът премести поглед на Гнилича. — Какво има още в плана ти?

— Ами, щом няма да убиваме всички, значи така — Сабята се намръщи и премести пръст по хартийката. — Нахлуваме в Замъка, основните сили задържат чудите, а малка група си пробива път до съкровищницата. Там има три бронирани врати, на всяка по шест минути, общо осемнайсет. Момчетата ми ще издържат толкова.

— Много по-добре, приятелю, много по-добре! — Магьосникът се наведе над масата. — Само че Амулетът не е в съкровищницата…

След като изпрати Червените Шапки, Любомир направи няколко безцелни кръга из кабинета, след това се спря в центъра на сводестото помещение и започна бавно да се поклаща от пръсти на пети, подсвирквайки си под нос някаква песничка. Очите му бяха притворени.

В стаята боязливо надникна Псор.

— Господарю, може ли да разтребвам?

— Да. — Потънал в мислите си, Любомир погледна през слугата. — Мисля, че нищо не забравих.

Псор, свикнал със странностите на господаря си, мълчаливо кимна и се притисна към стената, за да му направи път да мине през вратата.

Другата част на резиденцията чувствително се различаваше от кабинета, в който Любомир приемаше Червените Шапки. Голямата, ярко осветена от електрически лампи стая беше превърната в зимна градина. В прозрачната вода на плитък басейн пъргаво плуваше ято златни рибки. Цялото свободно пространство беше заето от растения. Храстите с пищни розови цветове, палмите, увити в лиани, бръшлянът, скриващ каменните стени, и накрая, веселото чуруликане на птици във високи клетки създаваха впечатление, че се намираш в истинска градина на открито.

Любомир гребна с ръка вода и жадно я изпи. Днес беше важен ден. Всичко беше решено, планирано, и оставаше само да се чака.

Той изтри устни с опакото на ръката си и потрепери: на мраморния борд на басейна лежеше голяма яркожълта огърлица.

— Отново? — Магьосникът прехапа устни до кръв. — Аз не искам, не искам.

Пред очите му всичко се размаза. Ръцете му започнаха тихо, почти незабележимо да треперят. Той направи малка крачка настрани, но яркожълтото петно на ръба на басейна го привличаше все по-силно и по-силно. Искащото кръв сърце на Вестителя заби побесняло. Любомир знаеше какво ще последва, и с всички сили се стараеше да отдалечи този момент.

Конвулсиите изкривиха тялото му, накараха го да се извие в дъга и да нададе кратък, пълен невероятна болка вик.

Вратичката безшумно се отвори, и Псор успя да види как Любомир несигурно се отправя към тясната вита стълба, водеща някъде надолу.

В дясната си ръка носеше голяма яркожълта огърлица.

* * *

Москва, 69-ти километър на Околовръстното шосе

21 юли, сряда 07:03

Когато черната волга на отдела за специални разследвания спря на банкета, Корнилов, който, както обикновено, седеше на задната седалка, без да бърза, щракна запалката, и палейки цигара, се протегна. Като всички „сови“ той ненавиждаше ранното сутрешно ставане и през целия път до мястото на произшествието дремеше с отпусната на гърдите глава.

Палич, шофьорът на майора, изключи двигателя, облегна се на седалката и разгърна вчерашния „Спорт Експрес“. А седящият до шофьора млад лейтенант в старателно изгладена униформа нетърпеливо се завъртя, чакайки заповеди, но като видя заспалите очи на Корнилов, се укроти и не посмя да се обажда.

Корнилов получи лейтенанта вчера вечерта, и още не беше решил как да се отнася към подаръка. От една стана, не достигаха хора, а от друга — неговият отдел се занимаваше с най-горещите дела, и той очакваше от ръководството съвсем друго попълнение.

Майорът се намръщи. На последното съвещание при генерал Шведов районното ръководство отправи колективна жалба по повод изпращането на всички най-добри следователи в неговия отдел. За да спре скандала, началникът на Московското полицейско управление лично избра първия попаднал му зелен лейтенант и го прати на Корнилов. И сега това чудо се въртеше на предната седалка.

Цигарата гореше бавно и пълнеше купето с облаци дим. Корнилов дръпна силно и погледна старателно подбръснатия тил на лейтенанта.

— Васкин.

Младежът бързо се обърна.

— Да, господин майор.

Какво пък, това трябваше да се очаква.

— Първо, да не съм те видял повече в униформа.

— Тъй вярно, господин майор, — покорно кимна Васкин.

— Второ, никакъв „господин майор“ повече, това не ти е армията.

— А как тогава? — обърка се лейтенантът.

— Измисли нещо — безразлично проточи майорът, — нали си учил в академията.

— „Патрон“ може ли?

— Може, — великодушно разреши Корнилов. — Палич!

— Слушам, Андрей Кирилович, — без да вдига очи от вестника, отговори шофьорът.

— Като свършим тук, ще закараш студента у тях да се преоблече.

— А вие?

— Ще се кача при Шустов — Корнилов кимна към стоящата отпред черна деветка на заместника си и отвори вратата. — Да вървим, студент, да видим какво става тук.

— Да, патрон, — обидено измърмори лейтенантът, излизайки от колата.

Обръщението „студент“, взето на въоръжение от майора, не му харесваше, и той си обеща обезателно да протестира срещу него.

Изобщо Васкин смяташе, че страшно му е провървяло: да попадне „на партито“ на самия Корнилов, в отдела за специални разследвания на градското полицейско управление, се считаше за невъзможно. Андрей Корнилов беше жива легенда в академията, а и не само в нея. В страната нямаше нито един полицай, който да не беше чувал за майора. Нито едно неразкрито дело за четири години, откак съществуваше отделът, и златна значка номер едно, връчена лично от президента — тези неща говореха сами по себе си.

Въображението на Васкин рисуваше мъжествения образ на харизматичния герой на Московското полицейско управление: твърд напрегнат поглед във внимателните очи, плътно стиснати устни, командирски глас, широки атлетични рамене, задължителният кобур под мишницата, а в него задължителният… не, не ПМ, разбира се, а нещо като браунинг хай-пауър.

Суровата реалност разсея този образ като дим.

Първото, което видя Васкин, щом се появи в отдела, беше именно кобурът. Празен, покрит с дебел слой прах, той самотно висеше на закачалката до вратата. Самият Корнилов се оказа кльощав, като че ли изсушен човек със среден ръст, средно телосложение и измачкан сив костюм. Рядката му безцветна коса беше разрошена, а полузатворените очи гледаха на света, или поне на самия Васкин, с откровено безразличие. След като измърмори някакво двусмислено и нечленоразделно приветствие, Корнилов пое по някакви дела, нареждайки за довиждане „да се вписва в колектива“. Владик се вписваше до края на работното време, след това си отиде в къщи. А в шест сутринта го вдигна на крак телефонът: майорът го взимаше със себе си на оглед.

Местопроизшествието беше оградено с ярки полицейски ленти, и автомобилите на дошлите: патрулният джип, волгата на Корнилов, деветката на Шустов, микробусът на експертите и последният пристигнал — сивият ван на моргата, бяха паркирани извън тях. Долу при оврага се суетяха хора, но Корнилов го мързеше да слезе. Той бавно смачка фаса, и съпроводен от верния Васкин, се приближи до патрулните, флегматично присвил очи към синьо-белия им джип под сутрешното слънце.

— Вие ли открихте тялото? — разсеяно се поинтересува Корнилов, докато ровеше из джобовете си за слънчеви очила.

— Тъй вярно! — уставно рапортува изпънат като струна сержант.

Андрей разбиращо поклати глава. Откакто хвана Саня Пушкин, и не само го хвана, но и го изпрати в затвора до живот за предумишлено убийство, авторитетът му в полицията достигна космически висоти.

— Отпуснете се, сержант. — Той си намери очилата и ги сложи на носа си. — Кога се е случило?

— В пет и трийсет и четири сутринта получихме съобщение, че в канавката има странен предмет. — Предложението да се отпусне не подейства на сержанта. — Пристигнахме след десет минути и веднага ви извикахме.

— Отворихте ли пакета?

— Не.

— Защо решихте, че това е работа на Вивисектора?

— Ами… — полицаите се спогледаха. — Бяла тъкан, господин майор. Получихме сводка, в която се казва, че щом открием тела, завити в бяла тъкан, сме длъжни незабавно да извикаме отдела за специални разследвания.

— И нищо да не пипаме, — добави вторият патрулен.

— Разбирам. — Майорът премести поглед на блоковете, стоящи на хълма. — Това Митино ли е?

— Тъй вярно.

Безбройните прозорци весело блестяха под ярките лъчи на сутрешното слънце.

— Околовръстното е добре осветено, — замислено проточи Корнилов, — през прозорците може да се види спряла кола.

— През нощта? — осмели се да напомни Васкин.

— Понякога стават чудеса, — сви рамене майорът. — Сети ли се вече каква ще ти бъде първата задача?

— Сетих се, — тъжно въздъхна лейтенантът.

— Ще обиколиш всички апартаменти и ще питаш видял ли е някой кола, спряла на това място днес през нощта. Утре ще доложиш.

След като приобщи Васкин към работата, Корнилов веднага загуби интерес към него и тръгна към изкачващия се по склона висок дебелак с изпотена каубойска риза и торбести джинси.

— Добро утро, Сергей.

— Добро утро, Кирилич! — Дебелакът стисна протегнатата му ръка и кимна към потиснатия лейтенант: — Кой е това с тебе?

— Нашият нов колега.

— Капитан Шустов, може просто Сергей.

— Владислав Васкин, Владик.

Широката лапа на дебелака болезнено стисна дланта на лейтенанта.

— Приятно ми е. — Шустов се обърна към майора: — Пак е той, Кирилич. Отворихме пакета — все същото: тънки разрези, най-вероятно със скалпел. Много точни. Органите са извадени.

— Жена?

— Да. Както обикновено. Няма документи. Взехме отпечатъци от пръстите, ще търсим по базите.

— Свидетели?

— Никакви. Мъж спрял да се изпикае, видял пакета и веднага позвънил в полицията. Пуснах го.

— Трета жертва, Сергей, — тихо подхвърли Корнилов, — а няма за какво да се хванем.

— Умен е помиярът.

Полицаите се дръпнаха малко настрани.

— Първата и втората жертви бяха приходящи — Шустов се почеса по тила, — ако и тази е, можем да говорим за почерк.

— Работи по гарите? — Андрей поклати глава. — Така никога няма да го намерим. Трябва да има нещо, което ги свързва.

— Трябва, — съгласи се капитанът. — Да не се издъним с това дело, Кирилич?

Андрей се усмихна:

— Паника ли усещам?

Никой не се учуди, когато отделът за специални разследвания, докарващ тих ужас на московските бандити, се зае с делото на серийния убиец, наречен Вивисектора. Досега Корнилов не беше допускал грешки.

— Има слухове, че вече залагат на Вивисектора.

Жизнерадостният дебелак беше свой човек във всички канцеларии на управлението и снабдяваше шефа си със съвсем свежи и проверени сплетни.

— Ще ми припомниш имената им, когато хванем Вивисектора.

— Разбрахме се. — Сергей кимна към пътя. — Имаме гости.

От Волоколамско шосе към местопроизшествието бързо се приближаваха няколко шарени микробуса.

— „Пътен патрул“, „Петровка 38“, НТВ, — от пръв поглед разбра капитанът. — Бързо са се ориентирали.

— Проклетници. — Корнилов си свали очилата. — Как изглеждам?

— Като герой.

— Тогава всичко е наред.

Андрей прибра очилата в джоба си и зачака репортерите. В началото на кариерата си той обикновено отказваше интервютата, смятайки, че да се показваш по телевизията е ненужно и безсмислено, но след като оглави отдела, се наложи да преразгледа мнението си. Полицията е длъжна да се отчита пред данъкоплатците, и немногословният Корнилов, който успешно приключваше по осем до десет гръмки дела годишно, стана любим герой в телевизионните репортажи. Е, вярно, след дълъг и сериозен разговор с генерал Шведов.

— Сергей, — подвикна майорът след Шустов, — изчакай ме, ще идем заедно в управлението.

— Окей.

Андрей се обърна към камерите.

— Господин Корнилов, това нова жертва на Вивисектора ли е?

— Не е изключено, по-точно мога да отговоря след експертизата.

— Но нали тялото е загърнато в бяла тъкан.

— Това нищо не значи.

— Какво ще предприемете?

— Ще хвана този, който го е извършил.

— Господин майор, знаем, че сте специалист по големите гангстерски групировки. Защо възложиха на вас това дело?

— Аз съм специалист по всякакви боклуци, независимо от това, в какво те са специализирали. — Корнилов се усмихна. — Отделът за специални разследвания се занимава с най-важните дела.

— Казват, че следващата ви мишена е Чемберлен?

Цяла Москва мечтаеше майорът да арестува известния бандит.

— Работя по това.

— Делото на Вивисектора няма ли да ви попречи да пратите зад решетките Чемберлен?

— Едва ли нещо ще ми попречи да го пратя зад решетките. Освен ако не умре.

— Има слухове, че Чемберлен иска да ви отстрани.

— Негов проблем, — намръщи се майорът. — Убийството на полицай не е донесло нищо добро на никого.

— Това отговор на заплахата ли е?

— Заплаха? Аз разследвам делото на Вивисектора, и, ако нямате повече въпроси, трябва да тръгвам.

Без да обръща внимание на протестиращите репортери, Корнилов ловко се вмъкна в очакващата го деветка и напусна местопроизшествието.

Глава 2

Залата за лекции на Политехническия музей

Москва, Старият площад

21 юли, сряда 20:12

— Можеш поне да не хъркаш! — изсъска Люся и удари с лакът Артьом в ребрата.

Ударът беше доста силен, затова Артьом не само се събуди, но и няколко секунди отчаяно балансираше на стола, и с усилие избегна унизителното размахване на ръце. Щом си възвърна равновесието, той укоризнено погледна Люся (момичето не го забеляза), оправи си вратовръзката и се огледа.

Беше му скучно. Артьом попадна на лекцията само заради Люся, своята нова приятелка, която беше голяма любителка на всичко непознато и загадъчно около нас. Още като дете тя беше приключила с хороскопите — китайски, японски, източни, цветни и прочие. След това преживя увлечение по народните церители, екстрасенсите, виждащите, предсказателите и филипинската медицина. После дойде ред на НЛО. Домът на Люся се напълни с подозрителни фотографии на размазани на фона на небето насекоми, тя в захлас четеше мемоари за срещи с летящи чинии, изучаваше анатомията на пришълците и съставяше графици на приземяванията им. В резултат от това момичето поиска родителите му да финансират пътуване до някаква американска провинция, където, според слуховете, повече от петдесет години се мъчат в лабораторни условия братята ни по разум. Родителите отказаха, и след като поплака за всеки случай, Люся си намери ново увлечение — древните цивилизации. „Ленинка“, Интернет, списания — тя жадно търсеше във всички достъпни източници споменаване на загадъчни и задължително могъщи цивилизации от миналото, периодично заливайки приятелите си с поредната порция открития.

Артьом се прозя, културно прикривайки с ръка устата си, и се огледа. В аудиторията нямаше много хора, около трийсет човека. Популярността на водещия явно беше спаднала, и сбирките му привличаха само най-изпадналите слушатели, болшинството от които, подобно на раздърпаната стара мома на първия ред, старателно си водеха записки.

Артьом измъкна от джоба на сакото си смачкана програма: „Право на живот. Серия семинари. Ръководител — Лев Мойсеевич Серебрянц — професор“. Професор по какво деликатно се премълчаваше. Плешивото човече зад катедрата напълно отговаряше на евтината лошо отпечатана програма. Скромен, леко протрит костюм, очила със старомодни рамки, не много чиста риза… Но увлечението в гласа на Серебрянц накара Артьом да се заслуша.

— Асурите… Хиляди години те еднолично властвали на нашия свят. Те построили прекрасни градове, носещи се в небето. В тяхната империя изкуството процъфтявало, а магията била изведена до степен наука. Асурите разгадали всички тайни на Вселената. Девизът им бил „Откривай“. Асурите оставили значима следа в историята, и за тях се споменава повсеместно. За съжаление, в рамките на встъпителния семинар не мога да разкажа повече, но при следващите ни срещи подробно ще изучим първата и най-загадъчна цивилизация на Земята.

Професорът млъкна и отпи глътка вода.

— А какво е станало после? — очарована попита старата мома.

— С кого?

— С асурите.

— Това, което е трябвало да стане, — философски отговори Серебрянц. — Появили се нови, млади раси, готови да започнат бой за лидерство. Животът не търпи статика. Животът е движение, бушуваща стихия, новост, промяна, страст, ако щете. Животът е благосклонен към този, който се стреми напред, който посреща всеки ден като че ли е последен…

Последва мелодраматична пауза. Лев Мойсеевич беше майстор на приказките.

— Развитието на асурите спряло. Те престанали да се стремят напред, и все по-често се обръщали назад, започнали да живеят с миналото — минали победи, минали достижения, минало могъщество, а когато спреш, е много трудно отново да започнеш. Това се случва с всички раси и с всички империи. На света се появили навите — нова, жадна за победи раса, започнала серия жестоки войни. Асурите отчаяно се съпротивлявали, но времето им отминало. Под напора на навите се рушали крепости и градове, загивали армии и учени, горели храмове и библиотеки. Навите мислели, че са избили всичките си врагове, но сгрешили. Асурите успели да построят Тайния Град, и отишли там, отнасяйки своето най-голямо съкровище — знанията.

Слушателите трепетно слушаха професора, в замъглените им очи се мяркаха отблясъци от страховитите пожари, погълнали великата цивилизация, а в ушите им ревяха бойни мамути. На Артьом му се привидя нещо по-прозаично, приличащо на „Последните дни на Помпей“.

Професорът се отнесе:

— След като взели властта, навите основали своя империя — Тъмният Двор и много векове управлявали Земята, но времената продължили да се променят. Нови раси се появявали една след друга, и скоро Тъмният Двор повторил съдбата на асурите, при това съвсем буквално. Навите открили убежището на своите предшественици — Тайният Град и се скрили в него. На тяхно място дошла следващата раса, после още една и още една. Всички те имали период на възход, времена на разцвет, и всички те рано или късно се озовавали в Тайния Град. След това сме се появили ние, хората. Предците ни повели ожесточена борба за правото да управляват Земята и превърнали в прах последните империи на нехората.

— О-ох, — шумно въздъхна старата мома.

Професорът се стресна:

— Нещо се поувлякохме, скъпи мои. — Той отново пийна вода и очилата му благодушно проблеснаха. — Всичко това ще разгледаме подробно на следващите занятия. Древна Гърция, Рим, Атлантида. Именно тогава била удържана ключова победа, която позволила на човечеството да заеме господстваща позиция на света. Това били годините на нашето истинско величие, години на подвизи, които сега ни се струват митични.

— Окончателна ли е била победата? — се поинтересува кльощав очилат човек, който седеше до вратата. Той беше закъснял за началото на шоуто и сега трескаво стенографираше откровенията на Серебрянц.

— Разбира се, че не! Просто сме получили време и сме съумели да се възползваме от него, основавайки цивилизацията си, но враговете ни не се предали. Следващия опит да възстановят влиянието си над света нехората предприели през ранното Средновековие. Поголовна неграмотност, непрекъснати войни, човечеството преживявало криза, и враговете ни решили да се възползват от нея. Магията започнала да заменя науката, а античовешките култове — религията. Вещици и магьосници се появявали навсякъде и цели области си оказвали под тяхна власт. Дяволската активност породила ответна реакция — светата Инквизиция, на която се отдало, наистина с доста спорни методи, да реши проблема. Нехората претърпели поредното си поражение, но отново не завинаги!

— На следващите семинари ще разгледаме документални свидетелства за вражеската активност в наши дни. Навите, асурите и всякаква друга сган са тук! Те чакат подходящ момент, и ние трябва да сме готови за сблъсък с тях!!!

Светата Инквизиция. Артьом погледна слушателите със съжаление: те явно се бяха родили късно.

— Интересно е, нали? — прошепна Люся.

— Разбира се, скъпа — Артьом честно опули очи, за да не обиди момичето.

— Инквизицията считала, че нехората са породени от дявола и са се появили след хората, — отново се обади очилатият. — Това не съвпада с вашата теория.

Професорът изсипа в чашата останалата вода от каната, отпи глътка и поклати глава в знак на несъгласие:

— Първо, Инквизицията е трябвало да реши конкретна задача — да освободи света от нечистото. На светите отци им се е налагало да работят с необразовани хора, част от които били под влиянието на вражески сили. Естествено, че са използвали всякакви хипотези, за да привлекат масите на своя страна.

— Второ, инквизиторите действали, без да имат достатъчно информация за врага. Благодарение на нехората била унищожена Александрийската библиотека, която съдържала най-много сведения за ранните етапи на борбата ни за съществуване, изчезнала библиотеката на Иван Грозни и много други безценни трудове. Времената били трудни, и църквата създала новия образ на врага от материала, който най-добре съответствал на историческия момент. Но главното е, — професорът отново отпи вода, — че била постигната поредната победа, и човечеството направило поредния скок напред.

— Пореден, но не окончателен, — отново уточни очилатият.

— За съжаление, да.

— Как мислите, отдало ли се е на древните цивилизации да спасят своите знания от всички тия катаклизми?

Артьом веднага се обърна да търси източника на този приятен женски глас. Очарователна брюнетка с огромни сини очи и леко вирнато малко носле учтиво беше вдигнала фина ръка, държаща „Паркер“. Кокетната черна рокля оставяше открити изящните рамене и плътно обгръщаше…

Артьом се обърна към Люся.

— Какво? — попита Серебрянц.

— Съществува теория, че библиотеката на Иван Грозни е част от имперско хранилище на асурите.

— За да отговоря на въпроса ви, трябва първо да намеря тази библиотека, — отбеляза професорът. — Аз, разбира се, се занимавам и с това, но главната цел на изследванията ми лежи в друга плоскост.

— Много жалко! — въздъхна разочаровано брюнетката.

— Но къде се крие нечистото? — изсъска старата мома, която явно нямаше търпение да запали първата клада. — Щом победата не е окончателна, значи нехората още са сред нас!

Останки от библиотеки, останки от инквизитори, на Артьом му стана жал. Самотни възрастни жени с маниерите на прапоршчик от НКВД не го вдъхновяваха.

— Разбира се, че са сред нас, — кимна Серебрянц. — На основание фактите, които са ми известни, аз заявявам, че Тайният Град съществува! И в него се крият останките на всички раси, които някога са управлявали Земята.

— Защо нехората не са се разселили по цялата планета?

— Сами те са много уязвими. Обединението им е помогнало да се спасят.

— И къде е този град? — не издържа старата мома.

— Или поне руините му? — извика Люся.

— Защо руини? — благосклонно се усмихна Лев Мойсеевич. — Ние знаем къде се намира.

— Къде?

— На територията на съвременна Москва!

Публиката потресено мълчеше. Всички погледи се бяха устремили към смелия Серебрянц, който току-що беше населил столицата на Русия с множество могъщи същества. Артьом се възползва от паузата и се прозя незабелязано, след което потърси с очи очарователната брюнетка. За негово огромно съжаление, тя беше тръгнала към изхода. Сензационното за останалите слушатели заявление на професора видимо не и беше направило никакво впечатление.

Нищо не знае тоя Серебрянц.

Яна прибра бележника си, и усещайки втренчения поглед на симпатичния младеж, който придружаваше някаква рижа клечка, започна внимателно да си пробива път към изхода. Тя отдавна беше свикнала с вниманието на мъжете, но все така смяташе, че то следва да бъде възнаграждавано. Затова преди да напусне помещението, Яна се обърна и се усмихна на непознатия, който радостно се ухили в отговор. Тя обаче, след като излезе в коридора, се намръщи.

Положението беше лошо — загуби си времето и не научи нищо ново.

Яна имаше всички основания да се сърди на себе си. Вместо да се занимава с нормални контракти, които да донесат реални пари, тя отново гонеше вятъра.

Да намери библиотеката на асурите, или както още я наричаха, библиотеката на Иван Грозни, беше несбъдната мечта на целия Таен Град. Великите Домове гарантираха на щастливеца всяко възнаграждение, което пожелае, а думата „всяко“ имаше само едно значение в тълкуванията им. Такава награда предизвикваше ентусиазъм и у най-ленивия чел, поради което търсеха библиотеката много старателно. През вековете градът беше прочесан на длъж и на шир, всички поне малко подозрителни документи бяха изучени и проверени, подземията обходени, свидетелите разпитани, но на следите на неуловимото съкровище, както и на самите асури, никой още не беше попаднал. Надеждата да се открие библиотеката с всеки изминал век ставаше все по-призрачна, а източниците на информация — все по-примитивни. Лекцията на Серебрянц в това число. Поредната глупост.

След като даде на момчето от паркинга няколко монети, младата жена седна в осмицата си, свали до долу стъклото, пускайки в нагрятото купе свеж вечерен въздух, и си погледна часовника. Безнадеждно закъсняваше. Срещата беше след петнайсет минути, а пътя до Сокола — не по-малко от двайсет, плюс задръстванията, плюс… Яна завъртя ключа. Двигателят с нежелание закашля, издаде някакъв неясен звук и угасна. Вторият опит да събуди жигулито също не се увенча с успех, моторът продължаваше да мълчи. Момичето започна да се ядосва. Околният свят стана черен и се опълчи срещу нея: безсмислено търсене, глупави лекции, стара кола. В Тайния Град начинаещият наемник не можеше да разчита на много.

Яна обърна към себе си огледалото за обратно виждане и започна бавно да си оправя грима.

До началото на срещата оставаха единайсет минути.

След като си оправи червилото, тя небрежно нанесе малко пудра на скулите си, прибра козметиката в чантата си, оправи огледалото и отново завъртя ключа. Двигателят заработи, и осмицата, храбро бръмчейки, се насочи към „Лубянка“.

До началото на срещата оставаха девет минути.

* * *

Ресторант „Пица Максима“

Москва, булевард „Ленинградски“

21 юли, сряда, 21:43

— Кортес, според мен тя ни се подиграва, — гледайки часовника си, кисело каза Лебед. — Срещата трябваше да започне преди десет минути.

— Тя е жена, приятелю, и просто е длъжна да закъснява, — флегматично отговори събеседникът му и отпи малка глътка вино. — Отпусни се.

— Бясната Берта също е жена, — не се съгласи Лебед, — а дойде шест минути по-рано от уговорката.

— Това показва, че Яна не е бясна. — В кафявите очи на Кортес проблеснаха закачливи искри. — Ще почакаме.

Лебед недоволно изсумтя и си сипа още портокалов сок, той не пиеше алкохол.

— Изглежда, тя вече ти харесва.

— Ако съдя по препоръките, тя е доста добре подготвена. По-добре от Берта.

— За това пък Бясната има четиридесет и два изпълнени контракта.

— А Яна е млада и смела. Сигурен съм, че ще съумеем да компенсираме липсата и на опит.

— Добре, — предаде се Лебед, — да видим това чудо.

Мястото на срещата беше избрано неслучайно и съвсем явно говореше за клиента.

„Пица Максима“, малък италиански ресторант, се намираше на стотина крачки от метростанция „Сокол“, в центъра на сектора на Тъмния Двор. Яна знаеше, че навите винаги използват наемници за операциите си, но още не и се беше налагало да работи с тях. Сега я бяха забелязали.

Излизайки от машината, младата жена хвърли поглед към стоящата наблизо грамада на Цитаделата — щабквартирата на Великия Дом Нав, тихо въздъхна и уверено влезе в ресторанта.

— Добър вечер. Сама ли ще вечеряте? — младежът във фирмена зелена блуза и черни панталони професионално се усмихна. — Мога да ви предложа маса до прозореца…

— Чакат ме приятели. Двама.

— Те са вече тук, — кимна младежът. — Оттук, моля.

Кортес и Лебед седяха на най-отдалечената маса, скрие в полумрака на залата.

— Ще поръчате ли?

— Не сега. — Младата жена седна на предварително отместения стол. — Първо ще поговорим.

Младежът изчезна, и Яна, без да бърза, огледа своите събеседници.

— Добър вечер.

— Ако се договорим, — тихо каза Кортес, — ще трябва да бъдеш по-точна.

Момичето леко наклони глава:

— Първо трябва да се договорим.

Той се усмихна, и Яна се поздрави, че е избрала правилната тактика.

В дясно от Кортес на масата стоеше малка черна пирамидка, на една от страните и беше гравирана катеричка. Страничният наблюдател можеше да я вземе за какво ли не: дрънкулка, дори запалка, а в същност беше защитен артефакт, производство на Тъмния Двор, номер едно в каталога „Средства за обезпечаване безопасността на преговори“. Околното пространство беше надеждно защитено от всякакво подслушване: техническо и магическо, и достигналите до съседните маси фрази биха изглеждали безобидно дърдорене. Като го видя, Яна със съжаление констатира, че основният слух за Кортес се оказва лъжа — той не беше маг. Иначе щеше да обвие масата с „шатра на тишината“ или даже с „интимна завеса“, а нямаше да се охарчва за скъпо струващ артефакт.

— Мислиш, че няма да се справиш? — ехидно се поинтересува Лебед.

— Всичко ще зависи от условията — Младата жена небрежно сви рамене, и с удоволствие забеляза, че и този жест не остана без внимание. Началото на разговора явно беше в нейна полза. — Доколкото знам, вие не се занимавате с обикновени контракти.

— Това е прекалено скучно, — кимна Кортес, и облягайки се на стола, отпи малко вино, — и не достатъчно доходно.

Широкоплещестият, късо подстриган Кортес минаваше за най-добрия наемник в Тайния Град. Да си позволят услугите му можеха малцина, а на още по-малко потенциални работодатели той отговаряше положително. Да работиш с такъв специалист беше невероятен късмет. Яна почака Кортес да напълни чашата и, и се поинтересува:

— Всички знаят, че имаш балансиран екип. Ти и Лебед. Никой в Тайния град не е чувал да взимате странични хора.

— Това безпокои ли те?

— Кара ме да застана нащрек. Или работата е прекалено сложна даже за вас, или планирате загуби.

— Ако планирах загуби, щях да си намеря някой друг. В града има много второразредни наемници, — без да сваля очи от Яна, Кортес тънко се усмихна.

Лекомислена черна рокличка, изящна фигура, блестящи черни коси и очи. Живи сини очи. Те не бяха уморени като очите на Бясната Берта. Кортес хареса Яна.

— Контрактът действително е труден, но е страшно доходен, с такъв още не си се хващала.

Лебед се подсмихна. Младата жена почервеня, но не позволи да я изкарат от равновесие:

— Каква е моята роля?

— Трябва ни огнево прикритие. На главната точка ще има оборудвано гнездо и ще ти се наложи да постреляш. Съвсем безопасно.

— Защо аз? В града е пълно с добри снайперисти. Чух, че Лестър Валд е напуснал гвардията и работи частно, а той е най-добрият от Хермелините.

— За съжаление, Лестър Валд не е подходящ, — меко я прекъсна Кортес. — Първо — той е чуд, второ, не можем да предвидим развитието на събитията и искаме да съберем разнополов екип. За всеки случай.

— Тогава наистина нямате голям избор. — Яна се почувства много по-уверена. — Моят дял?

— Два пъти обичайния ти хонорар.

— Тоест, искаш да кажеш, че операцията е само два пъти по-опасна от обичайните ми контракти, — бавно произнесе младата жена. — Имах по-добро мнение за вас.

— Какво искаш?

— Равен дял.

— Може би е по-добре да вземем Бясната Берта, — не издържа Лебед.

— Може и да я вземем, — съгласи се Кортес, без да сваля очи от Яна. — Ако момичето не успее да обясни защо има толкова високи изисквания.

Въпреки, че събеседниците и се държаха еднакво, Яна веднага разбра кой взема решенията. Всичко в поведението на Кортес — в маниера му на изразяване и леките уверени движения — издаваше лидера.

— Не са ти нужни неудачници, — хладно отговори Яна. — Ако искаш помощници, готови да работят за копейки, наеми Бясната. Само че можеш ли да се довериш напълно на такъв партньор?

— А мога ли да се доверя на теб?

— Въпросът трябва да се постави другояче. Днес тя не е съобразила колко пари да иска от вас, утре ще се замисли, а вдругиден ще я купят противниците ви. На кого вярваш повече — на професионалист, който е преценил всичко и съзнателно е направил избор, или на дребен занаятчия, който се хвърля на всяка троха? Не ви плащат за черните ви очи, и ако ви е нужен партньор, готов да се захване с вас за всякаква работа, аз искам равен дял.

Няколко секунди наемниците мълчаха, без да свалят очи от нея, след това Кортес въпросително погледна Лебед.

— Нямам нищо против — измърмори той.

Кортес се усмихна:

— Е, добре, убеди ни. Сега ние ще пробваме да те убедим.

— Стандартни условия на контракта?

— По принцип, да. Аванс петдесет процента, останалото зависи от резултата. Разходите по операцията са за сметка на клиента.

— Колко е голям кредитът?

— Неограничен.

— Неограничен? — С това понятие Яна се сблъскваше за първи път.

— Абсолютно.

— Кой ти се доверява чак толкова?

— Аз. — На масата седна висок чернокос мъж в елегантен бял костюм. — Здравейте, приятели.

Яна само кимна в отговор. До този момент тя беше виждала комисаря на Тъмния Двор само три пъти отдалече и дори не се беше надявала да се запознае с един от най-великите бойни магове на Тайния Град.

— Доколкото разбирам, вече сте приключили с набирането на екипа? — навът погледна Кортес.

— Съвършено вярно. Всички сме пред вас.

— Чудесно. — Съсредоточеният поглед на черните очи се премести върху младата жена. — Не се познаваме. Сантяго.

— Яна.

— Много ми е приятно, Яна — Очите на комисаря проблеснаха. — Доколкото знам, вие за първи път сключвате сериозен контракт.

— Всичко си има първи път.

— Съгласен съм.

„Да се стреля по него е лесно, — неочаквано си помисли Яна. — Висок, спокоен, с такъв костюм. Отлична мишена.“

Помисли си го и се усмихна вътрешно: с желязо няма да нараниш сериозно нав. Където и да го уцелиш, резултатът ще е един — ще полежи малко горкичкият, ще потече гъста, черна като битум кръв, после раната ще се затвори, а той ще намери снайпериста-неудачник и ще му разкаже играта. А куршумът нека си стои, навите преработват желязо с голямо удоволствие, и от него стават само по-силни. Обсидианът е друга работа…

Комисарят се извърна към Кортес:

— Доверявам се на избора ви. Веднага ли ще подписваме договора?

— Да.

— Отлично. Договорът е сключен и животът ви става гаранция за изпълнението му.

Това беше древна формулировка, с която наемникът предоставяше на клиента живота си и в случай на неуспех можеше да не си го получи обратно.

— Договорът е сключен, — повтори Кортес, — и животът ни става гаранция за изпълнението му.

— Довиждане.

Сантяго стана и стремително тръгна към черния проход. За това, че изобщо се е появил, свидетелстваха сами три черни кредитни карти, оставени на масата.

Няколко секунди наемниците мълчаха.

— М-да… — Яна взе една от картите и разсеяно я повъртя в ръка.

Кредитна карта на Тъмния Двор. Наистина ли беше неограничена?

— Може ли да я взема?

— Разбира се. — Кортес извади портфейл и прибра своята. — Може би, ще вечеряме? Тук правят прекрасна средиземноморска пица.

— С удоволствие, — настроението на младата жена се подобряваше с всяка изминала секунда, — но първо кажи какво трябва да направим.

— Нищо свръхестествено, отговори Кортес, леко провлачвайки думите. — При пълнолуние Червените Шапки ще щурмуват Замъка. Канят се да откраднат Картагенския Амулет на чудите. Нашата задача е да вземем плячката и да я доставим на Княза на Тъмния Двор. — Наемникът широко се усмихна, гледайки зашеметената Яна. — Както виждаш, нищо сложно.

* * *

Москва, „Садовое колцо“,

21 юли, сряда, 21:43

— Голямо си нещастие! — с чувство произнесе Люся.

Тя все още гледаше през прозореца.

— Да не ме бъркаш с някого? — осведоми се Артьом и леко намали скоростта.

Той не разбираше на какво се е обидила младата жена и защо мълчи, откакто свърши лекцията.

— Мислиш, че не видях как се пулиш на тая мургава фръцла? Добре, че не си счупи врата!

Как пък успя да види?

— Люсенка, това беше само гимнастика! Раздвижване след сън, просто си въртях глава.

— Женкар!

Артьом разбра, че е загазил. Вечерта, и без това скапана заради тъпата лекция, заплашваше да завърши с тежки бойни действия и самотна нощувка в неговата ергенска квартира.

— Люсенка, това дори не е смешно. Нямам си друга работа, че да се пуля на разни жени!

— Не трябваше да те взимам със себе си.

— Знаеш ли, в края на лекцията ми стана интересно! — Артьом рязко смени темата, докарвайки съвсем прилична имитация на ентусиазъм.

— Поне разбра ли, за какво става дума?

— Разбира се! Само не можах да разбера как този Тайнствен Град може да се намира на територията на Москва?

— Тайният Град, — поправи го Люся.

— Хубаво, нека да е Таен, ами жителите, постройките? Освен това Москва е на осемстотин и петдесет години, а, доколкото разбрах, става дума за хилядолетия!

— В историята за възникването на Москва има много бели петна. Кой я е създал? Защо именно тук? Напълно е възможно обитателите на Тайния Град съзнателно да са издигнали около себе си обикновено човешко селище. С конспиративна цел.

— И са успели да останат незабелязани?

— Защо трябва да ги забелязваме?

— Но те са различни! Сигурно се отличават от нас!

— Разбира се, че се отличават.

— Ето, виждаш ли!

— Как ще разбереш, че съседът ти има две сърца? И всичките му деца имат по две сърца? И всичките му роднини също?

— Докторите ще разберат. Патолозите.

— Ами ако докторът също има две сърца? Или те си имат свои доктори?

— Ами нещастните случаи?

— Един-двама свидетели за сто години? Можеш да им платиш или да ги обявиш за луди. Или да ги убиеш.

— Е, добре. — Артьом помълча. — Това са древни раси, нали?

— Древни са, — съгласи се Люся.

— И са могъщи?

— Могъщи са.

— И сигурно не са бедни.

— Вероятно не са.

— Тогава защо не управляват света?

Сто процента логично, Артьом беше горд със себе си.

— Защо мислиш така? — подсмихна се Люска.

— Не разбирам.

— Не знаеш колко сърца има шефът ти. Или президентът.

Артьом наистина не знаеше.

— Е, все някога ще разберем и ще ги разобличим.

— Откъде Серебрянц е научил за Тайния Град?

— Може би той е един от ония случайни свидетели, които не са успели да купят? А, и, след толкова години нехората не са могли да не оставят следи. Слухове, сплетни, непредпазливи действия. Ако внимателно изучаваш летописите, можеш да намериш много интересни неща. Лев Мойсеевич е свършил наистина сериозна работа. Толкова увлекателна! Само си представи — те са сред нас! Не някъде там, в миналото, а тук, и сега! Това е толкова завладяващо!

— Но той няма реални доказателства. Само неясни факти.

— Засега, — въздъхна младата жена. — Защо спираш?

— Да купя вода. — Артьом паркира голфа на банкета срещу малко магазинче. — Ти искаш ли нещо?

— Замразен сок.

— А пица за вечеря?

— Има с какво да те нахраня, — въздъхна Люся и включи уредбата. — Връщай се по-бързо.

Въпреки късния час, животът в магазина кипеше с пълна пара. До тезгяха вдигаха шум някакви студенти, които си купуваха бира. Когато Артьом влезе, пълнеха с бутилки втора раница. До тях стоеше млада симпатична майка, която безуспешно убеждаваше дъщеричката си, че не иска още сладко. Но сладкото русо създание, което вече държеше блокче шоколад, упорито протягаше ръчички към карамелена близалка на клечка. Последен на опашката стоеше намръщен късокрак рокер с ботуши, черни кожени панталони, разтворен на гърдите елек, и яркочервена кърпа на главата.

„Интересно, кой от тях има две сърца?“ — усмихна се вътрешно Артьом.

През стъклото на витрината той видя как Люся е забила нос в брошурата на професор Серебрянц. Хубаво е да имаш хоби. Артьом се прозя и премести поглед на стоящия пред него дребосък. Тоя също имаше хоби. Вратът, раменете и ръцете на рокера бяха покрити с толкова причудливи татуировки, че от разноцветната смес от дракони, рисунки и странни надписи му се премрежиха очите.

Дребосъкът усети, че го разглеждат. Известно време се въртя нервно, после рязко се обърна, и измервайки Артьом с малките си близко разположени очички, недоволно се поинтересува:

— К’во, харесва ли ти, чел?

Той забавно фъфлеше, и произнесе вместо „харесва“ — „харесфа“.

— Интересно, — сви рамене Артьом. — Сам ли си ги правил?

— Не си в музея, чел, не се звери! — Долната челюст на дребосъка рязко изскочи напред, и той заприлича на нискорасъл породист булдог.

Артьом не обичаше кучета.

С крайчеца на окото си той забеляза, че студентите са си тръгнали, а след тях, влачейки за ръка разочарованото детенце, се е измъкнала и младата майка.

— Притесняваш ли се? Ходи с фередже.

Дребосъкът се наду и откровено преценяващо погледна Артьом, който беше една глава по-висок и един път и половина по-широк в раменете. Продавачката се суетеше около касата и тревожно следеше развоя на събитията. Пръстите на рокера бавно започнаха да се свиват в юмруци.

— Имаш дълъг език, чел.

— Витя, — тихичко се обади продавачката, — ела тук.

Витя се оказа як товарач в мръсни шорти и скъсани сандали на бос крак. Той бавно излезе от склада, почесвайки с косматата си лапа увисналото шкембе, и даде кратък съвет:

— Ако ще се биете, на улицата.

Рокерът помисли, изплю се на пода и реши да не възразява.

— Хубаво, чел, живей. — Той се обърна към продавачката и заби пръст в бутилка евтино уиски: — Ей т’ва, две, рестото си го остави.

— С него не бива така, — измърмори продавачката, след като дребосъкът се измъкна на улицата, — опасно е.

— Тия всичките с червените кърпи са съвсем откачени, — подкрепи я Витя, — само дето не хапят.

— Хубаво, и ние не сме малки. — Артьом подаде парите. — Бутилка кола и замразен сок.

* * *

Южният Форт, щабквартирата на Червените Шапки

Москва, Бутово,

21 юли, сряда, 22:16

Чукът мрачно огледа седящите на масата уйбуи-десетници и машинално потърка татуировката на скулата си.

— Ще ни търсят чуфите, и по всяка вероятност, навите. Ще ни търсят, за фа убиват. Задачата ви е — фа запазите възможно най-много бойци. Ние не сме Гниличи и не можем фа си позволим излишни загуби.

— Всичко разбрахме, фюрер, — изрази общото мнение един от десетниците. — Ще се скрием много добре.

— Фа се скриете не е фостатъчно. Необхофимо е напълно фа прекратите фвижението из графа. Фа се погрижите за запаси вофа и храна. Фа не се замесвате в никакви сбивания и фа чакате моите инструкции. Никой, фаже аз, не трябва фа знае къфе се намира ефна или фруга фесетка. А вие няма фа знаете къфе се намирам аз. Ако се наложи, аз ще ви намеря. Разбрахте ли?

— Да.

— Това е всичко. Вън от тук!

Уйбуите вкупом излязоха в коридора.

Изчаквайки последният от тях да затвори тежката скърцаща врата, Чукът се надигна от покритото с меча кожа дървено кресло и се приближи до прозореца. Беше му неспокойно на душата.

Авантюрата, в която заклинателят вкара Червените Шапки, не му хареса от самото начало. Предпазливият Шибзич се боеше открито да се противопоставя на водещите семейства в Тайния Град и се опита да накара съплеменниците си да размислят. Само че перспективата Червените Шапки да станат Велик Дом заслепи и Гниличите, и Дуричите. Подтиквани от Любомир, те притиснаха Чука, и ако беше отказал участие в операцията, щеше да си подпише смъртната присъда. Уйбуи, претендиращи за мястото на фюрера, винаги има достатъчно. Едноокият въздъхна и отново потърка татуировката на скулата си. Напред имаше само пълна неизвестност.

В малкия двор на Южния Форт се суетяха Гниличи. Чукът не беше посветен в детайлите на нападението над Замъка, но подготовката впечатляваше. Сабята готвеше за щурма всички бойци на клана. Три джипа, шест микробуса и няколко мотоциклета се готвеха да напуснат щабквартирата. Подкарвани от уйбуите, бойците товареха в тях последните сандъци с боеприпаси. Командирската Газела на Сабята, проблясвайки с антените си, стоеше до вратите. Този наблъскан с електроника фургон, предназначен да обезпечава връзка по време на боя, се появи в Южния Форт преди седмица, след като го бяха откраднали от някакъв армейски полигон. Сабята много се гордееше с тази машина и сега ръководеше бойците, стъпил на стъпенката. Младият фюрер сияеше.

— Смръфльо — процеди Чукът.

Вратата изскърца. Шибзичът рязко се обърна, и автоматично сложи ръка на дръжката на ятагана.

— Ще поговорим ли? — В стаята внимателно пристъпи Секирата.

— Влизай, — кимна едноокият.

Дуричът внимателно затвори скърцащата врата, приближи се до масата и седна на една от грубите табуретки. Чукът, без да маха ръка от ятагана, се настани срещу него. Няколко секунди фюрерите се пронизваха с поглед.

— Ще пийнем ли? — прекъсна мълчанието Секирата. — Все пак ще разговаряме.

Едноокият също изпитваше необходимост да си намокри гърлото. Опитвайки се да не изпуска Дурича от полезрението си, той сложи на масата започната бутилка „Джони Уокър“ и две мръсни чаши. На едната от тях беше засъхнал отпечатък от пръста на някой от уйбуите.

Секирата одобрително се облиза, жадно грабна една от чашите и отпи.

— Хубаво, — проточи той и се сети: — Наздраве.

Чукът не отговори и също отпи. Развеселеният Дурич започна да барабани с пръсти по масата.

— Гниличът се извива като змия при чифтосване. За последен път го видях толкова щастлив, като баща му опъна копитата.

— Фа вифим, фали ще се рафва утре.

— Какво имаш предвид, да ме чукат в ушите?

— Желаещите фа щурмуват Замъка нещо са малко — Чукът се подсмихна. — Ти като че ли не се юрна фа вземеш зафачата на Сабята, а?

— Не се, — кимна Секирата.

— Защото разбираш, че фаже Гниличът да завлафее Амулета, кланът му вече няма фа е най-многочисленият. Рицарите ще се защитават отчаяно.

Дуричът се издуха в ръка, и като не намери нещо по-подходящо, я изтри в кожените си панталони.

— Винаги съм казвал, че от нас тримата ти си най-умният, да ме чукат в ушите, — съобщи той. — Хубаво, че ти се падна най-малкият клан.

— Затова съм толкова умен, — измърмори едноокият.

— Ха… — захили се Дуричът, но веднага стана отново сериозен. — Отначало реших да почакам, вярно го каза. Нека Сабята да воюва, да губи бойци, а после ще видим кой кого. Кой ще занесе Амулета на магьосника или кой има по-голям клан.

— Сабята не е глупак.

— Ами тогава къде се бута? — Секирата се наведе напред. — Днеска се сетих. Той сигурно се е договорил с Любомир, че в замяна на Амулета ще получи главите ни и ще обедини семейството под своя власт.

— Любомир няма да започне межфуособици преф голямата война, — неуверено проточи Чукът.

— Ще заложиш ли на това? — издевателски се осведоми Секирата. — Пука му на Любомир за нашите проблеми, да ме чукат в ушите. След щурма Сабята така ще се омаже, че няма да може да мръдне на никъде. Всеки Велик Дом ще го окачи на бесилката, те надувки не обичат. А на магьосника му е добре — вместо трима фюрери един, и то лоялен.

Шибзичът се замисли. Секирата говореше смислено.

— И какво фа правим?

— Сабята няма да донесе Амулета на Любомир. Ще го очистим по пътя.

— Любомир ще ни откъсне главите.

— Какво, уплаши ли се? — презрително изкриви лице Секирата. — Всички вие, фъфлещите, само знаете да дрънкате, да ме чукат в ушите.

— Аз ли съм се уплашил? — възмути се Чукът и изпъна напред дясната си ръка, на безименния пръст на която блестеше разкошен пръстен с изумруд. — Вижфаш ли тоя пръстен? Вижфаш ли? Когато фружината на барон Станислав, усилена с моите Шибзичи, отби шестата атака на гварфията на великия магистър, право на бойното поле, среф труповете и барутния фим, баронът ме прегърна, свали от пръста си този пръстен и каза: „Вземи, Чук, ти си фостоен фа команфваш най-добрата фружина на великия Фом Люф!“ — Чукът изтри потта от челото си. — В този бой загубих окото си.

Истина беше само последното твърдение. Когато гвардейците на великия магистър подгониха деморализираните дружинници към Соколники, Шибзичите успяха да се изплъзнат към Яуза. Там Чукът намери умиращия Станислав, смъкна от него всичко ценно, и избяга, оставяйки барона на произвола на съдбата. По-голямата част от откраднатото едноокият продаде, а пръстена запази за спомен.

— Не ми разправяй тия глупости! — отряза нетърпеливо Секирата, който слушаше тази история вече четвърти път. — Съгласен ли си, или не?

Чукът разбра, че Секирата се бои да действа сам — Любомир няма да търпи подобна наглост. А ако срещу Гниличите застанат всички други кланове, ще му се наложи да се примири. Шибзичът не се колеба дълго.

— Как ще го направим?

— Сабята има няколко пътища за отстъпление, — сега Секирата почти шепнеше. — Ще ги затворим. Кой къде, ще хвърлим жребий, а после ще се надяваме на късмет. И който успее, ще занесе Амулета на магьосника.

— Съгласен съм. — Чукът потърка скулата си. — Само че, Фурич, ако вифя твои бойци фо моята засафа, ще стрелям без префупрежфение.

— Добре, добре, стреляй.

След като постигна своето, Секирата, без да пита, наля остатъка от уискито и вдигна чаша:

— За нашата удивителна дружба!

Глава 3

„… Вчера в Манежа беше открита новата изложба на знаменития художник и скулптор Алир Кумар. Сред гостите имаше известни…“

(„Профил“)

„… По сведения на неофициални източници, преди дни от военния полигон в Кубинка е бил откраднат фургон Газела с най-новата система за управление, разработена по поръчка на Министерството на отбраната специално за улични боеве. Представителите на ФСС не потвърждават, но и не отричат тази информация, подчертавайки, че интерес съм системата са проявявали всички големи разузнавания в света…“

(„Московски комсомолец“)

„… След кратко отсъствие от града известният наемник Кортес отново се появи. Вчера той е бил видян в клуб «Гущер» в компанията на група влиятелни шаси от семейство Турчи…“

(„Тиградком“)

* * *

Офисът на фирма „Оборудване за моторни катери и съвременни багети“

Москва, булевард „Вернадски“,

26 юли, понеделник, 23:24

Сградата на бившия Научноизследователски институт по сградостроителство, която се намираше точно срещу Замъка, беше преоборудвана в съвременен бизнесцентър. Навремето чудите не успяха да спрат строителството на това високо здание до щабквартирата си и сега бяха принудени да осъществяват строг контрол над обитателите му. Седемдесет процента от акциите на бизнесцентъра принадлежаха на „Чуд Инкорпорейтед“, и всички фирми, разполагащи с офиси в него, биваха подлагани на щателна проверка.

Тази седмица комендант на зданието беше Рик Бамбарда, стар, опитен боец, боен маг ниво „рицар-отмъстител“, лейтенант от гвардията на великия магистър. Вечерният обход при него отнемаше повече от два часа.

Точно в двадесет и един нула нула Рик излизаше от кабинета си на първия етаж, и съпроводен от мълчаливия капрал Грем де Мар, по план се изкачваше до последния етаж, завирайки дългия си нос по всички ъгълчета на бизнесцентъра. Не пропускаше нито един кабинет, нито един склад и искаше документите на всички, които срещаше по пътя си. Старият лейтенант беше известен със заядливостта си, и само флегматичният, като всички от ложата на Драконите, де Мар можеше да издържи с него целия обход.

— Защо тук досега не е изчистено, Грем? Предупреди ли ги? — Лейтенантът възмутено гледаше покритата с влажна маслена боя врата на един от офисите на последния етаж. — Това е солиден център, какъв е този бардак!

Де Мар погледна ведомостта:

— Фирма „Оборудване за моторни катери и съвременни багети“. Наели са помещението тази седмица.

— И досега са в ремонт?! — възмути се Бамбарда.

Лейтенантът внимателно заобиколи нахално оставена на площадката мръсна кофа с остатъци от боя и натисна бутона за разговор на интеркома:

— Говори комендантът на зданието, отворете!

След кратка пауза на площадката бавно излезе охранител с маратонки на бос крак, шорти и мръсна разпасана тениска. Някъде от офиса истерично крещеше телевизор. Рик се намръщи:

— Кога свършвате ремонта?

— Не знам, — човекът мързеливо се прозя. — Искате ли бира?

— Не искам. — Бамбарда го отмести с рамо и влезе в офиса. — Превърнали сте бизнесцентъра в дявол знае какво.

Охранителят хлъцна в знак на съгласие.

Огромният хол, който явно щеше да става разкошна приемна, беше пълен с безбройни стълби и кутии с боя. Миришеше на разтворители и на шпакловка, навсякъде се въргаляха изцапани ръкавици, четки, парчета тапети, мокет и други атрибути на активен ремонт. Беше очевидно, че обитателите на офиса са взели на сериозно оформлението на новото си пристанище.

— Багетите още не са ги докарали, — сподели последните новини охранителят. — Казват, че бразилските доставчици нещо са объркали, и собствениците не бързат.

— Бразилски?

— Солидна фирма.

— Да-да.

Бамбарда тръгна към вътрешността на офиса, изостаналият от него Грем се забърза и… В защита на капрал де Мар трябва да се каже, че той не беше виновен за случилото се. Хитроумната система от тънки летвички, опъната в хола, щеше да сработи задължително, ако не от краката на Грем, то заради самия Рик или охранителя.

— Внимавай!

Но беше късно. Грем се спъна, и кутия с яркочервена боя се обърна върху новите, украсени с блестящи катарами обувки на Рик. Де Мар се разтрепери:

— Извинявайте, лейтенант, аз не исках…

— Мърляч! — избухна Бамбарда.

Гъстата течност бавно се стичаше в чорапите му.

— Виноват! — викна де Мар и, с парче мокет в ръка, се хвърли към обувките на началника си. — Всичко ще оправя!

— Вън от тук!

Окончателно разстроеният Грем, събаряйки по пътя си още една кутия с боя, изхвърча на стълбищната площадка. Рик се обърна към охранителя:

— Аз…

— Вземете разтворител, — го посъветва той. — Тук има достатъчно.

Бамбарда тихо взе предложената бутилка разтворител, и оставяйки след себе си яркочервени следи, се отправи към изхода:

— Ще дойда утре. Решили да ми правят ремонт по две седмици! Целия център сте омазали с боя!

Злобното мърморене на лейтенанта спря да се чува едва след като се затвориха вратите на асансьора.

— Приятелят ни Бамбарда е крайно недоволен от ремонта, — гръмко съобщи Лебед, влизайки в стаята.

— Без малко да влезе тук, — тихо каза Кортес.

— Няма да влезе, — изсумтя Лебед. — Утре случайно ще съборя върху него… например, кофа с разтвор за пръскана мазилка. От стълбата.

При тази мисъл наемникът се облиза. Той трябваше да прави така, че охраната на бизнес центъра да не стига по-далече от хола, и се забавляваше както може.

— Ще ида да направя план. Ако има нещо, съм си в стаята.

Вътрешните помещения на офиса нямаха нищо общо с покрития със строителни отпадъци хол. Няколкото удобни кресла, масата с телевизор и шкафовете създаваха ако не уют, то поне усещане за обитаемо място. Едно от сервизните помещения беше превърнато в кухня, и в офиса миришеше на току-що сварено кафе. Още три стаи, обзаведени с меки дивани, изпълняваха ролята на спални. Единственият недостатък беше липсата на баня, което предизвика справедливото възмущение на Яна, и в резултат от скоротечен, но крайно емоционален скандал тя получи разрешение да напуска офиса по три часа дневно.

Предвид неограничените разходи Кортес беше наел целия последен етаж на бизнес центъра за фирма „Оборудване за моторни катери и съвременни багети“. Фирмата беше съвсем истинска, регистрирана на Каймановите острови, и специално измислена за подобни цели. Помещенията в бизнес центъра бяха освободени навреме от друга солидна фирма, контролирана от шасите. Това уреди Сантяго. Височината на сградата позволяваше да се наблюдава практически цялата територия на Замъка, и правеше позицията на наемниците максимално удобна.

За няколко дни денонощни наблюдения Кортес прекрасно изучи обекта, системата му за охрана, и всички неочаквани ходове, които гвардейците предприемаха срещу нежелани посетители. Предприемаха строго по разписание, например, като в момента. Кортес погледна часовника: 23:23. Караулът на вратите се смени преди двайсет и три минути, и беше време за допълнителния патрул. Наемникът погледна през прозореца и доволно изсумтя: вратичката се отвори, и двама рижи охранители, без да бързат, тръгнаха покрай високата стена на Замъка. За двайсет и седем минути и половина те ще обходят периметъра и отново ще стигнат до главната врата, където при появата им отново ще се отвори вратичката. Точността на чудите отдавна беше станала пословична, и Червените Шапки едва ли ги чакаха някакви изненади. Кортес проследи гвардейците до ъгъла и се усмихна: въпреки, че ежедневната униформа цвят бордо на охранителите рязко се отличаваше от претенциозната им парадна екипировка, чудите все пак я бяха украсили с големи количества лъскави токи и нитове, към които изпитваха непреодолима страст.

Наемникът отново огледа Замъка, широкия булевард, блестящата кутийка на мултиплекс „Звездни“ и се дръпна от прозореца. Оправи пистолета под мишницата си и бавно тръгна из стаята. Въпреки масивното му телосложение, движенията му бяха плавни и меки.

23:30, сега трябваше да се появи Яна. Като се сети за нея, наемникът отново се усмихна. Разсъдливата спокойна Яна лесно намери общ език с партньорите си, и даже Лебед, който отначало се отнасяше към нея с подозрение, се смили и започна да й помага с тренировките по стрелба.

Входната врата изскърца. Кортес спря да се усмихва, и приближавайки се до прозореца, взе бинокъла.

— Върнах се! — Яна се спря на вратата. — Кой разля боя в хола?

— Лебед. Спаси ни от поредния обход. За утре е предвидил кофа с разтвор за пръскана мазилка.

— Това ще бъде интересно, — усмихна се Яна, седна в едно от креслата и извади от чантата си лъскаво списание. — Ако няма нищо спешно, ще си дочета статията.

— За какво пишат?

— Основно за Вивисектора.

— Още ли не са го хванали?

— Не. Намерили са дванадесетата жертва — момичето въздъхна. — Градът е в паника. Моите приятелки, например, направо се боят да излязат на улицата.

— Доколкото си спомням, той не убива местни жени.

— Момичета, Кортес, момичета. Най-младата е била на шестнайсет.

— Така да е, — наемникът се прозя в отговор. — Все едно твоите приятелки няма от какво да се боят.

— Като видиш нещо такова, — младата жена показа цветна фотография на жертвата, заемаща почти цялото каре, — искаш — не искаш ще се изплашиш.

— Зала за аутопсии. — Кортес взе списанието и няколко секунди разглеждаше снимката.

Репортерът се беше постарал. Беше уцелил момента, в който полицаите разгъват бялата тъкан, увита около тялото, и беше успял да направи наистина шокиращи кадри. Маниакът беше направил прецизна аутопсия. Не беше пропуснал нито един от вътрешните органи. Използваше фини инструменти.

— Не би трябвало да публикуват подобна информация, — произнесе присъдата си Кортес и върна на момичето списанието.

— Това е бизнес, — тя сви рамене. — Трябва им тираж.

— В дадената ситуация тази снимка ще предизвика още една вълна ненужна паника. Как реагира полицията?

— Тук има интервю с Корнилов. — Яна прелисти няколко страници. — Направо казано, нищо хубаво.

— Корнилов, Корнилов… Позната фамилия.

— Майор Корнилов, — напомни младата жена, — е началник на отдела за специални разследвания. Ако си спомняш, той хвана момчетата, които продаваха оръжие на шасите.

— А-а… — Кортес потри чело. — Упорит е.

— Смятат го за най-добрия полицай в страната.

— Ненапразно, надявам се. — Наемникът си погледна часовника. — Извикай, ако обичаш, Лебед, негов ред е да дежури.

Момичето послушно стана от креслото.

Кортес взе мобилния телефон от масата и бавно набра някакъв номер.

— Аз съм — той се протегна. — Засега нищо на става… Остави! — наемникът се хвърли към прозореца. — Щурмът започна! Да, всичко е по план! Ще позвъня — изключи телефона. — Яна, Лебед! Тревога!

Очакването свърши.

— Яна, знаеш какво да правиш! — Кортес бързо облече късо кожено яке. — Лебед, след мен!

Мъжете изскочиха от офиса, хлопвайки силно вратата. Яна се намръщи, сложи си слушалки с микрофон, закрепи предавателя на колана си и го включи.

— Кортес, чуваш ли ме? Проверка на връзката.

— Всичко е наред! Какво става в Замъка?

— Влязоха — Яна вдигна бинокъла към очите си, — води се бой в сградата.

Младата жена отвори бутилка минерална вода и отпи няколко малки глътки.

* * *

Четири пожарни КАМАЗ-а изскочиха на „Вернадски“ откъм „Ломоносовски“ и отнесоха масивните врати на Замъка. Както предвиждаше Сабята, гвардейците не успяха да реагират и да попречат на нападението. Камионите разбиха вратите и в Замъка влезе челният отряд на Червените Шапки.

Гниличите прекрасно разбираха, че единственият им коз е изненадата. Зашеметената стража загина мигновено, а мрежата, охранителната мрежа, поставена около Замъка от бойните магове на Ордена, не сработи. Така Вестителят разчисти пътя на войниците си. Червените Шапки мълниеносно преминаха двора, не позволявайки на гвардейците да задействат картечните гнезда, и влязоха на първия етаж на Замъка. Първият етап на операцията завърши, след това Гниличите се разделиха на два отряда. По-малкият, една десетка, тръгна към мазето, в знаменитата съкровищница на Ордена. Според слуховете, именно там, под надеждната охрана на сейфови врати и отбрани рицари се пазеше главното достояние на Великия Дом Чуд — Картагенския Амулет.

Останалите бойци, подкарвани от уйбуите, се хвърлиха към горните етажи на Замъка, тяхната задача беше да спрат опомнилите се гвардейци.

В просторните помещения се развихри ожесточен бой. Червените Шапки, чието настъпление спря на третия етаж, вече се огъваха под натиска на значително по-добре обучените чуди, но въпреки това отчаяно се бореха за всеки метър. Кънтящи взривове на гранати, къси злобни откоси и хрипливи ругатни напълниха широките коридори на щабквартирата на Ордена.

— Глупак, глупак! — Великият магистър стискаше вбесено златния жезъл. — Какъв съм глупак!

Той беше сам в изкачващия се асансьор. Всички, които можеха да държат оръжие, отбиваха щурма, и Леонард де Сент-Каре чувстваше битката с цялото си тяло: взривовете, ожесточената стрелба, виковете и стоновете на ранените.

— Сега ще видите тежката ръка на Ордена, — прошепна старецът, и произнасяйки кратко заклинание, видя на една от стените на асансьора разбития двор на Замъка.

Взривеният фонтан, почернелите от сажди дървета, догарящите автомобили и щъкащите покрай стената Червени Шапки му докараха нов пристъп на бяс. Но сега заедно с яростта повелителят на Великия Дом Чуд усещаше срам. Де Сент-Каре проклинаше гордостта си. Той — опитният войн — беше станал жертва на собственото си неблагоразумие. Беше си позволил да игнорира предупреждението на навите, и кръвта, пролята в Замъка, тежеше на неговата съвест.

Вече нищо не можеше да промени, но беше длъжен да измие тоя позор. Вратите на асансьора се отвориха и великият магистър излезе на покрива на Замъка. Веднага се появи Франц де Гир, повелителят на войната, а малко по нататък, до неголямата арка, под която се намираше Картагенският Амулет, се бяха събрали бойните магове на Ордена: командори на войната, узурпатори и отмъстители. Червени плащове, рицарски вериги и очи пълни с учудване и неразбиране, а някои — и със страх. Де Сент-Каре за първи път виждаше своите най-добри войници в толкова жалко състояние.

— Не разбирам какво става, повелителю, — бързо произнесе де Гир. — Загубих двама командори на войната и един рицар-узурпатор. Мрежата удари по нас. Заповядах…

— Разкажи по-подробно.

— Няколко минути преди щурма защитата откачи и почти напълно се разреди. Дежурните се опитаха да активират дублиращата мрежа, но тя удари по тях! Всяко наше заклинание действа против нас!

— Това е той — тихо произнесе великият магистър, — Вестителят!

— Ти си поразително досетлив, старче!

Де Сент-Каре се сепна. Бойните магове мигновено образуваха около него плътен пръстен, но наоколо беше тихо, и даже ветрец не нарушаваше спокойствието на тежкия летен въздух, само високо над Замъка се рееше самотна птица.

— Готови ли сте?

Недалече от чудите въздухът затрепери, сгъсти се и се превърна в дребен белокос магьосник с пронизителни яркозелени очи.

— Струва ми се, че имаш проблеми, старче.

Де Сент-Каре не отговори, гледайки с ненавист врага. Любомир зиморничаво потръпна и любопитно огледа изсечения от един-единствен рубин еднорог — Картагенският Амулет.

— Дойдох за Източника.

— Как? — изсъска великият магистър. — Как успя да стигнеш до тук?

— Ах, това ли? — магьосникът се разсмя. — Защитата на Замъка действително е добра, старче, за това съм тук… отчасти.

Де Сент-Каре се престраши, и приближавайки се до врага, го ръгна с жезъла. Металът премина през рамото на Любомир.

— Виждаш ли? — Гласът на Вестителя стана студен. — Така че, извинявай, старче, днес няма да мога да те убия. Обстоятелства.

Магьосникът рязко протегна ръце напред, и те, превърнали се в дълги зелени вейки, оплетоха ръцете и краката на великия магистър.

— Пале!

Де Сент-Каре с лекота се освободи от магическата хватка и насочи жезъла. Огромният рубин на върха му се превърна в ослепителна яркочервена звезда.

— Сега ще усетиш мощта на Амулета!

Звездата се превърна огромен войнствен еднорог. Избивайки искри от каменните плочи на покрива, чудовището се хвърли на помощ на повелителя си.

— Не е зле, старче, не е зле! — извика Любомир.

Потоци зелени мълнии излетяха от очите му и се врязаха във войнственото животно, предизвиквайки дълъг пронизителен крясък. Мощният вихър завъртя животното и го понесе по покрива. Великият магистър отново замахна с жезъла, и около магьосника се образува кръг от разярени чудовища. Грифони и камелопарди, дракони и мантикори, саламандри и базилиски яростно атакуваха ожесточено съпротивляващия се Любомир. За миг магьосникът изчезна във водовъртежа на извиващите се тела, но веднага с див рев се изправи. Фигурата му рязко увеличи размерите си, омота се в плътна зелена мъгла… и там, където току-що стоеше белокос недорасляк, се появи могъщ млад варварин с кожени панталони и къс елек с козината навън. В дългите си мускулести ръце той държеше огромен боен топор с остро като бръснач острие.

— Прекрасен зоопарк, старче! Но е малко като за Вестителя!

Де Гир не издържа и насочи към магьосника жезъла си, но огнената топка, която излетя от него, се взриви точно пред капитана. Франц отхвърча и падна на земята.

Тежкият топор не оставяше на воинството на де Сент-Каре никакъв шанс. Всеки замах на Вестителя правеше в редиците му огромни дупки. Падаха грифони, гърчеха се базилиски и саламандри, и само няколко дракона успяха да излетят и се виеха над покрива, издавайки нещастни пронизителни крясъци.

След няколко мига всичко свърши. Треперещият от напрежение старец се скри под арката, точно срещу леко помътнялото изображение на Любомир. И двамата дишаха тежко, и мълчаливо стоящите магове отчетливо чуваха тежките, глухи удари на сърцето на Вестителя.

— Знаеш ли, — промълви накрая магьосникът, — ти си по-силен, отколкото си мислех.

— Проклет да си, — закашля се великият магистър.

— Отдавна съм, — усмихна се Любомир. — Не си оригинален, старче.

Де Сент-Каре погледна към потъналия в кръв Франц и заскърца със зъби.

Сабята не взе непосредствено участие в схватката. Той се беше разположил удобно на покрива на командирската Газела, паркирана на стотина метра от Замъка, и ръководеше щурма чрез трима оператори, седящи в натъпкания с електроника фургон. Уйбуите бяха на постоянна връзка с щаба, и на всеки три минути Сабята получаваше доклад за състоянието на нещата. Беше почти щастлив.

Получаваше се. Всичко вървеше по плана, който разработи, и само по него. Магьосникът, разбира се, доста им помогна, но военната част на операцията беше абсолютно негова, на Сабята, заслуга. Сега на Любомир ще му стане окончателно ясно кой от фюрерите наистина му е верен и кой клан трябва да стане главен. Гниличът ласкаво поглади зеления магарешки бодил, майсторски татуиран на лявата му скула. Сега той е просто един от фюрерите, и даже едноокият Шибзич има еднакъв статус с него, но скоро това ще свърши. Магьосникът беше обещал, че Сабята ще стане император, че магарешкият му бодил ще стане пурпурен, и за първи път в историята си Червените Шапки ще се обединят под една власт. Властта на Гниличите!

Младият фюрер с надежда се протегна и примлясна. Картината, която си представяше, беше наистина прекрасна. Сабята извади от джоба си мобилен телефон и се почеса с него под дясната лопатка. Навикът постоянно да се чешат беше останал на Червените Шапки от времето, когато още живееха в Западния Лес и бяха напълно покрити с козина. След като се справи със сърбежа, фюрерът със зъби измъкна антената и набра добре познатият номер.

— Любомир? Сабята съм, влязохме в Замъка и се опитваме да отворим съкровищницата. След час ще ти донеса Амулета.

— Точно навреме, — тихо отговори магьосникът.

— Главното е, да си спазиш обещанието, кълна се в ятагана си! Ще ми дадеш главите им в замяна на Амулета.

— Ще ти ги дам, — измърмори Любомир, — викай хеликоптера.

Връзката прекъсна и Сабята се обърна към показалия се от фургона оператор:

— Какво се е случило?

— Не можем да задържим третия етаж, фюрер. Гвардейците настъпват.

Гниличът се намръщи:

— А какво става в мазето?

Операторът не успя да отговори — силен взрив разтресе околностите на Замъка. Огромната сграда потрепери и Сабята едва се задържа на покрива на своя щаб.

— Какво стана?!

— Взривихме първата врата, — съобщи операторът, притискайки с ръка слушалките си.

Сабята победоносно размаха ръка и се поинтересува:

— Колко воини имаме в резерв?

— Двайсет.

— Всички в Замъка, на горните етажи.

Операторът се мушна обратно в машината, а Сабята набра някакъв номер:

— Започвайте!

— Какво чакаме, фюрер? Щурмът е в разгара си! — уйбуй Запушалка нетърпеливо се размърда и въпросително погледна Секирата. — Удряме сега и Амулетът е наш!

— Мля, Запушалка, ако не млъкнеш, ще те изкормя. — Секирата лениво се почеса под мишницата с къс крив кинжал и се изплю през отворения прозорец. — Сабята няма къде да се дене, сам ще ни донесе Амулета.

Спазвайки договора с Чука, Дуричите бяха отрязали южните направления към Замъка, за това Секирата, Запушалката и още четирима бойци вече половин час очакваха фюрера на Гниличите на бул. „Ленински“. Огромният Юкон беше паркиран на пресечката с ул. „Удалцов“, а Секирата получаваше информация за ставащото в Замъка от свои разузнавачи.

— Ами ако го занесе на Чука? — Малките черни очички на уйбуя се впериха в лицето на фюрера. — Ако Сабята тръгне на другата страна?

На Секирата хич не му харесваше как Запушалката се пули на зеления магарешки бодил, който украсяваше лявата му скула. Напоследък в клана бяха плъзнали слухове, че уйбуят е престанал да се изказва почтително за личността на фюрера и даже го е нарекъл нечистокръвен…

— Какво ще правим тогава? — не преставаше Запушалката.

— Тогава, — бавно отговори Секирата, — ще го прихванат момчетата на уйбуй Скандалджия, които следят Чука.

— Аз нищо не знам за това! — абсолютно не на място съобщи Запушалката.

Секирата спокойно прибра кинжала в ножницата и с лека усмивчица погледна самозабравилия се уйбуй:

— И не трябва да знаеш.

Нетърпеливият и глупав Запушалка сам си подписа присъдата. Фюрерът вече знаеше кого ще убие първи в предстоящата престрелка.

— Но щом Скандалджията следи Чука, — продължи да мисли на глас уйбуят, — значи нас може да ни пасат Шибзичи.

— Може, — сви рамене Секирата и въздъхна със съжаление. — Никога не съм се доверявал на едноокия.

Уйбуй Чиния свали бинокъла и бавно завъртя схванатия си врат.

След като получи от Чука заповед да следи фюрера на Дуричите и да бъде готов да го очисти, Чинията безкрайно се зарадва — Секирата лично беше разстрелял брат му в последната междуособица, и уйбуят се беше заклел да отмъсти. Но ето вече половин час Дуричите не напускаха своя черен Юкон и Чинията тихичко озверяваше от скука. Той слезе от Харлито и клекна няколко пъти. Бойците му, седящи на своите мотоциклети, с разбиране гледаха предводителя си. Засадата беше омръзнала на всички.

„Ако до десет минути нищо не се случи, — реши Чинията, — ще убия Секирата просто така, а пред Чука ще се оправдая някак си.“

Бойните магове на Ордена с безсилна ярост гледаха как скочилият от хеликоптера дребосък притича до арката и измъкна от черната си раница малък сребърен контейнер. Вестителят махна с ръка и зелен облак обви гордия еднорог.

— Плачете, защото това е последният ден на Великия Дом Чуд! — насмешливо се провикна Любомир.

Еднорогът се смаляваше бързо. Дребосъкът изчака, докато той, все така омотан в зеления облак, достигне нужния размер, сложи го в контейнера, метна раницата с плячката на гръб и се хвана за въжената стълба. Хеликоптерът стремително се издигна във въздуха. Вестителят вдигна очи и се втренчи в самотно кръжащата птица.

— Нави, всичко видяхте — треперете!

От очите му излетя тънка зелена мълния и пламналият разузнавач започна да пада като камък надолу.

— Сбогом, рицари!

Любомир се разтвори във въздуха.

— Към покрива се приближава хеликоптер, — съобщи Яна и пийна вода.

— Всичко е наред, — отговори Кортес. — Амулетът ще е в него.

Хамърът на наемниците излезе на булеварда, но не се приближи до Замъка, чакайки указания от младата жена.

— Надявам се да не му провърви, — промърмори Лебед, явно имаше предвид Любомир.

— Тогава ще останем без работа, — сви рамене Кортес.

За момент Лебед обмисли това заявление, след което рязко промени позицията си:

— Надявам се на Вестителя да му провърви. — Той плю през прозореца.

— И аз така мисля, — кимна Кортес. — Яна, какво става там?

— Бият се.

Момичето хвърли бинокъла на креслото, отвори прозореца и се приближи до шкафа.

— Среща в „Гущер“? — за всеки случай попита тя.

— Вече се уговорихме, — измърмори Кортес. — Недей да нервничиш.

— Всичко е наред.

Яна извади от шкафа зареден снайпер, грижливо омотан в мека кожа, разгъна я и нежно прокара ръка по приклада. „Light 50“. Далекобойна, тежкокалибрена, предвидена за патрони 5.0 „браунинг“, пушката отговаряше идеално на задачите, поставени от Кортес. Яна се усмихна, спомняйки си как наемникът подробно обясняваше нейната роля, взе от рафта три пълнителя и тръгна към прозореца. Три плюс един зареден — четиридесет и четири бронебойно — осколочно — запалителни APEI. На Червените Шапки ще им хареса.

Младата жена бързо закрепи снайпера на триногата му и започна да наблюдава събитията през мощния оптически мерник. След няколко мига хеликоптерът, неподвижно висящ над Замъка, направи вираж и се спусна на покрива на кулата.

— Хеликоптерът прибира плячката.

— Знаеш какво да правиш.

Желязната птица рязко се издигна във въздуха, и момичето внимателно разгледа висящия на стълбата набит боец с черна раница на гърба.

— Виждам целта, — промърмори Яна и плавно натисна спусъка.

Тежкокалибреният куршум пръсна главата на воина, и той с нелепо размахани ръце полетя като камък надолу.

— Триста метра на юг от Замъка, Амулетът е в черна раница.

— Разбрах.

Хамърът тръгна.

От хеликоптера също забелязаха загубата. Той стремително се завъртя и започна да се снижава.

Яна взе на мушка главата на пилота, но не успя да стреля. На един от прозорците на предпоследния етаж на Замъка се появи гвардеец с гранатомет. Чудите бяха изгубили съкровището си, и вече не се притесняваха за последствията. Изтрещя изстрел и Яна автоматично залегна под перваза. Снарядът с оглушителен писък се вряза в борда на хеликоптера и нов взрив разтресе околността. Димящата машина падна на земята.

Яна вдигна глава и потърси застреляния боец. Към тялото му бързаше черна Газела.

— Направих го! Аз го направих! — закрещя Сабята, докато гледаше как хеликоптерът напуска покрива на Замъка. — Амулетът е мой!

Победа! Гниличът затвори очи от приятно премаляване.

— Пада! — истеричният писък на оператора се заби в мозъка му.

— Кой? — съвзе се Сабята.

— Амулетът! Боецът с Амулета падна от хеликоптера!!

Към земята бързо се приближаваше малка черна точка.

— Защо падна?

— Не знам!

Тялото още не беше достигнало земята, когато от Замъка излетя зенитна ракета, и снижаващият се хеликоптер се превърна в огнено кълбо. Сабята бързо оцени ситуацията и скочи в кабината на Газелата.

— На там! — кресна той, показвайки мястото, където беше паднал боецът.

Фургонът мигновено набра скорост.

— Простреляли са го, — трескаво бърбореше фюрерът. — Явно са го простреляли, кълна се в ятагана си. — Сабята се огледа. — В бизнесцентъра има снайпер! — кресна той на шофьора. — Обърни, идиот!!

Газелата спря и напълно закри полезрението на Яна. Прикрити от железните бордове на фургона, Червените Шапки бързо завлякоха вътре тялото.

— Раницата е тук. — Сабята взе плячката и облекчено въздъхна. — Щурмът приключи, отбой.

Под акомпанимента на биещите по каросерията куршуми операторите предадоха на уйбуите заповедта за отстъпление.

Фургонът се понесе към бул. „Ленинградски“.

Яна успя да вкара в Газелата три пълнителя. Тя буквално я заля с олово, но не можа да я спре. Но двамата мотоциклетисти, съпровождащи машината, не успяха да се спасят от точните изстрели на младата жена. Когато Газелата окончателно излезе зоната на поражение, Яна се дръпна от прозореца и кресна в предавателя:

— Амулетът е в черна Газела, движи се към „Ленинградски“!

— Разбрах. — Кортес свали слушалките и се обърна към партньора си:

— Търсим черен фургон.

Хамърът стигна на „Ленинградски“ веднага след Газелата. Без да обръщат внимание на светофарите, автомобилите поеха към Околовръстното. Разстоянието между тях неумолимо намаляваше: на равния прав булевард фургонът не можеше да съперничи на бързия джип. Кортес измъкна къс калашник под седалката, дръпна затвора и го сложи до Лебед.

— Късмет, брат.

— Късмет, шефе.

Кортес извади втори автомат.

— Спри ги.

— Слушам.

Джипът започна бавно да изпреварва летящата по булеварда Газела. Вниманието на наемниците беше изцяло заето с преследването, и те твърде късно видяха новите играчи.

— Пази се!!! — изкрещя Лебед и отчаяно натисна спирачките.

В борда на летящата пред Хамъра Газела се вряза взел се неизвестно откъде огромен Юкон. От силата на удара фургонът се обърна на една страна, с оглушително стържене мина по асфалта още двайсет метра и спря при банкета. Юконът се завъртя и виещият със спирачки Хамър го отхвърли на разделителната линия.

Скърцането на отваряща се врата наруши тишината, настъпила след катастрофата. Зашеметеният Кортес се измъкна от разбития джип и вдигна автомата.

Сабята, който още не разбираше какво се е случило, с окървавени ръце напипа раницата с Амулета.

Секирата с видимо удоволствие заби кривия кинжал в гърба на уйбуй Запушалка.

Глава 4

Цитаделата, щабквартирата на Великия Дом Нав

Москва, булевард „Ленинградски“

27 юли, вторник, 00:09

Да се разбере колко е голямо помещението беше невъзможно: плътна пелена мрак скриваше от наблюдателя истинските му размери. Тъмнината изглеждаше като жива, пулсираща мъгла, която жадно поглъщаше и светлина, и звуци. Тя надеждно защитаваше стаята от външния свят. Единственото място, свободно от мрак, беше малко петно, осветено от огромен информационен екран. Птицата, кръжаща над Замъка, носеше работеща камера, и ръководителите на Великия Дом Нав внимателно следяха щурма.

Князът на Тъмния Двор седеше в дървено кресло с висока права облегалка. Фигурата му беше скрита в безформен черен плащ, който се сливаше с околния мрак, и само две ярко жълти очи безстрастно проблясваха под ниско нахлупената качулка.

Вдясно от креслото, опрени на високите си тояги, стояха неподвижно трите безмълвни фигури на съветниците на Тъмния Двор. А отляво, небрежно разположен на крайчеца на почти невидим стол, седеше Сантяго. Комисарят беше облечен в прекрасно ушит бежов костюм, фина бяла риза и маркова вратовръзка. Външният му вид рязко контрастираше с мрачните плащове на останалите вождове на Нав.

Никой не коментираше случващото се на екрана. И чак когато Любомир нагло се обърна към камерата, а мъртвата птица падна на земята, Сантяго тихо каза:

— Сега наистина знаем, че Любомир е Вестителя.

— И Амулетът е в ръцете му, — недоволно отбеляза един от съветниците.

На него явно не му харесваше костюмът на главния военачалник на Великия Дом.

— Там има мои наемници, — учтиво го прекъсна Сантяго. — Те ще успеят да вземат Амулета от Червените Шапки.

— Чели, — презрително произнесе съветникът. — Защо не си задействал наши воини?

— Използването на наемници дава съществено предимство — изненадващо е, — обясни комисарят. — Да се проследи чел е много по-трудно, отколкото нав. Любомир щеше да усети нашите воини и щеше да ги блокира точно както направи с маговете на Ордена.

— Той едва ли е в състояние да блокира и нас, и чудите, — отбеляза съветникът.

— Но щеше да се сблъска с тях. Появата на наши воини, с активна поддръжка от страна на княза — рицарите щяха да сметнат това за начало на война.

— И какво от това? — изуми се съветникът. — Сега, когато и Чуд, и Люд са лишени от Източниците си, можем да не се съобразяваме с присъствието им в Тайния Град. Надявам се, комисарят е готов да предложи план на военна кампания?

Сантяго оправи златната игла на вратовръзката си и невъзмутимо се загледа в сумрака на кабинета. В йерархията на Великия Дом Нав той стоеше едно стъпало по-ниско от съветниците, беше изпълнител и нямаше право да взима политически решения. Само че да му дава заповеди можеше само князът на Тъмния Двор.

— Изключи това, — глухо заповяда повелителят на Нав.

Без да става от стола, комисарят послушно угаси екрана, и сега само две малки лампички осветяваха кабинета. Съветниците се строиха пред княза.

— Смятам, че моментът е много подходящ, — обади се този в средата. — Враговете ни са слаби и ние сме длъжни да атакуваме.

— Всички ли са съгласни с това мнение?

Двамата други съветници помълчаха, а след това този, който стоеше вдясно от княза, отрицателно поклати глава:

— Изкушението да се възползваме от ситуацията и да намалим броя на Великите Домове е твърде голямо. Но не очаква ли Вестителят точно това от нас? Отслабени, ще станем лесна плячка за него.

— Предпазливостта на никого не е навредила, — съгласи се първият съветник, — но ако искаме да успеем, сме длъжни да рискуваме.

Мнението на последния съветник не закъсня:

— Ако сме готови за война, трябва да воюваме. Даже да загубим, ще заменим Великите Домове с Вестителя. Двама врагове с един. Това може да се смята за положителен резултат.

— Ако загубим, Вестителят ще прати в историята и трите Велики Дома, — тихо отбеляза Сантяго.

— Какво?! — възмутено изсумтя съветникът.

— Нека се изкаже, — прекъсна го князът. — Трябва да знаем мнението на комисаря.

— Благодаря.

Сантяго стана от ръба на стола и с ръце в джобовете бавно се приближи до угасналия екран.

— Военното положение в града е следното — в момента людите представляват заплаха само с броя си. Жриците са отрязани от Кладенеца на Дъждовете твърде дълго време и не са в състояние да окажат на бароните реална подкрепа. Лесно ще завладеем сектора им.

— Людите ще ги оставим за закуска, — обобщи най-агресивният съветник. — Ще започнем с Ордена.

Сантяго замислено оправи вратовръзката си:

— С чудите е по-сложно. Те загубиха Амулета днес, и още няколко дни, приблизително до пълнолуние, маговете на Ордена ще са в състояние да водят бойни действия. Съответно, ние трябва или да почакаме, или да започнем тежка война.

— При пълнолуние силата на Вестителя ще достигне максимум, — замислено произнесе князът, — и той ще удари по нас.

— А ние току-що видяхме способностите му.

Съветниците мълчаха.

— Вестителят ще води война до края, победа или смърт. Той е дошъл да управлява света, и няма да се съгласи на по-малко. Като разбере, че губи, може да направи всичко. Това прави войната непредсказуема. Нашият удар трябва да е бърз, точен и мощен, а за това трябва да се обединим с всички магове в Тайния Град.

— Но и това не би било достатъчно, ако не отчетем едно обстоятелство, — добави Сантяго.

— Какво?

— Вестителят не е получил класическо образувание, и това прави силата му не толкова опасна. С други думи — да имаш цигулка не означава, че можеш да свириш на нея. Вестителят има колосални възможности, невероятна сила, потресаващи способности, но дали ще съумее да използва всичко това? Той е прекарал твърде много време сам.

— Ние също прекарваме твърде много време сами, — възрази съветникът.

— За това в живота вашите решения реализирам аз, — отново се усмихна комисарят, — а вие не се затормозявате с интриги и компромисите, които обикновено са необходими за осъществяването им. На Вестителя ще му се наложи не само да се бие с княза, но и да командва войниците си, да дава заповеди и да контролира осъществяването им. Не мисля, че той в достатъчно голяма степен е готов за това, и това е единствената ни надежда. Ние трябва да се обединим с останалите Велики Домове.

— Няма да започваме междуособици, — взе решение князът. — Вестителят е по-голяма заплаха.

— Но ние все още не знаем къде се крие, — обади се един от съветниците.

— Това е проблем на комисаря.

— Ще го намеря, — уверено кимна Сантяго.

— Как? — поинтересува се съветникът. — До този момент усилията ни не дадоха резултат.

— Амулетът ще ми помогне — усмихна се комисарят. — Вестителят ще следва Амулета, а аз — Вестителя.

— Залогът не е ли прекалено голям? — недоволно попита съветникът. — Може да скрием Амулета в Цитаделата.

— Мисля, че комисарят ще се справи, — прекъсна го князът. — И трябва да накарам чудите да разберат, че сме на тяхна страна. Сантяго ще ги посети утре.

— Да, господарю, — поклони се комисарят.

— И престани да се явяваш пред мен в бели костюми.

— Този е бежов, господарю, — криейки усмивката си, отново се поклони Сантяго.

* * *

Москва, булевард „Ленинградски“

27 юли, вторник, 00:39

— Трябва да усилиш, приятелче.

Артьом погледна спидометъра: сто и трийсет. Голфът беше хванал зелената вълна и уверено летеше по „Ленинградски“ към Околовръстното, но колко щеше да продължи това, Артьом не знаеше. Обикновено патрулите на КАТ пресичаха подобна наглост в зародиш.

— Не мисли за полицията, — прошепна пасажерът, — те си имат достатъчно проблеми. Усили.

Артьом усили.

Купонът не се получи от самото начало. Първо, Люся реши да го прави в понеделник, а този ден поначало не предразполага към общуване. Второ, любимата и приятелка Зина не дойде, за което се оказа виновен Артьом, защото не намери време лично да докара Зинка и поредния и кавалер. Цяла вечер Артьом усещаше недоволните погледи на Люся, и затова не се учуди, когато в дванайсет без десет получи предложение да си ходи в къщи.

Приключенията започнаха, когато се добра до пресечката на „Ленинградски“ с ул. „Кравченко“. Заради някаква страшна катастрофа булевардът беше изцяло блокиран от Пътна полиция. Две бели патрулки бяха преградили платната, и от двете им страни се бяха натрупали автомобили.

Артьом спря, спусна дясното стъкло и попита скучаещия зад волана на деветката си съсед:

— Отдавна ли е затворено?

— Пет минути, — недоволно отговори човекът и се прозя. — Без малко да мина.

— Лош късмет, — съчувствено каза Артьом.

— Или обратното, — не се съгласи собственикът на деветката, палейки цигара. — Можех да попадна в тая касапница.

Артьом разгледа купчината желязо, показваща се зад предницата на патрулката, и се облегна назад:

— Трябваше да мина по „Комсомолски“.

— По „Авто-Радио“ съобщиха, че е блокиран целият булевард „Вернадски“.

— А там какво се е случило?

— Някаква престрелка.

— Дявол знае какво става в тоя град…

Една от патрулките освободи проходимото платно, и дебел катаджия енергично заразмахва сигналната си палка, насочвайки автомобилите надясно, към тесния път покрай булеварда. Колите послушно се придвижиха напред, и започнаха да заобикалят мястото на аварията.

По следата на обилно посипания с парчета стъкло и пластмаса булевард стоеше смачкан Хамър. Муцуната на машината беше практически набита в асфалта, предните гуми бяха спукани, а стъклото — разбито. Вратата на водача беше отворена и двама санитари измъкваха от купето окървавено тяло. Вдясно от джипа на банкета се беше обърнал черен фургон Газела. Явно се беше запалил, защото беше покрит с противопожарна пяна. Следите на асфалта показваха, че се е влачил по пътя поне двайсет метра. Виновен за катастрофата, съдейки по всичко, беше третият автомобил — джип Юкон, чиито останки бяха разпръснати по разделителната полоса на булеварда. Оцелели при катастрофата нямаше. Освен водача на Хамъра, когото в момента слагаха в черен найлонов чувал, между машините лежаха не по-малко от десет трупа. Отначало Артьом реши, че са загинали по време на катастрофата, но като се загледа, разбра, че е сгрешил: имало е престрелка. Автомобилите бяха не просто смачкани, а буквално направени на решето от куршуми.

Видяното му направи изключително неприятно впечатление.

„Провървя ми“ — Артьом си спомни думите на шофьора на деветката. И на него, на Артьом, също му беше провървяло, че не се беше оказал на кръстовището десет минути по-рано. Ръцете му предателски се разтрепериха и почувства непреодолимо желание да запали цигара. Той потърси чантата си и се сети, че си е оставил цигарите на балкона у Люся. Голфът плавно спря на банкета до близкия денонощен магазин, но докато Артьом изключи двигателя, дясната врата се отвори и на седалката се отпусна широкоплещест мъж с късо кожено яке. Артьом се сащиса.

— Тръгвай, приятелче, тръгвай, — тихо каза нечаканият спътник, докато затваряше вратата и мяташе на задната седалка малка черна раница. — Двеста, ако ме закараш до Околовръстното.

На таблото се появиха две банкноти.

— Да не съм такси, мамка му! — избухна Артьом. Наглото поведение на непознатия стана последната капка в чашата на и без това крайно неприятната вечер, и натрупаните отрицателни емоции изскочиха наяве. — Измитай се от тук на майната си!!

Човекът погледна Артьом и неочаквано съчувствено се усмихна:

— Тежък ден?

Артьом се запъна. В кафявите очи на непознатия нямаше нито насмешка, нито издевателство, само разбиране.

— Нещо такова, — неохотно отговори Артьом.

— И аз така, — непознатият въздъхна. — Не искам да те притеснявам, но ако не тръгнеш с мен, ще ти се наложи да вървиш пеша.

Спокойните очи на широкоплещестия не лъжеха.

— Наистина тежък ден, — измърмори Артьом и настъпи газта.

— Усили, приятел.

— Но КАТ…

— Не мисли за полицаите, те си имат достатъчно проблеми.

Артьом отново се обърна към спътника си: хладни кафяви очи, остри черти, плътно стиснати устни — не изглеждаше като човек, на когото можеш да противоречиш. Но Артьом се опита:

— Ще карам така, като искам.

Човекът леко се усмихна:

— Как се казваш?

— Артьом.

— Приятно ми е. Кортес. — Той помълча. — Трябва да караш възможно най-бързо. За това, ако обичаш, настъпи газта.

Чак сега Артьом забеляза, че черното яке на Кортес е скъсано на лявото рамо, а на врата му има прясна порезна рана.

„Явно е участвал в някакъв побой, — помисли си Артьом и потръпна, — или в престрелка… На ти сега спътник!“

— Бях там, на кръстовището, — прочете мислите му Кортес, — имам неприятности.

— Това го разбрах.

— Наистина ли? — Кортес изсумтя и прокара ръка по раната на врата си. — Наблюдателен си.

— Да карам към болницата?

— После. Трябва да се махнем от тук.

Стрелката на спидометъра мина сто и тридесет.

— Полицията ли те търси?

— Полицията си има друга работа — накриво се усмихна Кортес. — На „Вернадски“ имаше голяма дандания. Червените Шапки нападнаха Замъка и отмъкнаха Картагенския Амулет.

Артьом отново изгледа спътника си.

„Има проблем с възприемането на реалността. Или е луд?“

— Какво казваш, че са нападнали?

— Замъка.

— Шапките?

— Червените Шапки.

Неразбираемо.

— Какво всъщност става?

Кортес се обърна към Артьом, помълча малко, и отговори:

— Война.

„Наистина е луд“.

* * *

Административен комплекс „Чуд Inc.“

Москва, булевард „Вернадски“,

27 юли, вторник, 00:41

Корнилов се появи на „Вернадски“ в един без двайсет. Ожесточената престрелка около офиссградите на големия финансов холдинг „Чуд Inc.“ вдигна на крак цялата московска полиция. На местопроизшествието, ярко осветено от прожектори, се бяха струпали рекордно количество патрулни джипове и камиони на спецназ. За крайно неудоволствие на малкото преминаващи автомобили, районът беше напълно блокиран от Пътна полиция, и експертите старателно изучаваха следите от неотдавнашното сражение. Друга работа полицаите нямаха. Спецназовци с черни полумаски и бронежилетки се подпираха на бронетранспортьора си, а под дърветата няколко местни уплашено се свиваха под погледа на едър автоматчик.

Целият този мравуняк напомни на майора събитията с пет-шест годишна давност, времената на голямото преразпределение и практически непрекъснатите гангстерски войни. Подобни събития тогава бяха де факто ежедневие, градът буквално тънеше в кръв, и само спешната намеса на властите позволи ситуацията да се вземе под контрол. Бяха приети жестоки закони против организираната престъпност, а в недрата на полицейското управление се роди отделът за специални разследвания, който се подчиняваше непосредствено на генерал Шведов. Успехът му надмина всички очаквания. За по-малко от шест месеца абсолютното беззаконие в столицата спря, а след това, в течение на две години, Корнилов съумя да прати в затвора практически всички видни деятели на московския престъпен свят и сега беше стигнал до най-големия сред тях — Чемберлен. Новата вълна насилие беше напълно неочаквана за полицията. Но, както с удоволствие отбеляза майорът, никой не беше загубил тренинг. Нямаше суетене и паника. Корнилов бавно слезе от волгата, и очаквайки бързащите към него репортери, запали цигара.

— Господин майор — спринта на късо разстояние спечели репортерът на НТВ. — Наистина ли започва нова война на бандите?

— Разбира се, че не. Ние напълно контролираме ситуацията в града.

— Тогава какво означава тази престрелка? — язвително попита дребна брюнетка.

— Само едно, — усмихна се Корнилов, — някой ще лежи в затвора.

— „Чуд Inc.“ попадали ли са вече в полезрението ви?

— В моето — никога. Възможно е данъчните да имат въпроси към тях.

— Свидетели твърдят, че тук е имало истински бой.

— За съжаление, никой не е представил видеозапис за потвърждение на думите си. — Журналистите се засмяха. — За това ще мога да кажа нещо определено чак утре, извинете ме.

Корнилов премина зад загражденията.

— Добър вечер, патрон — Васкин се появи мигновено. — Тук стават такива работи! Никой нищо не разбира!

— Това е нормално. — Майорът кимна към стоящите под дърветата цивилни: — Свидетели?

— Ъ-хъ, — потвърди Васкин. — От съседните сгради.

Любопитството на московчани не знаеше граници.

— Какво казват?

— Много прилича на бандитско изясняване на отношенията, — лейтенантът жизнерадостно се усмихна. — По разказите на очевидците, четири КАМАЗ-а разбили вратите на сградата и веднага започнала дива стрелба. Колко точно са били нападателите, не могат да кажат, от петдесет до двеста човека.

— Прилича на истински щурм, — измърмори Корнилов.

Четирите напълно смачкани КАМАЗ-а му направиха силно впечатление. Който и да си беше играл тук, не страдаше от липса на възможности.

— Да, да, — потвърди Васкин, — именно, прилича. Само че собствениците на сградата твърдят, че нищо подобно не е имало.

— Как не е имало? — не разбра Корнилов.

— КАМАЗ-ите ги има. — Полицаите погледнаха купчината скрап до вратите, съществуването на която нямаше как да се отрича. — Но само тях. Никакви престрелки.

— А нашите какво казват?

— Първи са дошли патрулните от местния участък. Казват, че някой избягал, но в тъмното не успели да го разгледат. Стрелба никой не е чул, щурм никой не е виждал, да задържат някого не са успели.

— А тия кой ги извика? — Корнилов мрачно погледна струпаните до бронетранспортьора специални части.

— Местните, — охотно обясни Васкин. — Решили, че започва война.

Бдителността на московчани не отстъпваше на любопитството им.

— Ясно. — Корнилов хвърли цигарата и се усмихна на приближилия се едър мъж в черна униформа: — Здравей, Клим.

Това беше полковник Важенин, командир на спецназа на Московското управление на полицията.

— Здрасти, Кирилич. — Малката длан на Корнилов буквално изчезна в лапата на спецназовеца. — Слушай, с моите момчета си тръгваме на майната си, няма какво да правим тука.

— Ъ-хъ, — майорът пак огледа мястото на произшествието, — отивайте си.

— До скоро.

Клим тръгна към бойците си, а Корнилов се обърна към Васкин:

— Експертите?

— Гилзите са от калашников. Два използвани гранатомета. Номерата са изпилени, но Костя каза, че може да ги прочете.

Костя, един от най-добрите експерти на управлението, рядко грешеше.

— А какво се е случило на Ленински?

— Вече сте чули?

— По радиото.

— Имало е тежка катастрофа и престрелка, — бавно каза Васкин. — Три машини и единайсет трупа. Има един интересен факт.

— Сподели.

— Повечето убити на „Ленинградски“ са били облечени еднакво: черни кожени дрехи и червени кърпи на главите.

— Мотористи? — учуди се майорът.

— Не знам. Интересно е друго. По думите на тукашните очевидци, нападателите са били облечени точно така. В черно с червени кърпи.

— Хъм… — проточи Корнилов. — Между другото, коя престрелка е започнала по-рано?

— Не знам, — намръщи се Васкин.

— Изясни. — Корнилов отново погледна сградата. — Значи, казват, че нищо не е станало?

Стъпвайки върху повредените позлатени букви „Inc.“, полицаите минаха покрай остатъците от вратите и влязоха във вътрешното дворче.

— Не е лошо, — оцени Корнилов, — съвсем не е лошо.

Постланото с мраморни плочи и осветено от изящни фенери дворче беше много спретнато. В малък фонтан бълбукаше вода, високите стени бяха увити с бръшлян, а пейзажа допълваха поддържани тревни площи и няколко удобни пейки. Всичко изглеждаше някак изкуствено, като на картинка. Ако не бяха останките от камионите до главната врата, в това дворче да те е страх да се изплюеш. Но сега — вече не.

Корнилов се изплю и недоволно измърмори:

— Нещо не изглежда тук да е имало престрелка.

Васкин не успя да отговори.

— Бяхме се договорили да отложим разговора за утре! — Срещу полицаите вървеше висок червенокос мъж с тъмен костюм в три части.

— Няма да се задържам. — Без да му обръща внимание, майорът откровено се оглеждаше. — Майор Корнилов, криминална полиция.

Той с привичен жест извади значката си от джоба и небрежно я размаха под носа на червенокосия.

— Франц де Гир, началник на охраната.

— Чужденец? — поинтересува се майорът.

— Баща ми беше чужденец, аз съм руснак, — съобщи де Гир с ясно изразен макленбургски акцент. — Между другото, вече казах на помощниците ви, че знам много малко. Учудването, което предизвика у мен тази хулиганска проява, е трудно да се опише с думи.

— А вие се опитайте, — промърмори Корнилов.

— Четири КАМАЗ-а, — премина на делови тон де Гир, — разбиха вратите ни. От тях изскочиха някакви хора, крещяха нещо за буржоазии и за революции и бързо избягаха на някъде. Охраната се опита да ги хване, но не успя. След това проверихме дворчето, но не намерихме никого. А след това дойдоха вашите и започнаха да стоят тук. Извинете ме за несвързаните думи, развълнуван съм.

Корнилов с разбиране поклати глава.

— Свидетели твърдят, че е имало стрелба, — обясни той. — Затова дойдохме.

— Сериозно? — плесна с ръце де Гир. — Къде?

— Някъде тук — Полицаят извади поредната цигара от кутията и описа с нея няколко сложни кръга във въздуха. — Във вашето дворче.

— Какво говорите, — де Гир откровено неразбиращо погледна майора. — Не съм чул.

— Добре, — неочаквано миролюбиво пророни Корнилов. — Утре ще дойдем и ще вземем показания от охранителите, които са били тук по време на инцидента. Впрочем, някой да е пострадал?

— Никой, — отговори де Гир. — Успели са да се скрият.

— Имате добра охрана, — похвали го Корнилов.

— Отлична, — съгласи се де Гир. — Тръгвате ли си?

Последните думи той произнесе към гърбовете на отдалечаващите се полицаи.

— До утре, — без да се обръща, подхвърли Корнилов.

Полицаите излязоха на булеварда.

— Е, какво ще кажете, патрон? — полюбопитства лейтенантът.

— Той е ранен, — изръмжа майорът.

— Какво?

— Ех, ти, — усмихна се Корнилов, — детектив. Наистина ли не забеляза как си държи дясната ръка?

Владик наведе глава засрамено:

— Аз…

— Не се разстройвай, — ободри го майорът, — с времето ще се научиш. Утре ще се заемеш с тази сграда и с тази фирма. Искам да знам всичко за тях.

— Тъй вярно, — унило отговори Васкин и веднага добави: — Хеликоптера ще гледате ли?

— Хеликоптер?! — учуди се майорът. — Истински?

— Ъ-хъ, — потвърди Владик, — само че разбит.

Те се приближиха до мястото на катастрофата.

— Съвсем истински. — Корнилов без ентусиазъм ритна с крак някаква отломка.

— Свидетелите твърдят, — продължи Васкин, — че по време на престрелката той е кръжил над сградата, след това се е приземил на покрива, след това е излетял, и тогава са го свалили с ракета.

— И само толкова, — учуди се майорът. — А морската пехота да са виждали?

— Кого? — не разбра лейтенантът.

— Няма нищо… — Корнилов отново погледна сградата. — А какво казва нашият приятел, началникът на охраната?

— Каза, че се занимава с охраната на сградата, и падащите наоколо хеликоптери не го касаят.

— Логично.

— Преди хеликоптерът да се взриви, от него е паднал човек. — Васкин поведе майора настрани. — Паднал е тук.

— Интересно. — Корнилов клекна. — Защо е паднал?

— Може да е разбрал, че сега ще се взривят, — предположи лейтенантът.

— И е предпочел мъчителна смърт пред леката. — Корнилов въздъхна. — Мисли какво говориш, Владик. — Той внимателно разглеждаше следите. — Огледаха ли покрива?

— Чисто е.

— Но хеликоптерът въпреки това се е взривил. И веднага се е появил спасителен отряд. — Майорът внимателно разтвори тревата. — Виж, те са се дошли именно тук, а не до хеликоптера. И са взели тялото. — Корнилов рязко стана и тържествуващо показа на Васкин намерения куршум. — По тях е стрелял снайпер.

— Снайпер? Може ли да арестуваме този де Гир и да го разпитаме както следва?

— Не са стреляли от сградата — Корнилов извади цигарите, — автомобилът е спрял така, че да закрие видимостта ето оттук. — Майорът махна с ръка към високия бизнесцентър, който стоеше срещу „Чуд Inc.“ — Снайперът е бил там. Да се претърси.

— Тъй вярно.

— Голяма машина — Корнилов отново погледна следите. — Слушай, Васкин, какви автомобили са попаднали в аварията на булевард „Ленинградски“?

— Два джипа — Хамър и Юкон, и фургон Газела, — почти веднага отговори лейтенантът.

— Газела, — уверено каза Корнилов. — Викай експертите, Васкин. Да вземат отпечатъци от гумите и да ги сравнят.

— Разбрах. — Владик хукна към експертите.

— Газела, — повтори Корнилов, внимателно оглеждайки земята. — Какво сте отнесли от тук, момчета?

Той направи още няколко крачки, отново приклекна и внимателно вдигна от земята строшен мобилен телефон.

— Охо! — На мястото на произшествие рядко се намираха подобни улики. Корнилов нежно прибра парчетата от телефона в найлонов плик и го пусна в джоба си. — Провървя ни.

* * *

Замъкът, щабквартирата на Великия Дом Чуд

Москва, булевард „Вернадски“

27 юли, вторник, 00:43

След като се качи на четвъртия етаж, де Гир свали плаща на повелителя на войната и огледа превързаната си дясна ръка. Кръв почти нямаше, и само леките пробождания напомняха за страшното изгаряне от взрива. Ерлийският балсам, с който обработи раната, още един път потвърди репутацията си. Капитанът си оправи дрехите и погледна през прозореца. За разлика от полицаите, де Гир виждаше реалната картина на това, което се беше случило. Дупките от куршуми по стените, черните петна от огъня, взривеният фонтан и труповете на участниците в щурма. Разкошният Замък беше обезобразен до неузнаваемост.

Корнилов. Той безпокоеше Франц много повече от раната. Капитанът беше чувал достатъчно за упорития и самолюбив полицай. Нито едно неразкрито дело за четири години. Корнилов ще рови до край, а това вече е пряка заплаха за Тайния Град, и още едно сериозно главоболие. Де Гир скръцна със зъби и решително влезе в потискащо тихата тронна зала.

Великият магистър седеше прегърбен на малко позлатено столче в най-отдалечения ъгъл и се взираше в макета на Замъка, поставен на инкрустирана със слонова кост масичка. На челото му бяха избили капки пот. Около него стояха маговете от работилницата на Илюзиите, готови във всеки един момент да задържат създадената от него мъгла. Франц спря на две крачки от великия магистър и се вгледа в изпитото му лице.

— Тръгнаха ли си челите? — тихо попита де Сент-Каре.

— Да, господарю. Огледаха вътрешния двор и последните два етажа на Замъка. Успяхте да ги заблудите.

— Няма да можем да държим дълго мъглата без Амулета.

Повелителят на войната виновно наведе очи.

— Аз съм виновен, господарю.

— Сбъркахме много по-рано, — отговори великият магистър. — Трябваше да приемем предложението на навите. Нямам претенции към теб.

Франц падна на коляно пред него и наведе глава:

— Ще намеря Амулета, кълна се!

* * *

— Знам, че съм виновен, — уморено повтори Чинията в слушалката. — Фюрер, виновен съм, но не можех да си представя, че Кортес ще очисти всички. Всички, Чук, да пукна! Застреля Сабята, взе Амулета, а Секирата даже не се показа!

— А ти къфе беше, бе, пън? — изсъска разочарованият фюрер. — Въргаляше се в храстите ли? Ох, Чиния, хубаво ме пофвефе.

— Чиния, Чиния, видях го! — Към Харлито на уйбуя се приближи един от бойците. — Качи се в колата на някакъв чел!

— Чук, засякохме Кортес! — изкрещя зарадваният Чиния. — Ще го настигна!

— Не беше прав за полицията, — съобщи Артьом, гледайки в огледалото за обратно виждане. — Зад нас има патрулни.

Два сиво-бели мотоциклета бързо настигаха голфа. Кортес извади от джоба на куртката си монокъл с черно стъкло, обърна се и внимателно разгледа преследвачите.

— Не спирай!

— Разбира се, — изсумтя Артьом, престроявайки се в дясното платно. — Извинявай, приятел, полицията си е полиция. Ще стрелят.

Голфът спря.

— Хубаво — Кортес мрачно погледна Артьом и прибра монокъла. — не излизай от колата, стой на място, ръцете на волана, не гаси мотора. Аз ще се разправям с тях.

Той се облегна назад и сложи ръце на коленете си. Патрулните спряха на десет метра зад голфа, единият слезе от мотоциклета и се приближи.

— Старши инспектор лейтенант Сидоров, — той козирува в отворения прозорец. — Нарушавате, значи. — Очите му внимателно следяха ръцете на Артьом и спътника му. — Катастрофата видяхте ли?

— Разбира се!

— Добре. — Сидоров преглътна, търсейки думи. — Търся един чел. Много подозрителен. Не сте ли го виждали?

— С такава скорост не гледам настрани, — остроумно отбеляза Артьом.

Инспекторът не хареса шегата.

— Ако карате с такава скорост, ще си имате неприятности. — Погледът му се премести на седящия в тъмното Кортес. — Този чел през цялото време ли беше с вас?

— А това има ли отношение към превишената скорост? — хладно попита Кортес, без да се показва.

Сидоров се почеса под шлема.

— Покажи се на светло, чел.

Другата ръка на лейтенанта се плъзна към кобура.

Кортес стреля без предупреждение. В ръцете му от никъде се беше появил димящ пистолет. Не пропусна нито един път. Сидоров отхвърча на два метра от голфа, а купето се напълни с барутен дим. Кортес изскочи от колата, откри огън по мотоциклетите и буквално направи на решето другия полицай.

Артьом инстинктивно се притисна към волана и стисна здраво очи. Да дойде на себе си го накара скочилият в купето Кортес.

— Погледни тоя полицай, — заповяда той, презареждайки.

— Какво? — попита Артьом, без да бърза да става.

Кортес прибра оръжието в кобура, хвана Артьом за яката и посочи с пръст трупа на Сидоров:

— Гледай.

Артьом усети как косата на тила му настръхва. Трупът започна бавно да се променя: изчезнаха униформата, шлемът, значката на гърдите, и вместо патрулен на асфалта вече лежеше нисък, мускулест субект с черни кожени дрехи. На главата му беше вързана яркочервена кърпа, рязко контрастираща с тъмната каша, в която се беше превърнало лицето му.

— Червените Шапки, — изхриптя Кортес.

— Как стана това? — избъбри Артьом.

— Тръгвай!

Не му се наложи да повтаря. Артьом настъпи газта, но все пак попита:

— Какво става?

— Отклониха ти вниманието, — обясни Кортес. — Хвърлиха мъгла.

— Какво значи „хвърлиха мъгла“?

— Като хипноза е. Виждаш нещо, което не съществува. Само ти се струваше, че виждаш полицаи.

Артьом недоверчиво поклати глава. Кортес бръкна под куртката си и процеди през зъби:

— Планът се променя. Отиваме в Царицино. — Той се намръщи и извади ръката си — цялата длан беше в кръв.

— Простреляли са те?

— Отиваме в Царицино, — повтори Кортес, — в парка. Ще видиш червена кирпичена стена, а на нея — дъбова врата. Това е манастир… — Той изморено се облегна назад. — Манастира на ерлийците.

* * *

Московската Обител, щабквартирата на семейство Ерли

Москва, Царицински парк

27 юли, вторник, 01:30

Наложи му се доста да търси манастира. Голфът се въртя по тъмните пътечки на Царицинския парк, докато не се натъкна случайно на висока кирпичена стена, над която шумяха гъсти дървета. Артьом продължи по нея, докато не откри тежки, обковани с желязо врати и спря на малка площадка, лошо осветена от клатещи се фенери. Кортес беше в безсъзнание.

Проклинайки алтруизма си, Артьом излезе от колата, приближи се до вратите и удари няколко пъти по тях с елегантното чукче.

Нищо не се случи. След като изчака от приличие няколко секунди и не откри никакви признаци на живот, Артьом отново вдигна чукчето, но тихото скърцане на панти го спря. В едно от крилата се отвори малка вратичка, и през нея излязоха двама монаси. Единият беше страшно висок и слаб, за това расото му стоеше като чувал. Големите му живи очи бързо огледаха посетителя, но явно не откриха нищо интересно.

— Манастирът е затворен, синко, — произнесе той. — Ела по-късно, не буди послушниците.

— Ъ-хъ, — измуча вторият монах, чоплейки зъбите си с някаква клечка. — Обещавам да се помолим за безсмъртната ти душа. Тръгвай си.

Вторият беше пълна противоположност на колегата си и буквално излъчваше здрава, жизнерадостна пълнота. Посипаното му с трохи расо се пукаше по шевовете, а дебелите му устни лъщяха от мазнина. Съдейки по всичко, Артьом го беше вдигнал от масата.

— Бих си тръгнал, — влезе в тона му Артьом, — но Кортес помоли да го докарам именно тук. Да не би да е сбъркал?

Монасите се спогледаха.

— Не е сбъркал, — недоволно каза дългият, приближи се до автомобила и критично огледа пасажера. — Какво е този път, Кортес?

Раненият не отговори.

— Кортес, — монахът безцеремонно го плесна по бузата, — какво се е случило?

— Простуда, брат Ляпсус, — язвително отговори Кортес и веднага се закашля.

— Да видим.

Монахът се наведе и разтвори якето на ранения.

— Охо! Простуда с усложнения.

— Нещо сериозно ли е? — притесни се Артьом. — Ще умре ли?

— Всеки болен някога умира, — философски отбеляза брат Ляпсус. — Кортес, надявам се, че имаш пари?

— Тъмният Двор ще плати, — тихо отговори раненият, давайки на монаха черна пластмасова карта. — Имам неограничен кредит.

— Тогава всичко е наред! Донеси носилка, брат Курвус, — нареди развеселеният Ляпсус. — Пациентът ни се нуждае от спешна помощ!

Дебелият в тръс се понесе към вратичката.

— Надявам се, че помниш правилата, Кортес? — Монахът вдигна клепачите му и внимателно огледа зениците на ранения. — Манастирът спазва строг неутралитет. Много строг. Плячката ти у теб ли е?

— Да.

— Няма да я взимаш със себе си.

— До сутринта.

— Нито секунда.

Кортес ръгна с пръст Артьом:

— Ще ти се наложи да ме спасиш още един път.

Брат Ляпсус демонстративно се отдалечи от автомобила, давайки да се разбере, че всичко това не го касае.

— Аз нямам нищо общо, — бързо отговори Артьом.

— Вече имаш, — усмихна се Кортес. Тениската му под разкопчаното яке беше потънала в кръв. — Видели са те с мен и ще започнат да те търсят.

— Ще си имат работа с полицията.

— Ще те пипнат. — Кортес отново се закашля. — Само аз мога да ти помогна. Помисли, Артьом, ти видя всичко.

А сега прави на хората добро! В момента Артьом още не разбираше колко дълбоко е затънал, но лошите предчувствия вече го бяха обхванали. Нямаше голям избор. Да си тръгне или…

Артьом преглътна и храбро промени съдбата си:

— Какво трябва да направя?

— В раницата ми има сребърен контейнер, а в него е Картагенският Амулет. Като си отидеш в къщи, обади се по телефона, — раненият продиктува номера. — Ще кажеш, че има пратка от Кортес. Навите ще дойдат. Знакът им е катеричка, която гризе орех. Ще им дадеш контейнера, и толкова. Запомни ли?

Казаното от Кортес изглеждаше съвсем просто. Артьом кимна.

— Ако възникнат проблеми, ела утре в клуб „Гущер“. Ще те намерят…

— Какви проблеми?!

Ляпсус докосна ранения по рамото:

— Време е.

Монасите внимателно сложиха Кортес на носилката.

— Клуб „Гущер“, — повтори той и загуби съзнание.

Вратите се затвориха.

Артьом тръгна към къщи практически без да вижда пътя. Градът, който до преди три часа му се струваше познат и безопасен, беше станал чужд и подозрителен. Пред очите му изникваха ту труповете до разбитите джипове, ту полицаите, неясно как превърнали се в някакви рокери, ту странните монаси. Стрелба, кръв, смърт…

Той пътуваше през Тайния Град.

Глава 5

„… Кметът официално заяви, че разследването на нощния инцидент ще бъде завършено възможно най-бързо, и изрази увереност, че организаторите на този нагъл противообществен акт ще се окажат зад решетките до края на седмицата…“

(„Ехо Москвы“)

„… Според информацията на пресслужбата на Великия Дом Чуд по време на щурма кланът на Гниличите е загубил до седемдесет воини, а около петдесет са ранени, загубите на Ордена са незначителни и са резултат от внезапното нападение на Червените Шапки. Въпреки това в Замъка тази нощ са пристигнали повече от тридесет ерлийски лекари, което свидетелства…“

(„Тиградком“)

* * *

Резиденцията на Вестителя

Москва, ул. „Нови Арбат“

27 юли, вторник, 02:18

— Идиоти! Малоумници!!! Разбирате ли какво сте направили?!! — крещеше вбесеният Любомир, тичайки из кабинета. — Всичко съсипахте! Всичко!! Всичко!!!

Дългите коси на магьосника бяха разрошени, бледото му лице се покри с червени петна, а пръските слюнка летяха и до най-отдалечените ъгли на стаята. Прашните бутилки, които стояха на работната маса, тихо звъняха в такт с движенията му, полиците трепереха, и даже факлите на стените намалиха пушека и светеха плахо. Сърцето на Вестителя отчаяно търсеше изход за натрупалата се ярост, и всички предмети в кабинета, одушевени и неодушевени, се стараеха да не привличат внимание. Без да спира да крещи, магьосникът разби две гърненца с патентован мехлем, предотвратяващ непредвидени флуктуации, с ритници завря под масата невинния мангал и разкъса на парченца древния манускрипт, за разгадаването на който беше загубил последните три месеца.

Вече по-спокоен, но все още покрит с червени петна, Любомир си оправи косата, бавно се приближи към креслото, чиято облегалка почти стигаше тавана, и сядайки в него, хладно изгледа провинилите се съратници.

Секирата, чийто врат беше превързан с мръсен окървавен парцал, и Чукът едновременно вдигнаха глави, но се сблъскаха с ледения поглед на яркозелените очи на магьосника и отново ги наведоха. От предишния жар на Червените Шапки не беше останала и следа. Фюрерите седяха на малки, крайно неудобни табуретки, любезно предоставени от Любомир и разпространяваха наоколо миризмата на евтино уиски — безумно уплашени от аудиенцията, бяха изпили по една бутилка всеки.

— Да направим равносметка — Любомир направи многозначителна пауза. — В резултат от блестящо провалената операция загубихме клана на Гниличите. Част от бойците загинаха по време на щурма, а останалите без главатар не представляват реална сила. Сигурен съм, че вече се колят един друг, за да си изберат нов фюрер.

Докато говореше, Любомир отвори едно от чекмеджетата на масата и започна да рови в него.

— Из града, който ние с вас искахме да завладеем, бродят разярени чуди. — Магьосникът вдигна поглед от съдържанието на чекмеджето и погледна Червените Шапки. — Признавам, че ми е жал за тия нещастници. Те ви мислят за реална заплаха и сигурно ще отидат в Южния Форт да обявяват война… Ако знаеха наистина какво е състоянието на нещата, щяха да умрат от смях. Не мислите ли?

Фюрерите не мислеха. Те едновременно въздъхнаха и унило се спогледаха. Но в крайна сметка Секирата се оказа прав — Любомир нямаше намерение да убива глупавите си слуги.

— Трябва да призная, че успяхте да изберете най-подходящото време за междуособици. — Сега магьосникът говореше доста по-бавно. Беше се успокоил, и червените петна не освежаваха бледото му лице. — Между другото, не сте ли чували, че мечката първо се убива, а чак след това се дели кожата и?

— След това може и да не може, да ме чукат в ушите, — избърбори Секирата.

— Какво? — обърна се Любомир.

— Сабята щеше да ти донесе Амулета, ти да го направиш император, а той да ни избие.

— Превъзходно. — Магьосникът безпомощно плесна с ръце и отново се наведе над чекмеджето. — Кой нападна Сабята?

— Той — Чукът завъртя глава към Дурича.

— Просто Гниличът тръгна на юг, а Чукът покриваше северните пътища за отстъпление, — веднага съобщи Секирата, уплашен, че ще му се наложи да отговаря сам за неуспеха.

— Съвместно творчество, — промърмори Любомир, почти изчезвайки под масата, — не прилича на вашия род.

— Той измисли всичко, — издаде съучастника си Чукът.

— Лъже! — възмути се уплашеният Дурич. — Шибзичът започна първи! И мене въвлече. Загубих уйбуй Запушалка в тая работа! Той ми беше като брат!

— Да оставим това. — Магьосникът най-накрая намери каквото там търсеше, върна се в креслото и сложи на масата три малки епруветки, пълни с мътна течност. — И двамата сте еднакви.

Червените Шапки закимаха с глави в знак на съгласие, без да свалят поглед от подозрителната стъклария.

— Помните ли какво е това? — Любомир демонстративно се прозя и небрежно посочи с пръст епруветките.

— Нашата кръв. — Чукът се намръщи. — Ти разправяше, че искаш фа разбереш защо Червените Шапки не могат фа правят магии и трябва фа направиш анализи. Мислех, че си я използвал всичката.

— Това остана. Запазих го за всеки случай. — Магьосникът разклати епруветките и ги вдигна към светлината. — Секира — епруветката се върна на масата. — Чук, Сабя… Не, Сабята вече не ни трябва.

Той замахна с ръка и последната епруветка със звън се заби в стената. Фюрерите потръпнаха и извърнаха глави. По стената на кабинета бързо се разливаше мръсно петно. Кръвта на Сабята.

— Считано от този момент, — с хладен, безизразен глас произнесе Любомир, — всяко неподчинение, най-малкия опит да ми застанете на пътя ще завърши със смърт. Където и да сте, както и да сте се скрили, който и да ви защитава, няма да се спасите от моя гняв. Разполагам с образци от кръвта ви, и мога да я превърна всичката… например, в пикня.

Фюрерите омагьосани гледаха как магьосникът взима епруветките от масата и небрежно ги хвърля в чекмеджето. Те не се съмняваха, че белокосият дребосък е в състояние да изпълни заплахата си. Любомир шумно захлопна чекмеджето и вече весело изгледа злополучните си съратници:

— От своя страна обещавам, че ще направя император този от вас, който допринесе за нашата победа повече. И няма да позволя да убие другия. Той ще стане, например крал на Западно Бирюлево, ще отиде в почетно изгнание, но, обръщам внимание, жив. Лично ще проследя за това.

Той помълча, давайки възможност на Червените Шапки да обмислят казаното, и завърши:

— Надявам се, че условията са приемливи.

Чукът дълбоко въздъхна и нещастно кимна с глава:

— Напълно.

— Аз съм с теб, Любомир! — оживи се Секирата. — Червените Шапки ще имат император! — Дуричът надменно погледна едноокия си конкурент. — А в Западно Бирюлево ще има крал.

— Не се съмнявам — промърмори Чукът.

— Стига, — прекъсна поободрените фюрери магьосникът. — Трябва да помислим, какво да правим по-нататък. Секира, ти разпозна ли нападателите?

Дуричът се натъжи:

— Единият.

— Надявам се, — с лека подигравка се осведоми Любомир, — този, който успя да избяга с нашия Амулет?

— Не, — неохотно призна Секирата, — убитият.

Чукът многозначително изсумтя.

— Кой беше? — със същия тон попита магьосникът.

— Че, — Дуричът презрително издаде напред долната си устна, — наемник. Казва се Лебед.

— Какво знаем за него?

— Ами, обикновено работи с Кортес, също чел. В града е от няколко години.

— Нещо друго?

Секирата се изведнъж се притесни:

— Казват, че тоя Кортес е едва ли не приятел на Сантяго.

— Интересно — магьосникът позвъни със сребърното звънче. — Псор, чай, голяма чаша.

Немият слуга се поклони и изчезна през малката вратичка, откъдето влизаше в кабинета.

— Значи, Великия Дом Нав. — Магьосникът зиморничаво потръпна и се огледа.

Малкият железен мангал, подчинявайки се на погледа му, излезе изпод масата и послушно се премести в ъгъла. Въглените в него пламнаха, и Любомир с удоволствие протегна ръце към огъня.

— Великият Дом Нав. Те явно са наблюдавали Замъка и са ни очаквали. Добре измислено. Да се проследят чели-наемници е практически невъзможно… Ловко! — Магьосникът презрително погледна съратниците си. — Сега разбрахте ли какво сте направили?

Червените Шапки предано заклатиха глави. Любомир въздъхна:

— Ако Амулетът е в Цитаделата, утре Тъмният Двор може да се окаже единственият Велик Дом в града. Всъщност, на навите им остава да унищожат само мен. Е, и вас за компания, непредсказуеми нечистокръвни.

На фюрерите тая картина не им хареса.

— Може Амулетът фа не е в Цитафелата? — плахо предположи Чукът. — Чуфите са вбесени, навите ефва ли ще се пъхат в сектора им.

— Защо да го правят? Кортес ще им го донесе.

— Не може ли фа се прослефи Амулета? — поинтересува се Шибзичът.

— Уви! Амулетът се намира в сребърен контейнер. — Любомир щракна с пръсти, и във въздуха се появи изображение на гладка блестяща правоъгълна кутия, на една от стените на която беше гравиран засукан йероглиф. — Контейнерът е запечатан с моя печат, и не е възможно да се проследи. Станахме жертва на собствената си предпазливост.

— Не се получи добре, — съгласи се Секирата.

Червените Шапки не страдаха от подобно нещо, за това Дуричът не разбра добре последната фраза на магьосника, но за всеки случай реши да изрази съпричастност.

— Виж, Любомир, ние май улучихме Кортес, — и като помисли още малко, добави: — Ранихме го. Бягаше някак нестабилно.

— От кого бягаше? Съдейки по отчета ти, той просто е застрелял хората ти, взел е Амулета и си е тръгнал.

— Бях изпратил бойци на мотори, — подсмръкна Чукът, — те са го фогонили.

— Можеш да не продължаваш, — спря едноокия магьосникът. — Някой от тях спаси ли се?

— Не, — наведе очи Шибзичът.

— Значи не знаем накъде е тръгнал.

— Улучихме го, — упорито повтори Секирата. — Той е ранен.

— Да се надяваме. Благодаря, Псор. — Любомир взе чашата от ръцете на слугата, отпи от горещия чай и замислено произнесе: — Ако наистина си го ранил, има вероятност да не е стигнал до Цитаделата.

— А аз какво казвам! — зарадва се Секирата и злобно погледна Шибзича. — Ще го намеря!

— Ще го намериш? — повтори магьосникът. — И какво ще направиш?

Фюрерът на Шибзичите злобно се изсмя.

— Чук!

— Фа, Любомир!

— Как мислиш, — поинтересува се магьосникът, — един наемник ще рискува ли живота си заради плячката?

— Наемник? Чел? — едноокият поклати глава. — Няма.

— Значи, ако е ранен, той най-вероятно ще отиде при лекар?

— Абсолютно!

— Добре. — Любомир отново отпи от чая. — Изгубихме го на края на Ленински проспект. На къде може да е тръгнал?

— Където си иска, — махна с ръка Секирата. — Кой ги знае тия чели!

— Само при ерлийците — Чукът презрително плю на пода, — няма къфе фругафе.

— Защо? — избухна Дуричът.

— Успокой се! — Любомир премести погледа на огромните си яркозелени очи на Шибзича. — Защо?

— Първо, ерлийците ще го вфигнат на крака най-бързо. Скъпо, естествено, но ако плаща Тъмният Фвор, може фа си го позволи, — разумно отговори едноокият, — второ, всеки челски фоктор вефнага ще го изфафе на полицията. Той е с огнестрелна рана! — Шибзичът отново плю и се обърна към съперника си: — Ако, разбира се, те фействително са го ранили.

Секирата заръмжа.

— Добре — Тихият глас на Любомир мигновено успокои Дурича. — Чук, Кортес е за теб. Намери го, ако щеш под земята. Ако трябва, събори тоя манастир, но намери Кортес или Амулета. Разбра ли?

— Разбрах! — наду се Шибзичът, доволен от възможността да се отличи.

— Хубаво, че си разбрал, — магьосникът остави чашата на масата, — и престани да плюеш в кабинета ми, тук не ти е обор.

— Извинявай, Любомир, — смути се фюрерът. — Навик.

Дуричът злорадо се изсмя.

— Секира, — обърна се към него Любомир, — твоята задача е по-сложна.

Младият фюрер се стегна.

— Започвам да подслушвам Цитаделата, — тихо произнесе магьосникът.

— Това е невъзможно, — слисано избъбри Чукът.

— Самозабравяш се, — скромно, но хладно отбеляза Любомир. — Секира, приготви отряд бойци и бъди готов. Ако Кортес се свърже с навите, ще отидеш да го хванеш.

— Ами… Любомир — Дуричът не схващаше особено бързо, — тоест, ако навите тръгнат на срещата, да ги проследим и да ги очистим?

— Какво те притеснява? — леко заплашително попита магьосникът.

— Да убиеш нав…

— Въпреки широко разпространеното мнение, че навите са безсмъртни, — изморено произнесе Любомир, — всъщност въобще не е така. Те наистина практически не боледуват, раните им зарастват много бързо, но…

Магьосникът стана от креслото, заобиколи масата и застана пред Червените Шапки.

— Псор!

Дребният слуга веднага подаде на господаря си малка резбована кутия.

— Погледнете.

Фюрерите станаха от табуретките и се приближиха.

— Това древно оръжие, усилено с моите заклинания, е смъртоносна опасност за всеки нав. С него трябва да се отвори гръдния кош и да се извади сърцето. — Любомир се усмихна. — Просто, нали?

— Много, — съгласи се Секирата, жадно поглъщайки с очи обсидиановото острие със странна форма, което лежеше на зеленото кадифе.

* * *

Зеленият Дом, щабквартирата на Великия Дом Люд,

Москва, Лосинни Остров,

27 юли, вторник, 04:23

— Не може да бъде, това просто не може да бъде, — развълнувано повтори Ярослава.

Тя трескаво притисна слепоочията си с пръсти и отчаяно заклати глава. Изглеждаше, че от очите и всеки момент ще потекат сълзи. Новината, която току-що и поднесе кралицата, зашемети обикновено хладнокръвната и сдържана жрица.

Вестителят беше умрял. Последната надежда за възраждането на великия Дом Люд беше рухнала.

За сега кралицата беше съобщила това само в тесен кръг — на жриците на Зеления Дом, спешно призовавайки ги през нощта в двореца. Страхувайки се да повярват в подобен кошмар, жените безпомощно мълчаха, и само Ярослава успя да каже нещо. Ненавистта и към кралицата излезе наяве.

— Ти си го убила, — дългият пръст на жрицата посочи Всеслава, — ти не искаше да му отстъпиш трона. Настоявам кралицата да се яви на съд — тя е убийца!

Емоционалният изблик на Ярослава не направи на повелителката на Зеления Дом никакво впечатление.

— Не губи разсъдъка си, мила, — тихо произнесе кралицата в отговор. — На всички нас сега ни е много тежко.

Всеслава бавно се отпусна на трона и горчиво въздъхна. За първи път от много години младата кралица беше в траур. Тънката черна рокля подчертаваше бледото лице и угасналия поглед на огромните яркозелени очи. Прекрасната коса беше прибрана в прост кок и покрита с лека черна кърпа, а миризмата на жасмин — почти недоловима. Кралицата беше избрала да носи само един изящен пръстен с изумруд. Навремето стилистите на нейно величество загубиха повече от месец, за да подберат подходящ траурен тоалет. Той се наричаше „непреодолима загуба“ и се препоръчваше за особено горестни събития. Всеслава отбеляза, че тоалетът се е получил.

— Тялото на Вестителя се намира тук, — тихо като преди съобщи тя, — и вие ще можете да се убедите, че смъртта му е настъпила по естествени причини.

Потресените жрици мълчаха, и Всеслава с облекчение разбра, че екстремистката нападка на отдавнашната и съперница не е срещнала разбиране. В крайна сметка, сега. А по-нататък тя ще съумее да неутрализира опитите на Ярослава да я обвини за смъртта на момчето.

— Уверени сме, че ваше величество ще прости на Ярослава тази невъздържаност, — високо каза Мирослава, най-старата от жриците на Зеления Дом. — Мъката, която се стовари върху нас… Тя не съзнаваше какво говори.

— Разбираме, че подобна вест може да извади от равновесие всеки, — гласът на Всеслава беше тих като преди, но стана много студен, — и сме готови да оставим без внимание този инцидент.

Яркозелените очи на кралицата се спряха на Ярослава. Длъгнестата жрица разбра, че е останала сама, и покорно наведе глава.

— Надявам се, че ще ми простите, ваше величество.

Кралицата не отговори и премести поглед към Мирослава:

— Можем да отидем да се простим с Вестителя.

Просторната стая, в която трябваше да отидат жриците, се намираше в лявото крило на Зеления Дом, заето изцяло от личните покои на нейно величество. Високите прозорци бяха плътно закрити с тежки тъмнозелени завеси, златните бра на покритите с коприна стени не светеха и в помещението цареше траурен полумрак. Тялото на Вестителя лежеше в резбован ковчег по средата на стаята. Дългите бели коси на момчето бяха старателно сресани назад и откриваха високото му чисто чело, украсено със златен обръч. Чертите на малкото детско лице бяха изострени, кожата беше станала неестествено бледа и прозрачна, а върху клепачите според обичая на людите бяха сложени големи златни монети. Беше облечен в проста платнена риза с бродерия около врата, и също толкова обикновени панталони.

Жриците се струпаха около ковчега и няколко минути горчиво гледаха безжизненото лице на Вестителя.

— От какво е умрял? — тихо попита Ярослава.

— Мощта на Кладенеца на Дъждовете го изгори.

Очите на високата жрица отново пламнаха.

— Подиграваш ли ни се, кралице? — изсъска тя. — Той е Вестителят! Сърцето му може да изпие целия Кладенец!

— Той беше още дете! — закрещя Всеслава. — Той беше слаб! Кладенецът изгори душата на Вестителя!

— Ти нарочно ускори обучението му!

Това обвинение беше абсолютно невярно. Всички жрици на Зеления Дом участваха в съставянето на програмата и обучението на Любомир. Всяка негова крачка се пресмяташе, проверяваше и обсъждаше.

— Възможно е всички да сме сбъркали, — произнесе Мирослава, — и вината за гибелта на Вестителя да пада върху всяка от нас.

Силният дрезгав глас на старата жрица прекъсна разгарящия се конфликт. Мирослава с достойнство оправи дългата си сива коса, приближи се до ковчега и нежно хвана детето за ръката. Слабата ръчичка изчезна в сбръчканата и длан, и в стаята настъпи потискаща тишина. Изглеждаше, че жриците са спрели да дишат, за да не пречат на Мирослава. Известно време старицата мълча с уморено притворени очи, след което обяви:

— В него няма отрова или желязо. Тялото и духът на Вестителя са били спокойни преди смъртта. — Тя отвори очи и обхвана с поглед жриците. — Той е умрял сам.

Из стаята се разнесе горестна въздишка. Разочарованата Ярослава искаше да каже нещо, но размисли — никой не подлагаше на съмнение авторитета на старата жрица.

— Ще съобщя на бароните тази вест.

— Това е задължение на кралицата, скъпа моя, — прекъсна я Всеслава. — Аз обявих идването на Вестителя, и аз ще обявя, че сме го изгубили.

— Бароните едва ли ще харесат тази новина. В домените се готвеха за голяма война.

— Избързаха. В близко бъдеще Зеленият Дом едва ли ще води сериозни бойни действия.

— Да, кралице, — жриците наведоха глави.

— Днес вечерта ще чакам бароните в Зеления Дом. Надявам се на общия съвет да съумеем да разработим стратегия за развитието на Великия Дом Люд.

— Да, кралице, — повториха жриците.

Сега Всеслава отново стана кралица и пълновластна господарка на Зеления Дом.

— Чакам ви в полунощ. Заедно с бароните.

Когато остана сама, Всеслава се приближи до голямо огледало, висящо на стената, смърка черната коприна, която го закриваше, и внимателно разгледа отражението си. Дълбока вертикална резка на челото, кръгове под очите, бръчки… Стилистите ненапразно бяха загубили няколко часа, създавайки на лицето и скръбна маска.

„Надявам се, че на жриците им е харесало. Нека да видят, че трагичната новина е съкрушила красивата им кралица.“

Но пред бароните тя ще изглежда съвсем друга. Няма да е сломена, а уверена в себе си, и ще предизвиква възхищение и преклонение. Бароните трябва да бъдат уверени в своята кралица и нейната власт. Особено сега, когато бъдещето им отново е тясно свързано.

Жената се намръщи. Оставаше най-важното.

Тя се приближи до ковчега, извади от джоба си малко кристално флаконче и го поднесе към носа на момчето. Из стаята се разнесе остра тръпчива миризма. Безжизненото лице на детето бавно порозовя, на шията му запулсира вена, тънките устни помръднаха, и сърцето на Вестителя заби — бавно и тежко.

„Каква сила имаш, пале, — помисли си Всеслава, докато гледаше как бързо се събужда Вестителят, — след като успя да излъжеш даже жриците на Зеления Дом“.

За секунда, само за миг почувства неувереност. Ще успее ли…

Момчето простена и отвори очи.

Всеслава се взе в ръце. Тя бавно затвори позлатеното флаконче, прибра го в джоба си и се наведе към детето:

— Как се чувстваш?

— Добре, — усмихна се в отговор Любомир, надигна се и се огледа. — Тръгнаха ли си?

— Да.

— Добре, — повтори момчето и стана от ковчега, но щом се изправи, залитна, и кралицата трябваше да го подкрепи. Личеше си, че спектакълът е коствал много сили на Вестителя. Държейки Всеслава за ръката, той учудено погледна треперещите си пръсти и недоволно прошепна: — Не можеше ли да минем без това?

— Не, — твърдо отговори кралицата, — жриците и бароните на Зеления Дом трябваше да се уверят, че си мъртъв. Вече обсъждахме това.

— Но след като сред тях има врагове, защо просто не ги убием?

— Защото Вестителят трябва да обедини Великия Дом, а не да започва междуособици, — рязко го прекъсна Всеслава.

Тя хиляда пъти беше повторила тази проста фраза и даже сама беше започнала да вярва в нея. А палето продължаваше да се инати.

— След две-три години силата ти ще стане достатъчно голяма, и тогава ще организираме триумфалното ти завръщане. Ще седнеш на трона, и никой няма да може да оспорва властта ти.

— На своя трон, — подчерта момчето, — той ми принадлежи по право.

— Да, мой малък принце, — наведе глава кралицата.

— Въпреки това не разбирам. Защо някой не иска да се възкача на престола? — по детски издаде напред устни Вестителят. — Нали управлението ми ще възроди Великия Дом Люд.

— Защото, мой малък принце, — внимателно подбирайки думите, отговори Всеслава, — появата ти руши сегашната система на управление.

— Властта на кралицата? — намръщи се Любомир.

„Ах, ти, проклет…!“

Всеслава отрицателно поклати глава.

— Властта на жриците. Абсолютната монархия на Зеления Дом е мит. Повечето решения приемам само с одобрението на жриците на Зеления Дом, в домените те практически не са под мой контрол. Само Спящият знае, какви усилия ми коства да удържам бароните да не си прегризат гърлата. — Кралицата въздъхна. — С твоето идване жриците ще станат ненужни. Ще бъдат лишени от достъпа си до Кладенеца на Дъждовете, тоест, от власт. Боя се, че това е повече от достатъчно за някои от тях. Те ще се противопоставят.

— Става дума за Ярослава?

— В това число.

— Какво може да ми направи тя?

— Сега — всичко, мой малък принце. Ярослава е силна и опитна жрица, и сега нейните възможности са значително по-големи от твоите, — кралицата потупа Любомир по бузата, — а ти си още много уязвим.

— Може би си права, въпреки, че не се чувствам толкова слаб, — подчерта Вестителят.

— Не бива да подценяваш противника.

— Добре. — Момчето отново вдигна ръка към очите си: пръстите вече не трепереха. — Сигурна ли си, че там, където отивам, е безопасно?

— Барон Мечеслав ще те заведе в ловната си хижа. Територията и се охранява от неговите дружинници, и даже жриците не знаят за това убежище. Ще бъдеш едновременно и близо, и далече. Ще мога да идвам често, и ще имаме възможност да продължим с обучението ти.

— Обещаваш ли?

— Разбира се.

— Ще ми е мъчно за теб, — той нежно я хвана за ръката, — на мен винаги ми е мъчно без теб.

— На мен също, — по същия начин отговори Всеслава и също така нежно се освободи. — Много се привързах към теб, Любомир.

Момчето внимателно погледна кралицата, но не забеляза по лицето и даже сянка на насмешка. Жената беше абсолютно сериозна, и Любомир взе решение.

— Ти ще си останеш кралица, Всеслава, обещавам! — пламенно прошепна той. — Заедно ще управляваме людите, ти и аз.

Само това липсваше! Но най-малко от всичко на света Всеслава искаше Любомир да почувства парещото отвращение, което я обхвана. Яркозелените очи на жената ласкаво погалиха мъничкото лице на момчето.

— Няма да можем да бъдем заедно. — В гласа и прозвуча лека тъга. — Ти си Вестителя. Чакат те велики дела, но ще управляваш сам.

— Аз съм Вестителя, — в очите на момчето пламнаха искри, — значи, всичко ще бъде така, както искам аз.

Всеслава не успя да отговори.

Вратата тихо се отвори и в стаята влезе Мечеслав, облечен за път.

— Бароне — Всеслава направи крачка към приятеля си, — най-накрая.

Любомир се нацупи. Нежността, с която кралицата се отнасяше към тоя здравеняк, го отвращаваше.

— Моя кралице. — Мечеслав се поклони и целуна нежната женска длан.

— Готови ли сте да тръгнете?

— Да, ваше величество, можем да тръгнем веднага.

— Тогава да не се бавим.

Погледите им се срещнаха: напрегнатият — на Всеслава, и спокойният, уверен в себе си — на барона. Ръката му хвана дръжката на висящия на пояса кинжал:

— Съгласен съм, ваше величество.

Любомир още не знаеше достатъчно за бойните артефакти и не можа да оцени оръжието на барона. Това, което той прие за обикновена играчка, беше „клюнът на жерава“ — най-мощното средство за убиване на магове.

— Разчитам на вас, бароне, — прошепна кралицата.

— Ваш покорен слуга — Мечеслав леко кимна.

Кралицата се обърна към момчето:

— Ще се видим скоро, мой малък принце.

Любомир се усмихна и тихо излезе от стаята.

— Ваше величество, — предпазливият глас на фрейлината идваше някъде от далече, — ваше величество.

Кралицата отвори очи. Миналото, проклетото минало постоянно я преследваше. Хиляди пъти беше сънувала тази сцена — прощаването с Любомир, и хиляди пъти се беше питала правилно ли е постъпила. Отговорът дойде — Вестителят се върна. Нощните и кошмари се превърнаха в реалност.

— Ваше величество, — напомни за себе си фрейлината, — жриците.

— Да. — Широко отворените очи на кралицата гледаха в тавана. — Ще ги приема.

Метейки с дългите поли на еднаквите си зелени рокли пода, жриците важно преминаха през залата и чинно се строиха пред трона. Вратите безшумно се затвориха и над залата надвисна напрегната тишина. Спокойно издържайки паузата, Всеслава разгледа жриците и вътрешно се усмихна — вълнуват се, явно се вълнуват. Само Мирослава, най-старата, се държеше хладнокръвно, останалите, особено двете млади приятелки Любава и Снежана, бяха навели глави, за да не срещнат погледа на своята повелителка. Какво са замислили? Кралицата не очакваше нищо хубаво от тази внезапна аудиенция. Навярно Ярослава, заклетата и дружка, ще се опита да използва разразилата се в града криза. Но по какъв начин?

— Не ви очаквах днес, — наруши тишината кралицата. — Какво ви накара да искате аудиенция?

Ярослава уверено излезе напред:

— Надявам се, кралицата знае за избухналите в града бойни действия?

„Колко е нескопосана, — за пореден път отбеляза Всеслава. — Длъгнесто тяло, длъгнести кльощави крака, длъгнест нос. Същинска чапла.“

— Говориш за безредиците в сектора на чудите? — абсолютно безразлично попита кралицата. — Ако имаш намерение да ми съобщиш за тях, репортерите на „Тиградком“ те изпревариха с няколко часа.

Жриците се спогледаха. Спокойствието на повелителката им ги извади от равновесие.

— Не разбирам иронията, с която нейно величество се отнася към случващото се! В града се води война, безопасността на Великия Дом Люд е под заплаха, а кралицата се информира за това от новините по телевизията! Питам ви, как е възможно? Как?

Ярослава играеше посредствено, като всяка лоша актриса. Пламенната и реч беше насочена не към кралицата, за чиято аудиенция настояваше, а към жриците. И не безуспешно — от намръщените им лица Всеслава разбра, че боят на бул. „Вернадски“ е изплашил жриците не на шега. А Ярослава, вдъхновена от мълчанието на кралицата, стигна по-далеч:

— От скоростта, с която се развиват събитията, става ясно, че имаме срещу себе си опитен и силен враг! Готови ли сме за война? Можем ли да спим спокойно? — длъгнестата жрица направи мелодраматична пауза. — Не. Кладенецът на Дъждовете пресъхна.

— Това е сезонен спад на нивото на мощността, — хладнокръвно отбеляза кралицата. — До следващото пълнолуние вероятно ще се възстанови.

— Събудете се, ваше величество! — Прекъсна я жрицата. — В града има война, и никой не знае дали имаме време до пълнолуние! Трябва да действаме!

— Да! — неочаквано звънко извика Снежана, но веднага се сви под ледения поглед на Всеслава.

— На мен, за разлика от кралицата, не ми е безразлично това, което става в града — Ярослава се усмихна, доволна от поддръжката, — за това знам, че преди една седмица великият магистър е приел двама емисари на Великия Дом Нав. По мои сведения, единият е бил Сантяго.

Жриците се развълнуваха.

— Какво замисля Тъмният Двор? Какви интриги плетат зад гърбовете ни? Вече се проля кръв, и невероятното спокойствие на кралицата е просто престъпление!

Детронация! Ето какво е замислила! Външно спокойна, Ярослава се напрегна, и огромните и яркозелени очи потъмняха от гняв.

— Подобни действия дискредитират върховната власт! Във време на криза кралицата е длъжна да сплоти около себе си своите поданици, да проявява твърдост и здравомислие, а не да се дистанцира от събитията! Именно това очаквахме, избирайки Всеслава! И точно това не виждаме сега!

В историята на Зеления Дом досега нямаше случай на детронация, но възможност за това се предвиждаше. Трябваше да се спасява положението.

— Докато слушам това истерично кудкудякане, за пореден път се убеждавам, колко много ви е провървяло, — гласът на Всеслава изплющя като камшик, — защото можехте да изберете за кралица тази паникьорка!

Бледото лице на Ярослава се покри с червени петна. В залата настъпи гробна тишина, жриците не бяха свикнали да ги оскърбяват.

— Мнението ти за върховната власт е нелепо, а обвиненията — смехотворни, — спокойно продължи Всеслава. — Даже за паниката ти да има причина, не би трябвало да губиш разсъдъка си. Хладнокръвието и мъдростта винаги вървят ръка за ръка. Вашата кралица трезво оценява ситуацията, и каквото и решение да се приеме, то няма да е прибързано. Ако се наложи, ще нанесем удар, толкова жесток и съкрушителен, че от него ще потрепери целият Таен Град. Но преди това трябва да се убедим, че това е единственият начин за решаване на проблема.

— Какъв удар? — обади се дошлата на себе си Ярослава. — Мощността на Кладенеца на дъждовете не стига и за обикновена мъгла.

— Колкото по-малко дърдориш, толкова по-малко наши врагове ще разберат за това, — строго я прекъсна кралицата. — Ние все още сме Велик Дом. Не мисля, че на жриците им подобава да разгласяват неприятностите ни. Това е вътрешна работа.

— Струва ми се, че тук всички сме вътрешни, — промърмори изкараната от релси Ярослава.

— Ще заемем изчакваща позиция и ще се молим мощността на Кладенеца на Дъждовете да се върне на предишното си ниво възможно най-бързо. Надявам се, всички ще се съгласят, че това е оптималното поведение в дадената ситуация.

Кралицата недвусмислено погледна Ярослава. Високата жрица заклати отрицателно глава:

— Бароните се вълнуват. Длъжни сме заедно да обсъдим положението на Великия Дом.

Големият Кралски Съвет! Щом Ярослава, след всички шамари, които получи, настоява за свикването му, значи, е уверена, че ще успее да измести кралицата от трона.

— Бароните трябва да знаят какво става, и да са готови за действие, — подкрепи бунтовната жрица Мирослава. — Съветът трябва да се събере.

Нямаше изход. Всеслава изправи глава и дълго гледа жриците.

— Обявявам свикването на Големия Кралски Съвет. Той ще се състои утре в Зеления Дом в три часа… — Кралицата направи кратка пауза. — В три часа през нощта.

Жриците се объркаха.

— Ваше величество — Ярослава учудено се огледа, — уверена съм, че ще успеем да известим бароните значително по-бързо. Може би искахте да кажете „в три часа след обед“?

— Казах точно това, което исках да кажа. Сигурна съм, че няма да оспорваш решенията на своята кралица.

Няколко секунди двете жени се гледаха напрегнато.

— Чухме волята на кралицата, — гръмко обяви Мирослава. — Големият Кралски Съвет ще се събере утре в три часа през нощта.

Мечеслав се появи от малката вратичка зад трона веднага щом жриците си тръгнаха. Той бързо отиде до кралицата, която самотно стоеше до разкошните храсти, посадени покрай стените, и сложи ръка на рамото и.

— Чу всичко, — тихо каза Всеслава.

— Тя иска властта и използва всяка възможност.

Кралицата кимна.

— Позволи ми да я убия, — гласът на барона беше спокоен, явно той отдавна беше свикнал с тая мисъл.

— Не — Всеслава леко се усмихна, — аз съм кралица, не узурпаторка. Освен това, ти трябва да направиш нещо друго.

— Какво?

— Вестителят, — сви рамене кралицата. — С него трябва да се направи нещо.

Баронът тъжно въздъхна. Той помнеше страшната ненавист и страшния страх на Всеслева, когато тя за първи път почувства силата на седемгодишния Любомир. Помнеше отчаянието на младата, току-що избрана кралица, неговата кралица, неговата повелителка, неговата любов. Помнеше как палето поглъща с поглед стройната фигура на Всеслава, как си позволява да разговаря с нея, как… Мечеслав докосна врата си, където се извиваше избледнял от времето белег. Това, което се случи тогава, по пътя за ловната хижа, знаеха само той и Любомир. Не беше разказал за схватката даже на Всеслава, която тогава едва го намери и измъкна. За единствената схватка, в която той, най-добрия фехтовач на Зеления Дом, претърпя поражение. „Клюнът на жерава“ не помогна, силата му не стигна да се справи с Вестителя. Момченцето избяга, скри се и започна да отмъщава.

— Любомир е организирал нападението над Замъка, уверена съм в това. Той вече изсмука Кладенеца на Дъждовете и иска Амулета, за да извади от играта чудите.

Думите на кралицата едва достигнаха до потъналия в мислите си Мечеслав, но той дойде на себе си:

— Чудите казват, че Амулетът си е на мястото. И че нищо не се е случило, а Червените Шапки едва ли ще посмеят да нападнат отново.

— Няма да им се наложи, — въздъхна Всеслава. — За щастие, аз още имам някакви способности, и съм сигурна, че Амулетът е откраднат.

— У Любомир ли е?

— Още не. Успях да подслушам Червените Шапки. Те търсят чел, наемник на име Кортес. Предполагам, че Амулетът е у него.

— А за какво му е на един чел Амулетът? — объркано попита баронът.

— Вероятно навите му плащат. — Кралицата гъвкаво се протегна. — Трябва да вземеш Амулета. Той е единственият ми коз в тази игра.

— Игра с кого?

— С всички. Амулетът е нужен на всички — и на чудите, и на навите, и на Вестителя. И на Големия Кралски Съвет ще ми бъде много по-спокойно с него под ръка.

— Ще ти донеса Амулета, любима, — произнесе баронът и нежно дръпна кралицата към себе си.

— Запомни, — прошепна Всеслава, докато полагаше изящните си ръце върху могъщите плещи на Мечеслав. — Имаш само едно денонощие.

Глава 6

Московската Обител, щаб квартирата на семейство Ерли

Москва, Царицински парк,

27 юли, вторник, 04:30

— Мля, Чук, много е тихо тук, не е на добро, — прошепна уйбуй Копито, ожесточено бъркайки си в носа с пръст.

Фюрерът на Шибзичите скептично погледна десетника и предупреди:

— По-внимателно, да не си бръкнеш в мозъка.

— Нищо, изгризах си ноктите, — съобщи предвидливият Копито и неясно защо добави: — Въобще не си падам по ерлийци.

— А те колко пъти са те кърпили? — язвително попита седящият отзад уйбуй Наваха.

— А колко пари смъкват всеки път? — възмути се стиснатият Копито. — Нямат мярка! Наясно са, гадовете, че освен в манастира няма къде да идем, и искат! Отдавна предлагам да се разровим в мазетата им!

— Ти ли ще ровиш, бе, изрод? Монасите ще направят от теб навски шурк.

— Какво ще направят? — не разбра необразованият Копито.

— Шурк, — надменно обясни Наваха, — ситно кълцано сурово месо, със зеленчуци, с много лют сос… Вчера ядох в „Гущер“-а, гнусна манджа, но екзотична.

— Ти, гений, като се наплюскаш с някоя гадост, такава воня разнасяш, да му е неудобно на човек пред Спящия.

— Ти кого наричаш гений, бе? Да не ти е израсла втора глава?

— Няма да ми броиш главите, Коперник!

— Я млъквайте и фвамата! — прекъсна разпасалите се уйбуи Чукът. — За това ли ви извиках?

Уйбуите млъкнаха. Червените Шапки бяха пристигнали пред манастира на ерлийците преди десет минути. Три джипа стояха на площадката пред вратите в сивата предутринна мъгла и търпеливо чакаха фюрерът да вземе решение. Чукът измъкна под седалката започната бутилка „Джони Уокър“ и отпи голяма глътка.

— Кортес вероятно е тук, в Обителта, но монасите просто така няма фа го фадат. Значи, имаме фва варианта. — Фюрерът не сваляше очи от клатещия се над вратата фенер. — Може фа избием вратите и да нахлуем вътре, а можем фа пробваме фа се фоговорим.

Наваха поклати глава:

— Имаме само три десетки, е, може и Веслото със своите момчета да дойде, ама с такива сили монасите ще направят от нас…

— Знам, знам, — кисело го прекъсна едноокият, — ще направят навски щурк.

— Ъ-хъ, именно.

Копитото шумно изсумтя в израз на пълно съгласие с думите на колегата си, но Чукът вече знаеше, че уйбуите предпочитат мирния вариант. Под завистливите погледи на подчинените си фюрерът допи уискито, изхвърли бутилката през прозореца и взе решение:

— Фобре, Наваха, вземи фвама бойци с малко повече акъл и фа влизаме вътре. А ти, Копито, оставаш навън и фемонстрираш сериозни намерения.

— Това как се прави? — не разбра уйбуят.

— Извежфаш момчетата от колите и ги строяваш преф вратите. Нека монасите фа вифят, че сме много.

— Да ги строя пред вратите? — Лицето на Копитото се удължи. — Защо?

— Няма фа спориш с мен, — изръмжа Чукът и отвори вратата. — Тръгваме.

На ругатнята, която Копитото процеди през зъби, фюрерът реши да не обръща внимание, засега, но я запомни.

Чукът, Наваха и двамата подбрани бойци изчакаха недоволните Шибзичи да се строят пред манастира и почукаха по вратичката с малкото чукче. Фенерът с тихо скърцане се клатеше над главите им.

— Фюрер, — страхливо попита Наваха, — защо се клати? Нали няма вятър.

Уйбуят току-що беше забелязал странното поведение на фенера, и след като не успя да си го обясни сам, се обърна за помощ към вишестоящия.

— Така му харесва, — процеди Чукът. Не успя да измисли нищо по-умно.

Вратичката бавно се отвори, и пред Червените Шапки се появи тлъст монах, който държеше в ръка нахапан сандвич с дебело парче шунка отгоре. Без да обръща внимание на строените пред вратите бойци, монахът демонстративно се прозя, изтри с опакото на ръката си мазните си устни и се поинтересува:

— Е, колко са ранените?

— Нито ефин, — призна Чукът, — ние…

— Тогава за какъв дявол сте тук? Ние не продаваме наркотици.

— Не ми трябват наркотици! — кресна фюрерът. — Трябва ми отец Финамус! Незабавно!!

— Отец Динамус? Настоятелят? — воплите на Шибзича забавляваха монаха. — Той спи, така че ще ви се наложи да разговаряте с мен. Между другото, не искате ли да си оправите захапката? Няма да струва скъпо, но говорът ще се подобри доста, това е моя лична разработка.

— Няма фа разговарям със санитар, — изсъска Чукът.

— А с доктор ще разговаряш ли? — Сваляйки в движение изцапани с кръв гумени ръкавици, през вратичката се появи мършав жилест ерлиец. — Здрасти, Чук.

— Зфрасти, брат Ляпсус. — Фюрерът замълча, за да обмисли ситуацията. — Така на прага ли ще говорим?

— Разбира се, че не, — жизнерадостно се усмихна ерлиецът, — само че вътре ще пусна само теб и този уйбуй, — той кимна към Наваха. — Останалите да си пасат на улицата.

— Добре, — предаде се Шибзичът.

— И си свали кърпата, синко, — измърмори брат Курвус, — това все пак е храм, не е кръчма.

Червените Шапки послушно свалиха кърпите, показвайки голите си глави, и влязоха.

През къс, ярко осветен коридор монасите заведоха гостите си в малка стаичка, в която явно си прекарваше времето дежурната смяна. Обзавеждането се състоеше от изящна масичка с чиния сандвичи и отворена бутилка „Московски“, няколко удобни кресла, библиотека и минибар. На нощно шкафче в ъгъла стоеше аудио център, а на стената работеше телевизор без звук.

— Разполагай се, Чук.

Шибзичите небрежно заеха предложените им кресла, а Наваха успя даже да отмъкне един сандвич.

— Работата е много сериозна, брат Ляпсус, — внимателно подбирайки думите, започна Чукът. — Как фа го кажа… не е никак проста.

— Досещам се, — кимна монахът. — Щом сте искали да говорите със самия отец-настоятел, значи работата действително е сериозна. Слушам ви.

— Открафнаха ни ефна вещ. — Сега малките очички на Шибзича буквално изяждаха ерлиеца. — Черна раница. Открафна я един чел, наемник на име Кортес, и аз мисля, че той е в манастира. Така ли е?

Брат Ляпсус кимна. Наистина не веднага, неохотно, но все пак кимна. Имаше въпроси, на които беше длъжен да отговаря.

— Искам фа поговоря с него, — фюрерът се наведе напред. — Довефи го! Вефнага!!

— Чук, съвсем си подивял, — сериозно произнесе монахът. — Знаеш, че Кортес се намира под наша защита. И можеш да го видиш само ако той иска това. В противен случай ние…

— Знам, — кисело го прекъсна Шибзичът. — Ще направите от нас навски шурк.

— Не мислех, че се интересуваш от кулинария, — засмя се брат Ляпсус. — Впрочем, правилно е да се произнася „шуркь“. Но имах пред вид друго, — монахът кимна към телевизора, който показваше едър план на разбитите врати на Замъка, — не живеем в гората, отлично знаем какво става в града. Едно обаждане, и след петнадесет минути тук ще бъдат де Гир и толкова гвардейци, че от вас ще стане не навски шуркь, а чудски блинг.

Това беше истина. Чукът разбра, че е прекалил, и отново започна да говори внимателно:

— Брат Ляпсус, чуфите не префявяват претенции към тая раница, а аз префявявам. Имам свифетели, че са я открафнали от мен, и ти си флъжен фа ми я покажеш за опознаване.

Това беше хитър ход. Съгласно договореностите между Великите Домове, манастирът можеше да защитава пациентите си, без значение какво са направили, докато не бъдат готови за бой. Но ако имаше съмнения относно личните им вещи, манастирът беше длъжен да ги предоставя при първо поискване, и думата на фюрер на клан в конкретния случай беше повече от достатъчна.

— Раницата съм я виждал, — каза брат Ляпсус, — но не е в манастира. Кортес не е толкова глупав.

— Това официален отговор ли е? — колебливо попита Чукът.

— Да. Ние спазваме закона за неутралитета на манастира.

— Проклятие!

Шибзичите скочиха, и без да се сбогуват, напуснаха стаята.

Угасналият фенер вече не се клатеше на всички страни, а мирно висеше над вратите в очакване на следващата нощ. Чукът, горчиво съжалявайки, че е изпил уискито, извади телефона си и набра магьосника.

— Любомир, Чукът съм. — Фюрерът се покашля. — Кортес е при ерлийците, но плячката не е. Със сигурност. За това реших фа не щурмувам манастира, а фа сложа охрана…

— Те имат много тайни проходи наоколо, — промърмори магьосникът.

— Какво?

— Нищо. Идвайте при мен, — заповяда Любомир и изключи.

* * *

Студиото на Алир Кумар

Москва, булевард „Ленинградски“,

27 юли, вторник, 05:27

— Красива е, — след кратко мълчание реши Сантяго, — много красива.

— Тя е божествена, комисарю, има вътрешна светлина, и усмивката и е като първия лъч на слънцето, като звездите в лятна нощ, като… — Художникът разпери ръце. — Вие сам виждате, комисарю.

Сантяго, без да откъсва поглед от картината, поклати глава:

— Отдало ви се е да пренесете на платното своята любов, Алир.

Малко горско езеро, обляно в лунна светлина, спящи звезди, и младо, ослепително красиво момиче, плахо влизащо в тихата вода. Художникът беше успял да предаде не само очарованието и, но и своето възхищение от нея.

— Прекрасна работа, Алир. Колко искате за нея?

— Не се продава.

— И това го казва шас?

Кумар се намръщи:

— Не всичко на тоя свят се продава, някои неща се правят за душата.

— Разбирам — Сантяго се усмихна. — Влюбен сте.

— Не, — не се съгласи Алир. — Аз я обичам, а това е съвсем различно.

— Любовта е странно нещо.

Алир Кумар беше типичен шас. Чернокос, черноок, с гърбав нос, той произхождаше от стария род Кумар и беше най-известният художник в Тайния Град. Крехкото момиче на картината беше чел.

— След седмица ще се оженя за нея — спокойно каза Алир. — Ще имаме дете.

— Нечистокръвно, — замислено произнесе Сантяго. В гласа му нямаше презрение или превъзходство, само констатация на факта и тъга. — Семейство Шас едва ли ще го приеме.

— Знам.

— Решихте ли какво ще правите?

— За начало ще ги пратя някъде далече от тук, а после ще видим.

— Това е ваш избор, Алир, и никой няма право да ви натрапва своето мнение, — мъдро отбеляза Сантяго. Той най-накрая се откъсна от картината и плавно тръгна из огромното студио на Кумар. — Бих искал да разбера какво става с моята поръчка.

— Разбира се. — Художникът се приближи до стояща в ъгъла фигура, покрита с бял плат. — Признавам, че никога не ми се е налагало да работя в толкова кратки срокове, но се постарах.

— Двойното възнаграждение, което поискахте за това, сигурно способстваше за усърдието ви — отбеляза пестеливият Сантяго.

— До известна степен — да, — съгласи се шасът. — Между другото, комисарю, отдавна исках да ви питам: защо вие сам не правите кукли? Вашите възможности…

— Възможностите не са способности, — усмихна се навът и показа картината. — Погледнете колко тънко сте предали своята любов, Алир, колко ярко сте изразили възхищението си. Това не може да се научи, това е нарисувано със сърцето. За това, когато ми трябва кукла, която да не се отличава от оригинала, се обръщам към вас.

— Благодаря.

Поласканият художник склони глава и свали плата от статуята.

— Вашата поръчка.

Куклата представляваше точно копие на най-близкия помощник на Сантяго. Както предсказа комисарят, работата на Кумар нямаше недостатъци. Сантяго даже си помисли, че едва ли бе различил копието от оригинала. Той заобиколи безжизненото създание и прокара нокът по гърдите му. От драскотината потече гъста навска кръв.

— Блестящо, Алир. Съживявахте ли я вече?

— Чаках вас.

— Действайте.

Художникът извади от джоба си малка златна пластинка с гравирано на нея заклинание и я сложи в устата на куклата.

— Вълнуващ миг, — прошепна Алир.

— Безпокои ви заклинанието?

— Не, — отговори художникът, без да сваля пламналите си очи от куклата. — Живот, Сантяго, ние даряваме живот! Какво прекрасно усещане изпитвам, докато наблюдавам, как моето създание, моето дете, част от самия мен, придобива свой собствен живот! Отваря очи, прави първата си крачка. Това е венецът на творчеството!!!

— Малко ме безпокои пластината…

Художникът беше принуден да се върне в реалността:

— Не се притеснявайте, комисарю, тя напълно ще се разтвори в тялото на куклата след два часа. Няма да остане следа.

Куклата отвори очи.

— Знаех, че мога да разчитам на вас. — Сантяго се обърна към творението на Кумар: — Знаете ли името си?

— Да — гласът на създанието беше лишен от каквато и да е интонация.

Комисарят се намръщи и погледна художника. Кумар спокойно издържа строгия поглед, въпреки че вътрешно се смееше. С цел икономия на средства Сантяго беше избрал за куклата най-евтиния мозък и сега жънеше плодовете на пестеливостта си.

— В приемната ще намерите пакет с вещи, облечете се, — заповяда навът на създанието.

— Слушам.

Куклата напусна стаята, и на излизане от вратата се удари с рамо в касата. Сантяго замислено почеса края на носа си:

— Кажете, Алир, умствените способности на това създание позволяват ли му да кара кола?

— Известно време, — призна шасът. — Ако е с автоматични скорости.

— В такъв случай вижте да не обърка сакото с ризата, — помоли комисарят, — и, ако обичате, помогнете му с вратовръзката.

Художникът кимна, и криейки усмивката си, излезе от студиото. На вратата се спря, обърна се и се пошегува:

— Забележете, комисарю, правя това без допълнително заплащане.

Шасът винаги си оставаше шас, даже когато беше гениален художник.

Сантяго изсумтя и извади телефона си:

— Ортега? Разбрахте ли къде е Амулетът?

— Лебед е мъртъв, Кортес е ранен и се намира при ерлийците, — съобщи помощникът на комисаря. — Дал е Амулета на някакъв случаен спътник.

— Ортега, — кротко го прекъсна Сантяго, — много пъти сме говорили с вас, че случайности няма. Какъв е този спътник?

— Чел, вече знаем адреса му.

— Добре. — Комисарят замълча, обмисляйки ситуацията. — Свързан ли е с Тайния Град?

— Не. Кортес го е помолил да ни се обади, но той не бърза.

— Нека да не бърза. — Сантяго взе решение. — Явно ще ни се наложи да използваме този чел, затова, първо, свържете го с ОТС.

— Слушам.

— Второ, скрийте го от всякакъв вид магическо издирване.

— И от нашето ли?

— Да. Трето, включете съветниците, и наложете на мозъка му „велико безмълвие“.

Това беше най-мощното заклинание на Тъмния Двор, което пазеше от сканиране на мислите, но Ортега вече не се учудваше:

— Това ли е всичко?

— За сега — да. Направете го и чакайте.

* * *

Москва, булевард „Ленински“,

27 юли, вторник, 06:12

Тази нощ Корнилов не успя да се прибере в къщи. Той приключи с огледа на бул. „Вернадски“, пусна Владик да си ходи, събуди задрямалия Палич и тръгна към кръстовището на „Ленински“ и ул. „Удалцов“, където беше станала другата престрелка. В това, че тя е свързана с историята в офиса на „Чуд Inc.“, практически нямаше съмнения.

Благодарение на няколкото свидетели картината на произшествието беше достатъчно ясна. Газелата, съпровождана (или преследвана) от Хамъра, е изскочила на „Ленински“ от ул. „Кравченко“ и е тръгнала към Околовръстното. На кръстовището с ул. „Удалцов“ я е ударил Юконът, след което между пасажерите на трите автомобила е започнала престрелка. Патрулните на КАТ са дошли десет минути след започване на стрелбата и пет минути след приключването и. Не са успели да арестуват никого, бандитите са избягали, оставяйки на бойното поле единадесет трупа. Патрулите са затворили булеварда и са извикали подкрепление. Толкова сериозна престрелка в Москва не беше имало отдавна.

След като пристигна, Корнилов първо огледа труповете, които бяха започнали да товарят в сив микробус. Всички бяха облечени с кожени дрехи и червени кърпи, покрити с татуировки, ниски, с голи глави, сплескани носове и малки черни очи. Единственият, който се различаваше, беше водачът на Хамъра — рус гигант от славянски произход.

Разбити джипове, пушки-помпи, множество убити и нито един ранен, всичко това беше познато на Корнилов и не предизвикваше интерес. Много повече го учуди Газелата. Бронираната машина беше натъпкана с електроника, имаше бронирани стъкла и форсиран двигател. Откъде се е взела на московските улици, осветлиха майора веднага — от военния полигон в Кубинка. Супер съвременният мобилен център за управление, предназначен за действия в градски условия, беше откраднат преди по-малко от две седмици, и на „Ленински“ вече се бяха появили невярващи в щастието си сътрудници на ФСС. Оценявайки ситуацията, Корнилов запали цигара, и скромно седна на бордюра, за да помисли.

Хеликоптерът, свален със зенитна ракета, и секретният военен фургон напълно съвпадаха с откачените свидетелски показания, които беше чул на бул. „Вернадски“. Нападението над офисите на „Чуд Inc.“ беше осъществено по всички правила на военното изкуство и при използване на съвременна техника и голям брой обучени войници. Но това нямаше нищо общо с картината, която видя около и в щаб квартирата на „Чуд Inc.“! От една страна, свидетелите и изоставената техника, а от друга — началникът на охраната със странна фамилия и рана в ръката, който отричаше всичко, плюс собствените очи на Корнилов. За първи път в практиката си Андрей не можеше да свърже всички получени данни в едно цяло. За първи път те не само се разминаваха, а се изключваха, но в едно майорът беше абсолютно сигурен — всичките му известни престъпници нямаха нищо общо с това.

— Щом не се получава, започни от начало, — промърмори Андрей и запали следващата цигара.

„Несъответствие първо: имало ли е щурм или не? Ако не е имало, от къде са се взели хеликоптерът и Газелата? Случайно съвпадение? А свидетелските показания? А раненият началник на охраната? Добре. Ако е имало щурм, защо не са останали никакви следи?“

Корнилов се почеса по главата.

„Да предположим, че е имало щурм, и нападателите са преминали толкова бързо през вътрешния двор на щаб квартирата на «Чуд Inc.», че не са оставили никакви следи. Глупаво е, разбира се, но да допуснем. Тогава става ясно защо са хеликоптерът и Газелата, но с каква цел са атакували? За да завладеят сградата? Не сме във война, или… Или им е трябвало нещо на горните етажи! Ето защо е нужен хеликоптер, а всичко останало е отклоняваща маневра“.

Корнилов усети леко бодване в тила. То се появяваше винаги, когато беше близо до отговора на загадката.

„Какво им е трябвало? Да убият президента на «Чуд Inc.»? Глупости, такива хора ги крият при най-малката опасност. Да вземат заложници? Тогава нямаше да свалят хеликоптера. Възможно е да не са постигнали целта си…“

Но вътрешният глас казваше на Корнилов, че не е така.

„Нападателите са постигнали целта си и са похитили нещо ценно, което не е пострадало при падането на хеликоптера. Него е прибрала Газелата от мястото на катастрофата, за това са я преследвали и в края на краищата са я изхвърлили от пътя“.

Андрей машинално запали нова цигара.

„Издържана версия. Но ако атака все пак е имало, защо нито в двора, нито в сградата на «Чуд Inc.» не са останали никакви следи?“

— Андрей Кирилович, Андрей Кирилович, — потупа го по рамото Палич. — Журналистите дойдоха.

— Да вървим. — Майорът се протегна и изтупа панталоните си. — Как изглеждам?

— Като началник.

— Влез в колата, сега тръгваме.

Корнилов не искаше да се разправя с пресата, но не му се размина.

— Господин майор, това гангстерска престрелка ли е?

— Възможно е.

— Хората на Чемберлен?

— Може би.

— Започва ли нова война на бандите? За преразпределяне сферите на влияние?

— Без коментар, утре в управлението ще има пресконференция, и ще научите всичко.

— Някой задържан ли е?

— За съжаление, не. Всички оцелели са успели да избягат.

— Казват, че е свален полицейски хеликоптер.

— Слухове. Хеликоптер действително е паднал, в момента изясняваме чий е бил.

— Не ви ли се струва, че престъпността в Москва стремително се развива?

— Полицията също не стои на едно място.

— Ще продължите ли с делото на Вивисектора?

— Задължително. Да хванем този маниак е въпрос на чест.

Докато отговаряше, Корнилов се добра до волгата и отвори вратата.

— Това е всичко, което мога да кажа сега. Довиждане.

— Към управлението? — обърна се от предната седалка Палич.

— Не веднага. — Майорът си погледна часовника. — Отиваме на „Красная Пресня“. Знаеш къде.

Будката на обущаря Мехраб от памтивека стоеше на ъгъла на „Красная Пресня“ и „Пресненски Вал“. Обикновена черна будка, където обикновен старец продаваше на обикновени минувачи стелки, четки, бои за обувки, други дреболии, правеше дребни поправки, и според слуховете, даже можеше да ушие прекрасни обувки, които обаче не бяха нужни на никого в епохата на моловете. Корнилов, чиято младост беше минала по тия места, често си купуваше разни джунджурии, понякога си говореше със словоохотливия старец, и приемаше набръчканото му като печена ябълка лице за част от пейзажа, като паметника на трудещите се и калдъръма в парка и универмага на ъгъла. Кротък безобиден старец, който доизживяваше годините си в мъничка будка на оживената улица. За това информацията, че Мехраб, незабележимият обущар Мехраб, е забъркан в сериозна афера — кражба на древен кинжал от ташкентски музей, беше съвсем неочаквана за Корнилов. Разследването беше още по времето на СССР и вдигна голям шум в пресата. Андрей, по това време стажант, работеше тогава в групата на МУР, която разследваше кражбата по молба на узбекските колеги. Успяха бързо да хванат изпълнителите — дребни обирджии, и чрез тях да стигнат до поръчителя. До скромния обущар, който беше броил за прекрасно съхранената антика цели сто хиляди! Оперативното наблюдение и обискът, който последва, не дадоха резултат: докато муровци стигнат до обущаря, той вече се беше отървал от стоката. Веригата се скъса, но старецът вече беше попаднал в полезрението на органите, и сега Корнилов периодично се обръщаше към него за информация.

Въпреки ранния час будката на обущаря беше отворена. Старецът, с едва крепящи се на крайчеца на дългия нос старомодни очила, се беше навел над калъпа. Андрей излезе от колата, протегна се, но не запали — обущарят не можеше да понася тютюнев дим, и влезе.

— Здрасти, Мехраб.

Известно време старецът късогледо се взираше в посетителя, след това се усмихна, по лицето му се разбягаха хиляди малки бръчици, и кимна:

— Господин майор, да не са ви се скъсали обувките?

— Не. — Корнилов седна на малко столче срещу обущаря и въздъхна. — Заболяха ме краката.

— Не изглеждате добре, господин майор. Спахте ли днес?

— Не можах.

— Не се пазите, никак не се пазите. — Старецът взе от лавицата голямо парче кожа и придирчиво го заразглежда.

— Ти също си на крак.

— Аз? — Мехраб задъвка устните си. — На моите години, Андрей Кирилович, се радваш на всеки ден, и на всеки час. Не ми е останало толкова време, че да го губя за сън.

— Да не се каниш да умираш?

— Ох, не знам, от сутринта нещо ме стреля в кръста. Не е на добре.

— Стрелбата изобщо не води до добро, — съгласи се Корнилов. — Чу ли какво е станало на „Вернадка“?

— Аз? — учуди се старецът. — Нищо не съм чул.

Андрей вдигна вежди.

— Е, с края на ухото — Мехраб си свали очилата и старателно започна да бърше стъклата. — Iлучайно.

— Какво казват?

— Главно мълчат.

— Наистина? Голяма стрелба е било, някой е претърпял сериозни загуби.

— Няма такива загуби, от които някой да не извлече полза.

— Ето, виждаш ли, а разправяш „Нищо не знам“.

Корнилов извади смачкана банкнота и старателно я сви на тръбичка. Мехраб тежко въздъхна и поклати глава:

— Няма да помогне.

— Изненадващо, — бавно произнесе майорът, без да сваля от обущаря тежкия си поглед. — Доколкото си спомням, за първи път не си в течение. Разочарован съм.

Мехраб сви рамене и предпазливо се наведе към полицая:

— Аз… най-общо, за сега нищо не знам. От тия момчета се боят, и никой не иска да приказва.

— Червеноглавите?

— Ъ-хъ, — неохотно призна старецът.

Корнилов поклати глава:

— Разбирам. Мехраб, трябва да се срещна с Мрънкалото.

— Кога?

— Днес.

— Добре, — веднага се съгласи старецът, който явно се зарадва на възможността да бъде поне малко полезен. — Мобилният ви същия ли е?

Корнилов не забеляза как банкнотата изчезна в ловките ръце на обущаря.

Глава 7

Общинска жилищна сграда

Москва, ул. „Миклухо-Маклай“

27 юли, вторник, 07:00

Работният ден на Артьом започваше с телевизора. От будилника се отказа отдавна, преди три години, когато забеляза, че резките пронизителни звуци започват да му докарват пристъпи на бяс. За това си купи телевизор с таймер и сега всяка сутрин го будеше бодра поп лигня. Звукът се усилваше бавно и правеше ежедневния делничен кошмар малко по-малко неприятен.

Щом поредният опус на MTV започна да му бърка в мозъка, Артьом изпълзя от дивана, и ругаейки под нос, се потътри към банята. Беше в отвратително настроение. Не стига, че му предстоеше съмнителното удоволствие да бръсне нещастното си лице и да щурмува сутрешните задръствания, а и нощните приключения не можеха да му излязат от главата. Артьом влезе под душа, и щом дойде на себе си, започна да обмисля следващите си действия.

Въпреки съвсем ясните указания на Кортес не беше звънял на никого през нощта. Нямаше никакво намерение да ходи където и да е, още повече да кани някого в къщи, и вече съжаляваше за даденото обещание, но вече не можеше да се отметне. След тежки размисли Артьом реши да се обади от офиса. Фирмата, за която работеше, се помещаваше в голяма стара къща на ул. „Покровка“, там винаги имаше много хора, охраната беше надеждна, и всичко това го караше да се чувства малко по-сигурен.

Гонен от крясъците на телевизора, Артьом измъкна от гардероба бяла риза, и докато я обличаше, огледа стаята. Единствена и абсолютно разхвърляна. Той разтребваше обикновено в събота, но последните два уикенда прекара с Люся на вилата и, така че основания за критика имаше. Събути още в неделя джинси се въргаляха на креслото, под масата стоеше пълен сак, а отгоре беше захвърлена мръсна риза. В петък Артьом бързаше и не я сложи в пералнята. До дивана имаше празна бирена бутилка (спомен от футболната сряда) и чиния с недояден сандвич (спомен от леката вечеря в петък). Но пък нямаше много прах — благодарим на PVC дограмата.

Докато си връзваше вратовръзката, блуждаещият поглед на Артьом се натъкна на малката черна раница, която кротко стоеше до стената.

„Добре, ще си изпълня обещанието, и толкова. Никакви игри повече.“

— Грандиозно шоу в клуб „Гущер“! — пронизително изврещя телевизорът.

Артьом се стресна и недоумяващо зяпна екрана. За това заведение беше слушал само от Кортес.

— Неукротимият Птиций, най-добрият приятел на московските палавници, е измислил ново развлечение — Танцът на Феникса! — дереше се телевизорът. — Хванатият в Марина рошча феникс ще се самозапали и ще възкръсне от пепелта! Не пропускайте! Хиляда години бяхме лишени от това потресаващо зрелище!

— Хванах се, — учудено изсумтя Артьом и погледна адреса на клуба — някъде в Измайловския парк.

Полуголи девойки предизвикателно се извиваха около мръсно червен птеродактил, който тъжно очакваше огъня. Телевизорът беше програмиран да се включва на MTV, но сега в горния десен ъгъл стояха буквите „ТГК“.

— За да запазите маса, наберете номер 777–311 с дистанционното на вашия телевизор. Не забравяйте, местата в клуба са ограничени!

На екрана се появиха цифрите 777–311 и надпис „платена услуга“.

Артьом щеше да се радва още на буйната фантазия на организаторите на шоуто, но телевизорът се изключи, което означаваше, че има съвсем малко време. Сутрешните московски задръствания не позволяват да се мотаеш вкъщи дълго. Артьом хвърли дистанционното на масата, взе раницата и излезе от квартирата си.

В разпределителното табло на етажа ровеше дебел човек в бял униформен комбинезон.

— Работи ли? — без да прекъсва заниманието си, попита той.

— Работи, — машинално отговори Артьом.

— Разпишете се тогава.

Той връчи на Артьом бланката с поръчката.

— Безплатно?

— Безплатно, — потвърди човекът.

Артьом се подписа.

— Вдигнали са ме по тъмно, — оплака се човекът. — По-бързо, по-бързо… И за какво е това бързане? Техниката изисква внимание.

— Ъ-хъ — съгласи се Артьом и кимна към отворената врата на асансьора. — Ще се качвате ли?

— Не, имам още една поръчка на шестия етаж.

Човекът акуратно сгъна листа и го прибра в папка. На левия ръкав на униформата му беше изписано „ОТС Техническа служба“.

В асансьора Артьом както обикновено си провери съобщенията и удивено подсвирна — петдесети шест съобщения за една нощ! Обикновено не получаваше толкова за година! Отвори наслуки едно:

„Негово превъзходителство, Антоан де Куле, магистър на ложата на Драконите, официално обявява, че временно прекратява набирането на наемници за шестата експедиция в търсене на Шамбала. За подновяване на набора ще бъде съобщено допълнително. Компенсациите ще се получават в офиса на магистъра срещу карта на участник в експедицията.“

Това съобщение напомняше вчерашните приказки на Кортес. Явно имаше и смисъл, за сега неизвестно какъв. Артьом излезе от входа в дълбок размисъл. Новите програми по телевизията и странните съобщения изглежда бяха звена от една верига. Странна, но въпреки това логична. И това, че радиото в голфа беше настроено на непозната станция, не предизвика особено учудване от негова страна.

— И така, какво се случи вчера на булевард „Вернадски“? — с бащински глас попита радиото, докато Артьом излизаше на улицата. — Какво означава атаката срещу Замъка? Кой търси открито противопоставяне? И най-важното, заплашва ли Тайния Град война на Великите Домове?

Тайния Град?!! Артьом изпусна волана, голфът кривна на страни, и отдясно се разнесе възмутен вой на клаксон, а пред очите му се появи лицето на Серебрянц.

— Тези въпроси задавам на капитан де Гир, който любезно се съгласи да даде ексклузивно интервю за нашата програма, — продължи през това време радиото. — Капитане, как ще коментирате вчерашните събития?

— Неуправляеми и глупави — с тези си качества Червените Шапки са станали пословични, — разнесе се студен мъжки глас. — Вчерашните събития го потвърждават. И на някого ще му се наложи да отговаря за тях.

— На кого?

— Първо, на самите Червени Шапки. Днес великият магистър им обяви война.

— Войната до пълно унищожение е забранена от Кодекса.

— Ние имаме намерение просто да намалим популацията им до приемливо ниво.

— Тоест, вие не смятате, че зад нападението стои някой от Великите Домове?

— Уверени сме, че не стои.

— Вярно ли е, че Червените Шапки са похитили Картагенския Амулет?

— Слухове, — отсече де Гир след кратка пауза. — Ако това е била целта им, не можаха да я постигнат.

Артьом бързо хвърли поглед към малката черна раница, която мирно си седеше на съседната седалка.

— Благодарим на капитан де Гир за интервюто. За съжаление представителите на Великия Дом Нав и Великия Дом Люд се въздържаха от коментар. Надяваме се, че развитието на събитията ще ги накара да променят позицията си и да споделят с Тайния Град информацията си. Вие слушахте извънредното предаване на рубриката за анализи „Скрити помисли“, с вас беше Карим Томба. Следва реклама.

Карим Томба! Артьом знаеше това име. Томба водеше анализаторско ежедневно предаване по ТВЦ и колонка във вестник „Известия“! Умен и язвителен журналист, за когото не съществуваха авторитети. Да го чуе на тази странна вълна беше съвсем неочаквано.

— Уважаеми господа! — жизнерадостно избърбори радиото с приятен женски глас. — Търговската гилдия има честта да съобщи, че в Тайния Град е пристигнал първият за тази година Голям Източен Керван. Заповядайте в супермаркетите на Гилдията на „Болшая Якиманка“ и Кузнецкия Мост! Само там ще намерите последните новости от жълтите империи с удивителна десетпроцентна отстъпка! Древни манускрипти и талисмани на манджурските магове, безценно оръжие от могилите на Виетнамските Завоеватели и съвременни лечебни средства, приготвени в нелегалните тайвански фабрики. Красиви украшения за вашия дом. Ние рискувахме живота си и донесохме за вас всички чудеса на Изтока! Редовните клиенти могат да се свържат с керван-башията незабавно. Наберете на вашия приемник 777–612, и нашите оператори ще приемат поръчката ви. Услугата е платена.

Радиото се закашля и Артьом безмилостно го изключи.

* * *

Южният Форт, щабквартирата на Червените Шапки

Москва, Бутово,

27 юли вторник, 07:03

Рано сутринта в Бутово влязоха дълга тъмночервена лимузина, вратите на която бяха украсени със златни изображения на изправен еднорог, и два съпровождащи автомобила, пълни с въоръжени гвардейци. Франц де Гир, повелител на войната и капитан на гвардията на великия магистър, и Нелсън Бард, магистър на ложата на Мечовете, носеха официален манускрипт, известяващ започването на война. Съгласно Кодекса нито един Велик Дом не можеше да започне бойни действия без предизвестие.

Кортежът спря до металните врати на Южния Форт и въоръжените гвардейци от съпровождащите автомобили заобиколиха лимузината. С помощта на майстор на илюзиите над делегацията беше хвърлена мъгла, и рицарите не се страхуваха, че случайни свидетели ще видят готовото за стрелба оръжие. Съгласно същия този Кодекс посланиците бяха неприкосновени, но чудите вече не вярваха на диваци.

Пръв от лимузината излезе де Гир, и мръщейки се срещу яркото сутрешно слънце, взе от ръцете на пажа кутията с манускрипта. След него към вратите на Форта се приближи Бард, облечен също като капитана в прости челски дрехи — костюм, риза, вратовръзка и боти с големи токи. Шофьорът на лимузината учтиво натисна клаксона, опитвайки се да привлече вниманието на Червените Шапки, а гвардейците дружно свалиха предпазителите на автоматите. Щракането им се разнесе неочаквано силно по празната улица и беше единственият отговор на сигнала. Южният Форт мълчеше, и освен сънените обитатели на съседните къщи, чиито недоволни лица се мяркаха по прозорците, никой не се интересуваше от идването на чудите. Франц кимна към малката вратичка в едно от крилата на вратите:

— Да се провери.

Най-близо стоящият гвардеец пъргаво дотича до вратичката и я ритна с отскок. Старанието му излезе през носа. Вратичката не беше заключена, той не можа да се задържи на крака и с трясък влетя във Форта. Посланиците, които стояха от другата страна на вратите, чуха кратка, но крайно емоционална фраза.

— Без приказки, — реагира де Гир на тихия смях, преминал между гвардейците.

— Струва ми се, че диваците са учудени, — отбеляза Бард. — Едва ли са очаквали официално обявяване на война.

— Те знаят правилата, — не се съгласи Франц, — наясно са, че няма да започнем война просто така.

Вратичката се отвори, и отвътре се показа нещастният разузнавач, който разтриваше голяма синина на бузата си:

— Отворено е.

— И какво? — издевателски се осведоми де Гир.

— Нищо, — сви рамене гвардеецът, — просто е отворено.

— Има ли някой вътре?

— Не знам.

— Ами иди да разбереш!

Вратичката се захлопна.

— Мисля, че се предават, — предположи Нелсън. — Не са намерили бяло знаме и просто са отворили вратата.

Де Гир погледна със съжаление младия магистър, който за разлика от него не беше участвал във военни кампании, и силно прехапа устните си.

— Ако се предадат сега, — продължи да приказва Бард, — няма да зверстваме. Най-наглите ще обесим, естествено, но на останалите ще наложим само контрибуции. Какво мислите, капитане?

— Прекрасна мисъл.

От недрата на Форта отново се измъкна разузнавачът.

— Празно е! — Той унило разпери ръце. — Има само жени, деца и старци. Никаква охрана!

Посланиците се спогледаха и едновременно скръцнаха със зъби. Откакто Кодексът забрани войните до пълно унищожение, убиването на цивилни се смяташе за особено тежко престъпление.

— Боклуци страхливи, — изрази мнението си Нелсън. — Какво ще правим?

— Ще изпълняваме заданието.

Де Гир отмести разузнавача от пътя си, решително прекрачи през вратичката и веднага също толкова решително спря, опитвайки се да свикне с вонята в помещението. Червените Шапки се гордееха с уникалната си миризма.

Капитанът се огледа, с мъка поемайки си въздух. Беше в мръсна, лошо осветена стая, където би трябвало да стои стражата на вратите. Като мебел присъстваха дървена маса с полепнали по плота остатъци от храна, две табуретки и прашна купчина празни бутилки. И много народ. Стреснатите диваци, щом чуха за идването на рицарите, се бяха струпали в стаята, и от всички страни към де Гир гледаха уплашени очи. Разузнавачът беше прав — жени, деца и старци.

— Искам да говоря с някого, — нещастно пророни капитанът.

Двама гвардейци измъкнаха от тълпата съпротивляваща се бабичка с непрана отдавна червена забрадка, от която висяха няколко сиви кичура, и я довлякоха до командира си. Тя бръкна в устата си с дългия жълт нокът на един от пръстите си, провери единствения си зъб и бързо заломоти нещо на древния диалект на Западния Лес. Франц се намръщи:

— Накарайте я да говори на руски.

Един от гвардейците, който искаше час по-скоро да се измъкне от вонящото помещение, плесна старицата по тила. Тя злобно показа единствения си зъб, оправи падналата си до носа забрадка, погледна капитана в очите и изфъфли:

— Вшички заминаха. Казаха, че шкоро ще штанем крале!

После отметна глава и доволно се захили, заливайки Франц с тежкия си смрадлив дъх.

Де Гир остави кутията на мръсната маса и извади тънък кинжал с позлатена дръжка. Смехът престана. Старицата тихо зави, съплеменниците и отговориха, и стаята се изпълни с високо жално скимтене.

— Великият Дом Чуд обявява война на малоумното ви семейство! — гръмко произнесе Франц. — Не знам на какво разчитат вашите фюрери, но не могат да се крият вечно. Рано или късно ще ги намерим и ще ги накараме да отговарят за вчерашното нападение.

Воят затихна. След като разбраха, че няма да ги колят, обитателите на Форта внимателно започнаха да слушат посланика.

— Едновременно с това великият магистър милостиво обяви, че Червените Шапки, които се предадат доброволно, могат да разчитат на снизхождение. На останалите предайте това. — Повелителят на войната заби до дръжката кинжала в каменната стена на Южния Форт.

* * *

Сградата на фирма „ГВ“

Москва, ул. „Покровка“

27 юли, вторник, 08:56

Къщата, собственост на фирмата, за която работеше Артьом, се намираше на края на „Покровка“, срещу паспортния отдел на полицейското управление. Главният вход, украсен с помпозна абревиатура „ГВ“, се отваряше в девет часа, за това Артьом както обикновено паркира в двора и влезе през служебния.

Настроението вътре отговаряше на започващия ден — слънчево и топло. Обикновено киселият охранител се усмихваше широко, и сподели с Артьом, че директорът е заминал на поредното сафари, оставяйки фирмата на вятърничавия си заместник, а всички сътрудници като деца се радваха на летния ден и цялата предстояща седмица. В офиса цареше атмосфера на истинско братство и взаиморазбирателство. Колегите се носеха по коридорите плавно и лениво, а малкото кафе на втория етаж беше препълнено. По всяко друго време Артьом незабавно щеше да се включи в стихийния празник, но не и днес.

Малката черна раница пареше в ръцете му.

Той се добра до отдела си, пусна компютъра — трябваше да се имитира трудова дейност, и с нежелание набра номера, който му беше дал Кортес. Отсреща вдигнаха веднага.

— Слушам ви. — Гласът беше учтив, но сух.

Артьом се огледа — колегите му бурно обсъждаха заминаването на директора и не му обръщаха никакво внимание.

— Имам пратка от Кортес.

Фразата прозвуча съвсем шпионски, но отсреща се отнесоха към нея абсолютно сериозно.

— Прекрасно. При вас ще дойде мой помощник, казва се Ортега. Как да ви намери?

И нито дума за това, че са чакали да се обади цяла нощ. Артьом обясни как се стига до офиса.

— Необходими са ни двайсет минути. Ако обичате, не ходете никъде.

Артьом затвори телефона, усещайки нарастващо безпокойство. Предстоящата среща го притесняваше.

— Клиент? — поинтересува се Костик, когото заради къдравата коса наричаха Пушкин.

Той беше щатният шегаджия на отдела и основен организатор на масови мероприятия. Артьом не възнамеряваше да му обяснява каквото и да е, за това кимна към раницата:

— Леля се обади, обещал съм да й намеря карданов вал.

— Като не искаш да кажеш, хубаво, — обиди се Костик.

Артьом напрегнато се усмихна, но докато измисли как да заглади ситуацията, телефонът иззвъня.

— Извинявай, — той вдигна слушалката — Ало.

— Чакат ви на главния вход.

Артьом си погледна часовника — бяха минали само две минути, значи, най-вероятно е клиент. Да се заемаме със служебните задължения.

— Сега идвам.

В приемната го очакваше нисичък дребен тийнейджър с бял комбинезон и бейзболна шапка с познатата емблема „ОТС“. Като видя Артьом, той подсмръкна и измъкна от куриерската си чанта някакъв лист.

— Служба за доставки. Имате колет.

— Нищо не съм поръчвал.

— Това е информация. Безплатна — момчето нетърпеливо подскочи. — Подпишете.

То скри листа в чантата и извади обемист плик.

— За Артьом Головин, — прочете момчето.

— Правилно — Артьом хвана плика.

Не успя да го вземе. Момчето вдигна въпросително вежди, докато продължаваше да го стиска здраво. Артьом въздъхна обречено и извади портфейла си. Момчето се усмихна и одобрително закима с глава.

След като си получи бакшиша, то пусна плика и изчезна вдън земя.

— Реклама? — попита охранителят.

— Сигурно. — Артьом подозрително гледаше плика.

— Не се живее от тях, — сподели охранителят, излезе пред пропуска и оправи карираното си сако. — Малко са им пощенските кутии, даже и на работа вече идват.

Както се изясни, в плика нямаше реклами. По-точно нямаше само реклами. Първият документ, който Артьом извади, гласеше:

Скъпи приятелю!

Днес вие се включихте в Обединената Телекомуникационна мрежа на корпорация „Т-Град Комюникейшън“ („Тиградком“). От все сърце ви поздравяваме с това и искаме нашето сътрудничество да бъде дълго и взаимно изгодно.

С уважение,

Егор Бесяев, вицепрезидент

„Тиградком“

На следващия лист имаше договор за включване в ОТС, предвиждаш неголям абонамент, сметка и приходен ордер. Подпис, печат. Артьом с изненада разбра, че е платил предварително за предоставените услуги.

Следваше купчинка красиви рекламни проспекти. Обикновено Артьом не разглеждаше подобни глупости, но сега ситуацията го изискваше.

Гланцирана хартия, тъмносин печат: „Каним ви в Единствената Публична Библиотека на Тайния Град! Тихи уютни зали и прекрасно подбрана литература по всички теми, които ви интересуват — от периодики до древни манускрипти, много от които нямат електронен вариант. Гарантира се локален достъп до затворените библиотеки на Великите Домове.“

Гланцирана хартия, яркожълт печат: „Уникалният метод на брат Ястребус! Амбулаторна корекция на хронични изтичания. Двуседмичният курс на лечение ще ви помогне напълно да се избавите от този неприятен недъг и отново да почувствате вкуса на истинския живот. Предложението важи за всички генетични статуси. Прилага се лиценз на Ерлийския манастир за частна практика.“

Достатъчно. Артьом сложи настрани рекламните проспекти и отвори тесен продълговат плик, а от там изпадна черна пластмасова карта, на която със златни букви пишеше „Тиградком“. На нея Артьом видя своя снимка, отпечатък от палеца си и сложна черно-бяла шарка.

Инструкцията за експлоатация, приложена към картата, беше лаконична:

„Скъпи приятелю!

Универсалната карта «Тиградком» е Вашият пропуск в света на ОТС, и единственият документ за идентификация в Тайния Град. Използвайте я във всички приспособления и устройства, предназначени за кредитни карти. Ако загубите картата, или за всякаква допълнителна информация отидете на адрес www.t-grad.com или на телефон 777, денонощно.“

— Да не си забогатял? — Костик кимна към картата и направи мързелив опит да я стигне. — Коя банка?

— „Мост“. — Артьом не обърна внимание на жеста му и прибра картата в джоба си. — Ще ходя във Франция през отпуската, и реших да не нося пари в брой.

— Добре си живееш.

— Цял живот се стремя към това.

— Да-да. — Костик се обърна към компютъра си.

В последно време работите на Артьом вървяха по-добре от неговите, беше успял да сключи няколко доходни договора, и отпуската в Париж не изглеждаше невъзможна.

— А с кого ще ходиш в Париж? — веднага се заинтересува ослепителната Шурочка, най-младата колежка в отдела.

Тя се появи в офиса само преди седмица, но Артьом вече беше успял да усети, че е станал главен обект на вниманието и.

Без да чака отговор, Шурочка се облегна на стола и замечтано добави:

— А аз с удоволствие бих отишла на море! Просто се виждам на плажа, с чаша леден портокалов сок, а на съседния шезлонг…

Тя многозначително погледна Артьом.

— Шурочка, слънчице, — веднага се обади Костик, — там просто трябва да седя аз.

— Да, и шестте ти деца също, — отговори момичето.

— Те са само две!

Жизнерадостният Пушкин отчаяно се опитваше да завърти главата на младата красавица, но всеки път получаваше решителен отпор. Въпреки крехката си възраст, Шурочка вече си знаеше цената. Артьом поклати глава и с размах смете в горното чекмедже на бюрото всички реклами.

Телефонът отново иззвъня.

— Чакат ви в приемната на главния вход.

— Благодаря.

Артьом затвори телефона и тежко въздъхна. Ръцете му затрепериха. Докато четеше пощата, се беше разсеял, но сега мислите му отново се върнаха към предстоящата среща.

„Спокойно, трябва просто да дам раницата. Нищо не знам и за нищо нямам претенции. Просто трябва да дам раницата. Те нямат нищо против мен.“

Но ръцете му продължаваха да треперят.

— Ще се срещнат след тридесет и осем секунди, комисарю, — съобщи Доминго, без да откъсва поглед от треперещия пламък на свещта пред себе си. — Артьом сериозно нервничи.

— Вероятността да се срещнат е деветдесет и четири процента, — потвърди Тамир.

Срещата на Артьом с Ортега контролираха знаменитите „ласвегас“-и, най-добрите експерти на Тъмния Двор. Двамата аналитици се прославиха преди три години, когато спечелиха в най-голямото казино на Невада сто милиона долара. На американците им направиха особено силно впечатление шестте поредни печалби от Колелото на Фортуна. Комисарят забеляза талантливите момчета и ги направи свои лични аналитици. Доминго, нав, кльощав и нескопосан, облечен в тъмен пуловер и черни джинси Версаче, преглеждаше бъдещето, а партньорът му Алир Кумар, шас, седеше зад компютъра и пресмяташе вероятността да се случи съответното събитие.

Сантяго стана от креслото и се приближи до висящия на стената екран. Камерата, от която постъпваше изображението, се намираше точно срещу офиса на фирма „ГВ“, и комисарят виждаше всичко, което се случва в приемната на главния вход. Ортега, облечен в скъп костюм, се беше облегнал на пропуска и въртеше в ръка слънчеви очила. Компания му правеха двама рошави безделници с тениски и джинси, възрастна жена и охранител в безвкусно карирано сако.

— Къде са Червените Шапки? — попита Сантяго.

— Затварят кръга около сградата, — съобщи Доминго, към когото се насочваха съобщенията на всички наблюдатели, изпратени от комисаря на „Покровка“. — Не по-малко от три десетки Дуричи. Фюрерът не е там.

— Ще се появи в последния момент, — добави Тамир.

— Ще почакаме.

„Своя“ посетител Артьом позна веднага. Висок, стегнат мъж в елегантен костюм, който небрежно се беше облегнал на пропуска и замислено въртеше слънчеви очила в ръка. Освен него в приемната имаше стара лелка, държаща някаква смачкана фактура и двама доста възрастни инженери с тениски и джинси. Като видя Артьом, човекът с костюма направи крачка напред, и черните му дълбоко поставени очи се спряха на раницата.

— Вие сте приятел на Кортес. — Това прозвуча като твърдение.

Артьом мълчаливо кимна, притискайки към себе си раницата.

— Аз съм Ортега.

Мъжът явно предпочиташе прости изречения.

— Приятно ми е. — Устните на Артьом се изкривиха от нещо като усмивка.

Ортега кимна и бавно мушна дясната си ръка в джоба на сакото.

„Започва се? Какво да правя? Да бягам?! Няма да успея!!!“

Артьом трескаво стисна раницата.

— Знакът, — произнесе мъжът и извади ръката си от джоба.

На пода със звън падна връзка ключове.

Артьом потрепери.

Ортега невъзмутимо се наведе, вдигна ключовете и показа златния ключодържател с изображение на гризяща орех катерица.

— Пратката?

— Ето.

Обляният в студена под Артьом реши да използва маниера на общуване на госта си и започна да използва максимално кратки фрази. Раницата се озова в ръцете на Ортега.

— Добре.

Ортега огледа пратката, а след това явно си спомни нещо и вдигна очи към Артьом:

— Контейнерът повреден ли е?

— Не.

— Добре.

Ортега се обърна и излезе на улицата.

— Амулетът е у нас, — делово съобщи Тамир, въпреки че Сантяго и сам видя всичко. — Нищо не се случи.

— Червените Шапки ще нападнат на улицата, — без да откъсва очи от свещта, каза Доминго.

— Вероятността е деветдесет и шест процента, — потвърди Тамир.

— Артьом ще излезе ли на улицата?

— Да, — изпревари партньора си Доминго.

— И след нападението Амулетът ще се върне у него?

— С вероятност седемдесет процента.

— Никак не е лошо.

— Не точно, — повиши глас Тамир. — Имаме проблеми.

Комисарят рязко се обърна:

— Вероятността Артьом да умре е петдесет и три процента и продължава да расте.

Всичко мина съвсем просто, така да се каже делнично, и съвсем не страшно. Елегантен млад мъж дойде, взе това, което му принадлежеше и изчезна завинаги. Приключението свърши.

Артьом изпитваше огромно облекчение и… разочарование. Всичките му страхове изчезнаха и животът се върна в предишното си русло, програмирано за много години напред. Какво ще стане утре? Същото като вчера. Работа от понеделник до петък, футбол в събота, отпуска през юли. Преди няколко минути Артьом със страх очакваше неизвестното, а сега съжаляваше, че всичко приключи толкова бързо. Можеше да направи повече, много повече! А какво толкова направи? Предаде пратката и откара ранения в манастира. Героите не правят това.

— Вероятността Артьом да умре е шестдесет и осем процента!

— Доминго, какво става?! — кресна Сантяго.

— Вече не внимава, — предсказа аналитикът. — Щом започне престрелка, Артьом ще хукне на помощ на Ортега, и Секирата ще го убие.

— Вероятността Артьом да умре е седемдесет и пет процента!

— За какво мислиш? — Шурочка беше съвсем близо, и тръпчивият аромат на парфюма и удари Артьом в носа. — За Париж?

— С кого да замина.

— Трудно ти е да решиш?

— Шурочка, защо се занимаваш с тоя сухар? Нали отивахме да пушим!

Преди няколко месеца, повлиян от модерните чуждестранни тенденции, директорът на „ГВ“ започна активна борба с тютюнопушенето. Сътрудник, хванат в работно време с цигара, първия път биваше глобяван с половин месечна заплата, а вторият — уволняван, без значение длъжността. Вероятно по този начин ръководството смяташе да вдигне производителността на труда и да получи допълнителни печалби, като едновременно превърне московския офис в уникално здраво място. Резултатът беше далече от планирания. Тъй като пушачите нямаха намерение да се разделят с пагубната си привичка, петминутките за по цигара се трансформираха в двайсетминутни разходки около офиса, с цел изучаване на околността, поставяха се постове и се извършваха отвличащи вниманието маневри във вид на закупуване от близкото магазинче на безсмислени кутийки със сокове. Същевременно числото на любителите на „Стиморол“, „Дирол“ и прочие дъвки в офиса рязко нарасна.

— Ще дойдеш ли с нас? — Кафявите очи на момичето настоятелно гледаха Артьом. — Да вървим!

Ризата му още беше мокра от пот и Артьом реши, че след всички преживявания няма да е лошо да изпуши една цигара.

— Да вървим.

— Червените Шапки излязоха на ударна позиция, — доложи Доминго. — Засякохме Секирата до мултиплекс „Новоросийск“. Престрелката ще започне след двайсет секунди.

— Вероятността Артьом да умре е осемдесет и четири процента. Ако остане в това емоционално състояние, ще умре.

— Доминго, какви са вариантите? — бързо попита комисарят.

— Имаме снайпер, който може да унищожи Секирата. Това ще предотврати престрелката.

— Не бива. Секирата може да ни заведе при Вестителя.

— Вероятността Артьом да умре е деветдесет и един процента.

— Трябва да върнем нашия чел в изходно емоционално състояние, трябва отново да стане внимателен.

— Стреляйте по някой от спътниците му — Взе решение Сантяго. — Но не го убивайте.

— Къдравия или момичето? — попита снайперистът.

— Момичето, това ще подейства по-силно.

— О’кей.

Яна се наведе към мерника и хвана на мушка момичето, излязло заедно с Артьом от офиса на фирма „ГВ“.

— Наистина ми трябва отпуск, — с наслада се протегна Артьом, след като се озова на обляната в слънце улица.

— Много работиш, — съчувствено отбеляза Костик. — Един нов виц?

— Казвай.

— Кръстосват танк с хлебарка. Полученият хибрид забавно мърда с всичките си дула.

Шурочка звънко се разсмя.

— И още нещо, — като мина на любимата си тема, Пушкин забележимо се ободри. — Един приятел вчера ми каза…

Какво е казал приятелят на Костик, така и си остана тайна. Шурочка, която вървеше до Артьом, изведнъж се спъна и падна върху него. Той машинално вдигна момичето на ръце:

— Как си?

Шурочка изхлипа. На дясното и рамо се разливаше кърваво петно.

— Кръв, — прошепна Костик.

Артьом потрепери.

И избухна взрив.

Блестящият син Ягуар, който бавно тръгваше от отсрещния тротоар, подскочи и с глух, неестествен звук се удари в асфалта.

За секунда настъпи гробна тишина, а след това започна лудницата. Диво закрещя жена, или много жени, пронизително завиха автомобилни аларми, по тротоара се посипаха парчета от счупени стъкла. Хондата, оказала се до Ягуара, рязко, със сърцераздирателно скърцане наби спирачки, и в багажника и влетя бяла четворка. Водачите благоразумно не бързаха да напускат машините. Улицата замря, минувачите пъргаво се хвърлиха на земята, и Артьом, който продължаваше да притиска Шурочка към себе си, бавно клекна.

— Вероятността Артьом да умре е деветнайсет процента, — съобщи Тамир.

— И ще спада, — тихо каза Доминго. На челото му блестяха капки пот.

— Вече спада, — потвърди шасът.

— Тя мъртва ли е? — прошепна Костик.

— Надявам се, че не. — Артьом сложи момичето на асфалта. — Ранена е в рамото.

Артьом не се съмняваше, че престрелката е продължение на приключенията му, но за свое учудване, не изпитваше страх или несигурност. Кръвта на Шурочка по ръцете му го накара да се стегне.

— Не мърдай! — нареди той на Пушкин и внимателно надникна над стоящата пред тях кола.

Вратата на Ягуара се отвори, и на асфалта падна Ортега. Лицето му беше цялото в кръв, лъскавият костюм — скъсан и опушен, а дясната му ръка висеше неестествено до тялото. Но Ортега не се предаваше. С мъка се надигна от земята и с лявата ръка измъкна от колана си пистолет и свали предпазителя. Движенията му ставаха все по-уверени, но да се подготви за нападението не успя.

Прескачайки с лекота предния капак на Хондата, до Ортега дотича нисък младеж в черни дрехи. Блъсвайки настрани ръката с пистолета, ниският извади нож и с рязък точен удар го заби в гърдите на Ортега. От раната шурна кръв. Ортега изкрещя и с последни усилия се опита да отхвърли нападателя от себе си. Телата им се сблъскаха. Умиращият буквално падна върху противника си, но той с отработено движение завъртя ножа, измъкна сърцето на Ортега и блъсна безжизненото тяло към Ягуара.

Когато убиецът гордо вдигна ръка със стиснато в юмрука черно пулсиращо нещо, Артьом едва не повърна. Но не обърна внимание на прилошаването и бавно се притисна към асфалта, без да изпуска от поглед дребния.

За негово щастие, убиецът беше зает изцяло с победата си. Късокрак, с дълги мускулести ръце, той приличаше на маймуна, която са облекли в кожени панталони за майтап. Силно издадената напред долна челюст и сплесканият нос само усилваха впечатлението. Ръцете му бяха покрити с татуировки, а на лявата му скула беше изрисувано голямо зелено цвете. На главата си убиецът носеше яркочервена кърпа. „Червените Шапки“, така май ги наричаше Кортес.

Около повредения Ягуар се появиха бандити — убиецът явно не беше сам. Артьом се досещаше какво търсят. Амулета. Корпусът на волгата го скриваше от Червените Шапки, но въпреки това Артьом се залепи за асфалта и замря.

На земята, под шасито на автомобила, лежеше малка черна раница. Цяла и невредима. Нямаше време за мислене. Червеноглавите, след като се убедиха, че Амулетът не е в Ягуара, започнаха трескаво да сноват между колите и идваха все по-близо. Ставаше дума за секунди. Артьом грабна раницата и на четири крака забърза към офиса. Приключенията продължаваха. Отваряйки вратата заднишком, той влетя в приемната и се блъсна в охранителя.

— Какво става?

— Викай „Бърза помощ“! Раниха Шурочка!!

— А какво става?

— Тихо! — Артьом се изправи.

— Ти как си?

— Май, добре. — Артьом метна раницата на рамо и тръгна към офисите.

Взривът привлече всеобщо внимание. Сътрудниците бързо напълниха приемната и буквално вибрираха от любопитство. Да излизат на улицата по разбираеми причини не бързаха, за това заобиколиха Артьом и поискаха подробен отчет. Кой, кога и защо? Какво прави полицията и колко трупа има на улицата? Най-активните предлагаха да се обадят в някой вестник.

С мъка пробивайки си път, Артьом се добра до тоалетната, наплиска лицето си с вода и погледна в огледалото. Слава богу, без наранявания. Физиономията е леко опушена, майната и, косата е разрошена, нищо страшно, очите гледат леко налудничаво, какво да се прави, на челото има прясна драскотина. Е, можеше да бъде и по-зле. Артьом се среса, скри драскотината под косата, изми се още веднъж и се усмихна. Получи се отвратително, но все пак се получи. Следващите стъпки бяха долу-горе ясни. Трябва да се измъкне от работа, при тия обстоятелства няма да е трудно, и да иде… да речем, при Люся, тя трябва да си е в къщи по това време. Ще стои у тях до вечерта, а после ще видим.

За да стигне до своя отдел, трябваше отново да мине през приемната. Тълпата се беше разпръснала, всички бяха на улицата, по-близо до центъра на събитията, и само охранителят си говореше с двама мъже в износени сиви костюми. И двамата бяха дребни, невзрачни, приличаха на рекламни агенти, и вчера Артьом нямаше да им обърне внимание, но сега спря. Нещо не беше наред. Защо тия двамата не се пулеха с всички останали в останките на Ягуара и не обсъждаха нарастващото ниво на престъпността? Какво искаха?

Артьом направи крачка встрани, за да излезе от полезрението на охранителя, и се убеди, че предчувствието не го е излъгало. В ръцете на единия от така наречените агенти блесна полицейска значка. Разпитваха охранителя.

— Потърпевшият е излязъл от вашия офис, от тази врата. — Единият показа вратата, през която преди няколко минути действително беше излязъл Ортега. — Не се опитвайте да скриете това. Лъжата ви е очевидна. Кажете истината.

— Не знам, — захленчи охранителят. — Никакъв потърпевш в тъмносин костюм не е влизал тук.

Отклонили са му вниманието, разбра Артьом, спомняйки си вчерашните събития. Но откъде са разбрали, че Ортега е бил тук? Свидетели? Съдейки по времето, което беше минало от момента на взрива, полицията още даже не трябваше да е тук.

— Кажи, чел, при кого са идвали посетители през последните двайсет минути, — заповяда вторият. — По-бързо, нямаме време.

Чел?! Хрипкав глас! Не е съвпадение, това са Червените Шапки. Артьом изстина. Оставаше надеждата, че Ортега е прикрил и него, но… явно не е счел за нужно.

Охранителят се намръщи:

— Една жена, несръчна такава, изпусна си ключовете. Чакаше Головин, от първи отдел, той и даде някаква чанта. Впрочем, тя излезе точно преди взрива…

— Къде е тоя Головин?

— Трябва да говорим с тоя чел!

Червените Шапки бяха усетили нещо.

Артьом се обърна и бързо тръгна към служебния изход. Документите, ключовете от голфа, парите — всичко беше в отдела, но това не беше толкова важно. Трябваше да се маха.

През двора той излезе на съседната улица и след няколко минути вече беше на булеварда.

— Изгубихме го, комисарю. — Доминго за първи път от началото на операцията вдигна очи от свещта и погледна Сантяго.

— Какво значи изгубихме?

— Артьом изчезна. Не го усещам.

— Амулетът у него ли е?

— Да.

Сантяго помисли малко, след което се обърна към Тамир:

— Ще отиде ли в „Гущер“?

— Вероятността за това е деветдесет и седем процента.

— А вероятността да се срещне с Червените Шапки?

— По-малко от шест.

— Значи оставяме нещата, както са си.

Глава 8

„… Престрелка в центъра на Москва!…“

(„Интерфакс“)

„… Сензационно убийство на нав!!! Току-що, по време на престрелка в центъра на града, е бил убит най-близкият помощник на комисаря на Тъмния Двор, Ортега…“

(„Тиградком“)

* * *

Московско полицейско управление

Москва, ул. „Петровка“

27 юли, вторник, 08:23

Шустов връхлетя в кабинета в девет и половина, носейки стек минерална вода „Светият източник“.

— Кошмар, — започна той, оглеждайки задимената стая, — истински кошмар.

Синкавата мъгла създаваше причудливо променящи се облаци между бюрата. Климатикът отдавна не работеше, и Шустов, който беше непушач, остави минералната вода на масата и демонстративно отвори широко прозореца:

— Кошмар.

— Не изглеждаш добре, — обади се Корнилов, поглеждайки го бегло. — Тежка нощ?

— Меко казано… Чакай да пийна.

Капитанът тежко седна на мястото си, измъкна от стека бутилка, отвори я и с удоволствие я надигна.

— Някакъв празник? — попита майорът, докато слушаше ритмичното бълбукане.

— Де да беше. — Сергей остави празната бутилка и изтри устни с опакото на ръката си. — Всичко гори, — оплака се той и потупа огромното си шкембе, — пари.

— Разбрах.

— Нищо не си разбрал. — Шустов посегна за нова бутилка. — Галка вчера ме замъкна в поредния ресторант, някакви художници и го препоръчали. Казва се „За стомаха“. Знаеш ли го?

— Не. Добра ли е кухнята?

— Похвалили я, — капитанът с мъка се откъсна от бутилката, — гадове.

Корнилов изсумтя. Сергей беше главният гурман на управлението, и от постоянното инспектиране на екзотични ресторанти беше пробвал практически всички световни кухни. Галка, пълната му и весела жена, напълно споделяше страстта на мъжа си към хубавото ядене. Тя водеше светската хроника в „Комерсант“ и получаваше информация за ресторантите от напълно достоверни източници.

Бълбукането спря и празната бутилка полетя към кошчето в ъгъла.

— Знаеш ли, — призна си Шустов, замислено претегляйки в ръка следващата половинлитрова бутилка, — вчера май прекалихме.

— Сериозно?

— Точно така — Очите на Сергей пламнаха. — Представи си — носят плато на два етажа, толкова! — Капитанът разпери ръце. — Даже по-голямо. Отдолу — огън, отгоре, — той примлясна, — четири вида дивеч, ситно кълцано, зеленчуци, всичко това в сос, и бълбука, съска, клокочи. Пробвах едно парченце, майко мила, огън! Пламък! Остро, парещо, топи се, потресаващо вкусно, но не може да се яде! — Шустов отново надигна бутилката, явно спомените отново запалиха пожара в стомаха му. — Една хапка — глътка вино, иначе всичко гори, просто те изгаря отвътре! Как го изядохме, акъла ми не го побира! Сервитьорите, всички, даже готвачите изскочиха да гледат!

— И да се сбогуват.

— Явно. — Шустов повъртя бутилката в ръце и въздъхна. — Това е вторият стек, един изпих през нощта. Галка не можа да отиде на работа, болна е.

Отново се чу бълбукане.

— Как, казваш, че се нарича? — попита Корнилов.

— „За стомаха“.

— Ястието как се казва, за да не си го поръчвам.

— А… Навски шурк, даже шуркь.

— Шуркь, — повтори майорът. — Мексиканско?

— Май асирийско… Не запомних.

— Не е типично за теб.

— В моето състояние… — Бутилката свърши. — Цяла нощ не съм спал.

— Аз също.

Капитанът веднага се стегна:

— На „Вернадски“ ли беше?

— Да. — Корнилов разтърка очите си. — Натресоха ни пукотевицата.

— Мамка му! Чемберлен?

— Не знам — Корнилов стана и се протегна, — не е неговият почерк. Като прочетеш отчета, ще видиш.

— А Вивисектора?

— Продължаваме. Освен това ще трябва ти да се занимаваш с него, аз ще бъда зает.

— Прекрасна новина.

— Свиквай.

Майорът запали и бавно се приближи до отворения прозорец. Въпреки ранната сутрин по „Петровка“ вече щъкаха автомобили.

— Нямаме много време. Мина ли през дежурните?

— По дяволите — Шустов виновно разпери ръце. — Извинявай, Кирилич.

— Добре, после ще отидеш, слушай сега. — Корнилов силно дръпна от цигарата. — Днес имам среща с Молочански, от Воронеж.

— Бащата на момичето, което откриха в Терлецкия парк? — намръщи се капитанът. — Деветата жертва на Вивисектора.

— Да. Ще говориш с него.

— Разбрах.

— Днес ще бъда в движение, ако има нещо — на мобилния.

— Някакви следи? — поинтересува се Шустов.

— На „Вернадски“ видях бавареца на Мрънкалото, — бавно отговори Корнилов.

Сергей, който отново беше надигнал бутилката, едва не се задави:

— Той никога не се показва.

Бандит от такъв калибър наистина нямаше какво да прави на мястото на престрелката.

— Този път се показа. — Корнилов угаси цигарата. — Имам среща с него днес.

— Кого ще вземеш със себе си?

— Студента.

— Васкин? Не е ли рано?

— Да свиква.

— Той къде е, между другото?

— Събира сведения за сградата на бул. „Вернадски“. Ще видим, как ще се справи.

— Ще видим, защо да не видим — съгласи се Шустов. — Ще го оставиш ли?

— Първо ще видя как работи.

— Ясно.

— Малко свежа кръв няма да ни навреди, тука някои идват с махмурлук на работа и даже не минават през дежурните, за да прочетат сводката.

— Отивам, отивам. — Капитанът обидено засумтя, но не успя да стане от стола.

Телефонът на майора зазвъня.

— Чакай малко, — каза Андрей и вдигна слушалката. — Корнилов.

— Ти, Корнилов, ходил ли си днес при дежурните? — чу той бавния плътен глас на генерал Шведов.

— Съвсем не, господин генерал, — уставно отговори майорът, закри микрофона с ръка и гневно изгледа заместника си.

— Много работа? — ехидно попита началникът на Московското полицейско управление. — Хубаво е, че работиш.

Шведов затвори.

— Веднага при дежурния!

Сергей изхвърча като куршум от стаята. Корнилов стоеше на телефона — той прекрасно знаеше, че Шведов обича да вдига скандалите на части, за да се получат по-добре. След две минути телефонът отново зазвъня.

— Корнилов.

Сега генералът вече крещеше:

— Знаеш ли до къде ми е тоя Вивисектор! Вчера кметът ми три сол на главата за липса на резултати, като че съм някакво детенце, а днес има още един труп!!!

Отново прозвуча сигнал свободно и Корнилов остави слушалката.

— Кирилич, нова жертва, — в кабинета влетя Шустов, — на „Ходинка“. Тринайсетата.

Майорът посочи с глава телефона.

— После.

Шустов с разбиране кимна и седна на ръба на стола си. Не се наложи дълго да чакат, следващото позвъняване дойде след минута.

— Корнилов, имаме седмица да хванем Вивисектора, — уморено изговори Шведов. — Кметът ще се съгласи на толкова. Въпросът е, да не намираме нов труп всеки ден. Ако до тогава не го хванем, данъкоплатците ще изядат кмета, а ние ще си търсим друга работа.

— Разбрах, — твърдо каза майорът.

— Нещо изскочи ли?

— Нищо съществено.

— Вечерта при мен на доклад.

— Не мога вечерта, Аркадий Лвович, утре сутринта.

— В осем при мен.

— Слушам.

Корнилов остави слушалката и погледна капитана:

— Какво имаме?

— Както обикновено, — сви рамене Шустов, — мъртва девойка, завита в бяла тъкан. Отивам там.

— Добре. Не забравяй Молочански.

— Обиждаш ме!

Телефонът отново зазвъня.

— Корнилов!

— Здрасти, Кирилич, как си?

Полковник Виноградов, дежурен за града.

— Горе-долу, Василий Василевич, — призна майорът. — Има ли нещо за мен?

— На „Покровка“ е имало престрелка, съобщиха, че, са работили някакви рокери с червени кърпи.

— Проклятие! Благодаря, Василий Василевич! — Корнилов тресна слушалката и се обърна към Шустов: — Имам престрелка, тръгвам.

* * *

Замъкът, щабквартирата на Великия Дом Чуд,

Москва, булевард „Вернадски“

27 юли, вторник, 10:07

Чудите бързо отстраниха щетите от щурма в Замъка. По оградата, вратите, прилежащата територия и вътрешния двор вече нямаше следи от нахлуването на Червените Шапки. Всичко беше чистичко, подредено, прекалено ново, и кукленския му вид рязко контрастираше с настроението в Замъка. Мрачни, стегнати лица на гвардейците, гневни жестове и яростни погледи в очите на бойните магове. Над щаб квартирата на чудите витаеше духът на отмъщението. Сантяго не трябваше да се оглежда, за да го усети.

Комисарят остави своя Ягуар до стълбището, и съпроводен от мрачния де Гир, се качи в тронната зала. Този път го чакаха само главата на Ордена и магистрите на ложите.

— За какво си дошъл, нав? — без да поздрави, попита великият магистър.

— Да поговорим какво става тук… — провлачвайки думите, отговори Сантяго, — след вчера. Виждам, че вече сте поправили вратите. А с КАМАЗ-ите какво направихте?

Това беше лоша шега предвид настроението на чудите. Някой от магистрите тихо изруга, но вождът мълчеше, признавайки правото на госта да ги упреква за грешките им, и вбесените рицари недоволно притихнаха.

— Едва ли си дошъл да ни се подиграваш, нав, — глухо каза де Сент-Каре.

Комисарят разбра, че е прекалил, и премина на делови тон.

— Великият Дом Нав би искал да знае какво смятате да правите.

— Това е очевидно. — Лицето на великия магистър беше непроницаемо. — Нанесоха ни оскърбление.

— Правилно, — съгласи се Сантяго. — На подобни неща трябва да се реагира. Но на първо място аз бих помислил как да върна Амулета.

— Недей да ни учиш… — започна Нелсън Бард, но великият магистър го прекъсна.

— От къде знаеш за Амулета?

Сантяго скромно се усмихна.

— Разбирам, — де Сент-Каре въздъхна. — Тъмният Двор винаги е в течение.

— Амулетът, — напомни комисарят.

— Като разбием Червените Шапки, ще си приберем Източника.

— Сигурни ли сте, че те ще се бият с вас? — попита комисарят и спокойно издържа втренчения тежък поглед на великия магистър. — Южният Форт е празен, доколкото знам. Червените Шапки са се разпръснали из града.

— Ще намерим леговището на Вестителя, — обади се де Гир. — Амулетът е у него.

— Така е по-добре! — Сантяго одобрително кимна на съобразителния чуд. — Но как ще търсите това леговище?

— Ще вземем пленници, — отряза Нелсън Бард, — те ще кажат.

Навът се намръщи.

— Вече опитахме. За съжаление, редовите Червени Шапки не знаят, къде е магьосникът, а главатарите им се крият много старателно. Освен това, вече сте се срещали с Вестителя лице в лице.

— Този път ще бъдем готови!

— Какво предлагаш, нав? — попита де Сент-Каре.

— Вестителят е заплаха за всички в Тайния Град, — бавно отговори Сантяго, — за това моят господар отново предлага да се договорим.

— А защо трябва да вярваме на теб?! — викна Нелсън Бард.

— Например, защото Червените Шапки не можаха да вземат Амулета.

— Какво?! За какво говори? Обясни! — възбудено се развикаха магистрите.

— Наемниците ми го прихванаха, — обезоръжаващо се усмихна Сантяго. — В момента нямам връзка с тях, но съм сигурен, че Амулетът все още е у тях.

— Ти си следил Замъка!

Комисарят не успя да отговори.

— Сега това не е важно, — бързо каза де Сент-Каре. — Тъмният Двор е известен с предпазливостта си.

— Благодаря, — с достойнство се поклони навът. — Мога ли да предложа нещо?

Великият магистър кимна.

— Текущата криза засяга интересите на всички Велики Домове, — без да бърза, започна комисарят. — Вестителят дойде, за да ни унищожи, и ще иска да го направи на всяка цена. Знаем, че той трябваше да оглави Великия Дом Люд. Не е ясно защо това не се е случило, което означава, че е много вероятно армията на Зеления Дом да застане на негова страна.

Рицарите тежко въздъхнаха — без Картагенския Амулет война с друг Велик Дом би била чисто самоубийство.

— За това най-важно е да знаем, може ли Тъмният Двор да разчита на Ордена? Ще подкрепите ли нашите решения?

— Стига те да не носят вреда на Ордена, — незабавно отговори великият магистър.

— Разбира се, — успокои го Сантяго. — Параметрите на нашия съюз са ми добре известни. Освен това, моля да не се вдига много шум по отношение на Червените Шапки. Челите са обезпокоени от атаката и излишна реклама не ни е нужна.

— Лесно ти е да приказваш! — извика Нелсън. — По ръцете им има чудска кръв…

— Навска също! — рязко го прекъсна комисарят. — Преди един час Червените Шапки убиха моя помощник — Ортега!

Настъпи зловеща тишина. Убийството на нав беше изключително рядко събитие в Тайния Град и винаги се наказваше сурово. За това най-изненадващ беше фактът, че този път тъмният Двор не бърза с отмъщението.

— Трябва ни Вестителят, не Червените Шапки, — завърши навът. — Той е прекалено силен, и можем да го победим само заедно.

— Няма да започваме бойни действия без съгласието на Тъмния Двор, — произнесе де Сент-Каре.

— Мъдро решение, — поклони се Сантяго.

— Капитан де Гир ще представлява интересите на Ордена и ще осъществява оперативна връзка, — твърдо продължи старецът. — Ще го държите в течение на всичко, което става.

— Разбира се, — отново се поклони навът. — А сега бих искал да чуя подробен отчет за битката ви с Вестителя. В светлината на предстоящите събития тази информация е много важна.

* * *

Москва, улица „Покровка“

27 юли, вторник, 10:26

На „Покровка“ имаше задръстване. От трите ленти само една беше отворена и колоната автомобили стигаше чак да Стария площад. Колите бяха навсякъде — по тротоарите, в насрещното, във всички околни дворове и пресечки. Изправени на нокти, водачите енергично нервничеха, като подкрепяха гръмките си ругатни с истеричен вой на клаксоните. Щъкащите наоколо полицаи още по-енергично псуваха в отговор, но не можеха да направят нищо друго — нямаха право да прекъсват работата на експертите, които събираха улики около разбития Ягуар.

Корнилов остави служебната волга на „Садовое“ и отиде на местопроизшествието пеша, добре, че не беше далече. Той мълчаливо огледа обстановката, изслуша мнението на някакъв водач за взривовете по улиците на града изобщо и действията на полицията в частност, извади цигарите си, запали, и чак след това повика един от експертите.

— Бомба?

— Противотанков гранатомет. — Експертът изтри ръце в панталоните си и весело погледна Андрей. — Кумулативен снаряд, стреляли са от другата страна на улицата. Оставили са го на мястото. Добър ден, Кирилич.

— Добър ден, Льоша, — извиняващо отговори Корнилов и веднага попита: — Оцелели?

Експертът доволно взе предложената цигара, запали, без да бърза и всмука дима:

— Според разказите на очевидците, водачът е оцелял и се е измъкнал от машината сам. Аз лично не вярвам в това.

— Не е лесно да повярваш, — съгласи се майорът. — Какво се е случило след това?

— Някакви момчета с червени кърпи са го доубили. — Льоша се усмихна и показа на Корнилов плик с някакъв странен нож. — С това нещо.

— Какво е това?

— Нож, обсидианов нож! Само в музея съм виждал такова нещо!

— Обсидианов? — намръщи се Корнилов. Също като хеликоптера на „Вернадски“!

— С какво е изцапан?

— Хубав въпрос, — поклати глава Льоша. — Изглежда като битум, нали?

Майорът вдигна плика към очите си. Гъстата черна течност по острието на ножа изобщо не приличаше на кръв.

— Така ли го намерихте?

— Ъ-хъ. Наоколо няма никаква смола.

— Какво е станало с тялото?

— Взели са го. — Експертът добродушно сви рамене. — Това не е важно. Чу ли какво е станало в моргата? Откраднали са петнайсет трупа.

— Какво?! — повтори майорът.

— Да не си паднал от луната? — изумено отговори експертът. — И за хранилището не знаеш, нали? Цялото управление шуми, шефовете са се побъркали! Скандал!

— Какво се е случило? — прекъсна го Корнилов. — Какво са откраднали?

— Всичко, донесено от „Ленинградски“ и „Вернадка“, — задърдори Льоша. — Изчезнали са всички трупове от моргата, и всички веществени доказателства от хранилището. Най-интересното е, че са взели само това, което е докарано тази нощ. Казват, че в хранилището на един рафт лежали автомат от „Ленински“ и половин килограм кокаин, взели са само автомата, кокаина не са го пипнали…

Корнилов злобно изрита гумата на близката кола.

— Как се е случило?

— Никой не знае. Охраната нищо не може да каже, а са три поста! Мистерия!

— Мистерия? — изгрухтя майорът. — Майтап ви се вижда, вашта мама… Мистерия! Всичко сте осрали! Цялата работа отиде на майната си!…

— Кирилич, ти какво?! — изумено попита експертът, който за пръв път виждаше сдържания Корнилов в подобно състояние.

— Всичко е наред — Андрей дойде на себе си. — Всичко е наред, извинявай. — Той въздъхна дълбоко и запали нова цигара. Ръцете му трепереха. За първи път се сблъскваше с подобно нещо. — Слушай, Льоша, ти нали си майстор по всичко, я виж това.

Корнилов извади плика със счупения телефон, намерен на мястото, където падна хеликоптерът, и го подаде на експерта. Льоша внимателно го извади, повъртя го в ръце и изсумтя. После изрови от джоба на комбинезона си мъничка отвертка и окончателно довърши това, което беше останало от него.

— Да не счупиш нещо, — измърмори Корнилов.

— Няма какво повече да се счупи, — весело отговори Льоша. — Да не са те били?

— Не, изпуснах го от покрива. Какво ще кажеш?

Експертът сладко примлясна:

— Прелест, просто прелест, даже има достъп до интернет!

— Говори по същество.

— Дай ми го за един ден, и ще ти кажа всичко.

— Няма да ти го дам, — след кратък размисъл каза Корнилов, — давай и ножа, нека да стои в мен.

— Както кажеш.

Льоша послушно връчи на майора вещественото доказателство.

— Да не се обидиш — Андрей отново запали и се обърна към Ягуара.

— Автомобилът е бил паркиран до тротоара, — прошепна той, — значи, водачът е дошъл при някого.

— Или се е срещнал с някого на улицата, — без да се обръща, се обади експертът.

— Да се надяваме, че не е, — въздъхна майорът и огледа съседните къщи. — Наоколо няма много офиси.

Прекъсна го звънене на мобилен телефон, неговият. Корнилов го извади:

— Андрей Кирилович? Мехраб съм. Мрънкалото ви кани в ресторант „Златната подкова“ днес в 13:30.

— Ще отида. Благодаря, Мехраб.

— Радвам се, че помогнах.

Корнилов бавно тръгна по улицата, ругаейки недалновидността си. Трябваше да вземе Васкин, на него рейд из съседните офиси щеше да му е от полза. Щеше да трупа опит. Но Васкин го нямаше, за това майорът изхвърли цигарата и се приближи до стъклените врати, над които с големи букви пишеше „ГВ“.

— Полиция, — съобщи той на идващия насреща охранител със сако на карета.

— Ъ-хъ — измуча охранителят. — Какво искате?

— Какво значи „какво искате“? — възмути се Андрей. — Чухте ли взрива?

— Чух.

— Тук ли се намирахте? Как се казвате?

— Сергей.

— Е, разкажете, Сергей, какво видяхте, какво чухте, ако може, по-подробно.

— Вече всичко разказах, — кисело отговори охранителят. — Вие едни след други ли ходите?

— На кого сте разказали? — настръхна майорът.

— На вашите, — обясни Сергей. — На полицаите, де. Те вече идваха, разпитваха. Бяха по-учтиви.

— Полицаи — Корнилов веднага разбра. — Патрулните няма да обикалят офисите, експертите имат достатъчно работа с останките, местните са отцепили района и толкова, друг следовател освен него не е идвал, значи… — Къде са те?

— Тръгнаха си вече.

— Кога дойдоха?

— Веднага след взрива, — захили се охранителят. — Даже си помислих, че е много бързо като за вас.

— Показаха ли си документите?

— Значки, най-обикновени, — сви рамене Сергей. — Да не би да не съм виждал значки?

— За какво питаха? — прекъсна го майорът.

— Кой е излизал преди взрива, кой е влизал, — започна да изброява охранителят, — отначало питаха за някакъв дългуч, идвал ли е, не е ли идвал, после за онова момче от първи отдел.

— Какво момче?

— При него дойде някаква жена точно преди взрива, роднина, или нещо от сорта, не разбрах. Той излезе след нея, веднага преди взрива! И се върна с някаква чанта. Те, като им казах, направо се разтрепериха. Взеха от отдел кадри снимката му и адреса…

Корнилов скръцна със зъби:

— Къде е отдел кадри?

Глава 9

Резиденцията на Вестителя

Москва, улица „Нови Арбат“

27 юли, вторник, 12:13

Доскоро беше валяло и едрите капки от листата на дърветата безмилостно се сипеха върху Любомир. Магьосникът не им обръщаше внимание, и само когато някоя му влезеше във врата, потреперваше, смешно помръдвайки с кльощавите си, щръкнали под бялото палто рамене, и зиморничаво се свиваше.

Беше му студено. На него му беше студено винаги, но тук, в гората, и най-слабият полъх на вятъра предизвикваше противни тръпки. Въпреки дебелото кожено палто, топлите дрехи под него и заклинанията, с които се опитваше да се сгрее. Студът измъчваше душата му и караше сърцето на Вестителя да бие все по-силно и по-силно.

Сега, сам на брега на реката, Любомир се занимаваше с нежива материя — най-трудните опити за магьосниците на людите. След като напусна Зеления Дом, той трябваше да се самообразова, и да събира знанията късче по късче. Всеки друг, изгонен от семейството си, не би имал шанс да достигне върха на силата си, но не и Любомир. С бясна, неукротима енергия той усъвършенстваше способностите си и ставаше все по-силен и по-силен. Ненавистта го водеше напред. Любомир не разбираше смисъла на сплетените от Всеслава интриги и се готвеше да отмъсти на всички — на Великия Дом, който го беше отхвърлил, на жриците, които го бяха предали, и най-накрая, на самата Всеслава, жената, която беше обичал и която поиска смъртта му.

Подчинявайки се на погледа му, кръглото мраморно кълбо бавно се носеше над водата. Магьосникът вече го караше да прави кръгове, да се издига нагоре десетки метри, да се потапя под водата и сега се готвеше за най-сложното.

След като накара кълбото да увисне неподвижно във въздуха, магьосникът се отпусна за момент, потри слепоочията си, и тихото бръмчене на двигател привлече вниманието му. Любомир недоволно се огледа — близо до него на брега беше спряла голяма блестяща машина. Той се намръщи. Знаеше защо в скрития от хорските очи горски кът идват такива самотни коли. Веднъж, много отдавна, се беше приближил до един такъв автомобил (простичко заклинание го беше направило невидим) и беше видял с какво се занимават пасажерите на задната седалка. Това, което видя, не му хареса. Потните, разгорещени тела, животинската страст, извираща от челите, предизвика омерзение у Любомир. Тогава той разбра за какво е заменила Всеслава неговата чиста, възвишена любов, и горещо съжали, че не е успял да убие барон Мечеслав. И кралицата…

Любомир забрави за челите и отново концентрира вниманието си върху кълбото. Контурите на мраморния монолит затрепериха и започнаха бавно да се размиват. Очите на Любомир се превърнаха в дълбоки тъмно зелени кладенци, той трескаво сви юмруци и стисна зъби. Бавно, неохотно кълбото се раздели на осем еднакви части, всяка от които започна да оформя по-малко кълбо. В екстаз магьосникът скочи на крака и протегна напред тънките си ръце. Получи се! Над водата в причудлив танц кръжаха осем малки мраморни кълба.

Любомир извика, кратко и хрипливо. Направи още една крачка, мъничка крачка към могъществото. И скоро, много скоро Тайният Град ще затрепери и със страх ще повтаря името му.

Кълбетата послушно се сляха в голямо кълбо, което меко кацна на протегнатата ръка на магьосника.

— Всеслава. — Любомир претегли с ръка тежкия мрамор. — Чакай ме, кралице на Зеления Дом.

Изплашен вик го накара да се обърне. Недалече, до храстите стоеше миловидна блондинка на около двайсет години. Роклята и беше раздърпана, червилото — размазано, а на гърдите си носеше долнопробна огърлица от големи ярко жълти мъниста.

— Какво става, Ленка? — От автомобила излезе едър, късо подстриган младеж с цигара в ръка. — За какво врещиш?

— Той ме зяпаше! — сърдито се развика момичето, сочейки с пръст магьосника. — Следеше ме!

Младежът се обърна към Любомир и го измери с поглед, изпълнен с презрение:

— Да не си извратен?

— Не съм я зяпал, — намръщи се магьосникът. — Притрябвало ми е.

— Той ни гледаше! — не спираше жената. — Той ни видя в колата!

— Ах ти, мръсник!

Любомир се обърна, без да отговори, но младежът хвърли цигарата, с два огромни скока настигне магьосника, хвана го за рамото и рязко го завъртя към себе си.

— Къде си тръгнал?

— Шибни му един, Дима! — подстрекаваше го жената. — Давай!

— Пусни ме! — изсъска Любомир.

Без да пуска рамото на магьосника, младежът го удари в лицето, бързо и без замах. Любомир се олюля, от разбития му нос потече кръв.

— Обичаш да гледаш, а, извратеняк?

Но магьосникът не го чуваше. Струйка топла кръв стигна до устните му, и той усети сладникавия и вкус. Завладя го дива ярост, пръстите му се сгърчиха, нещо стисна слепоочията му в пламтящ обръч. Зелена пелена погълна очите му, а сърцето му буквално се разкъсваше от плашещо бързите удари.

— Удари го! — не преставаше жената.

Кавалерът замахна, но магьосникът с рязко движение се освободи и леко отблъсна противника от себе си. Младежът отхвърча в храстите.

— Дима! — изкрещя жената.

— Ах ти, гад…

Якият младеж бързо скочи на крака, но мраморното кълбо се заби в главата му, и превърна лицето му в кървава каша. Жената диво зави.

— Млъкни, — извика магьосникът. — Млъквай!

Огненият обръч продължаваше да стиска слепоочията му, а жената не преставаше.

— Млъквай!!

Тя се хвърли към гората, но гъвкавите зелени мълнии, излезли от очите на магьосника, я настигнаха, притиснаха я към близкото дърво, и се стегнаха около ръцете и краката и, впивайки се в нежната кожа. Тя продължаваше да крещи.

— Млъкни!!

Сега Любомир виждаше пред себе си лицето на Всеслава. Тя отчаяно кривеше устни, безумните и очи молеха за пощада, в стройната и шия се впиваше ярко жълтата огърлица. Все по-силно и по-силно…

Магьосникът отметна от челото си мократа коса.

Спомените… Случката в гората завинаги се беше врязала в паметта му, всеки детайл, всеки жест. Кръвта по ръцете му, ярко жълтата огърлица, гаснещите очи, и тежките, спокойни удари на сърцето му. В този момент му беше наистина топло.

Любомир протегна ръце към мангала и мрачно погледна слабия огън. Студено. Беше му студено, и даже през лятото, в топлия кабинет, му се налагаше да ходи с кожено палто, а през зимата… Любомир потръпна. Ненавиждаше зимата. Лепкавите снежни парцали, парещият студ и мокрият, стигащ до костите вятър го докарваха до истерия. Той практически не мърдаше от горящата камина, жадно попиваше топлината и въпреки това чувстваше яростния студ, готов всеки момент да погълне крехкото му тяло. Да скове сърцето му.

— Студено е, — прошепна магьосникът.

Той си спомняше зимата, когато беше в особено лошо настроение. Любомир се приближи до огромната маса и нещастно погледна сложната бронзова конструкция.

— Защо пак не се получава?

Той извършваше търсене от разстояние на човек по генетичен код, възможно най-простата и елементарна операция. По негова заповед Секирата отиде в квартирата на предполагаемия помощник на Кортес, някой си Артьом Головин, и донесе от там гребен и четка за зъби. Магьосникът не се съмняваше, че след пет, максимум след десет минути ще знае точно къде се намира този чел, а значи, и Амулетът. След като сложи образците от тъкани в специално устройство, Любомир, без да бърза, с академична небрежност направи необходимото заклинание. В центъра на бронзовата конструкция избухна пламък, освети полутъмния кабинет с неясна зелена светлина, но въпреки очакванията, изображението на чела не се появи. Заклинанието не подейства. Любомир престана да се фука, и започна сериозно, като когато беше дете, отначало. Изпробва седем различни варианта за търсене, но всичко беше напразно. След половин час напразни усилия магьосникът разбра, че този чел е недостъпен. Мощна преграда скриваше Любомир от жертвата му.

Магьосникът замислено обиколи огромната маса и тръгна покрай рафтовете с отварите. Мангалът послушно припкаше след собственика си, готов всеки момент да подаде горещия си гръб към крехките му ръце.

„Някой помага на чела. Но кой? Орденът и Зеленият Дом отпадат, те вече нямат сили за такава защита. Амулетът вече не е у чудите, жриците нямат достъп до Кладенеца на Дъждовете. Навите? Те също го търсят. Или не?“

Любомир се намръщи. Единственото, в което го превъзхождаха противниците му, бяха знанията по психология. Беше израснал сам, откъснат от всички, и нищо не разбираше от интриги.

„Явно навите са успели да защитят своя наемник от търсене още преди нападението на Червените Шапки, след това са го изгубили и сега и те го търсят. Добре. Да видим кой ще го намери пръв.“

Магьосникът взе от масата телефона си:

— Секира, не мога да намеря чела. Пречат ми.

— Какво да правим? — разтревожено попита Дуричът.

— Ще търсим по стария начин, — обясни магьосникът. — Както щеше да го търсиш, преди да започна да ти помагам.

— Ти и сега не помагаш кой знае колко — изръмжа фюрерът.

— Сега — да, — съгласи се магьосникът, — но с Тъмния Двор ще воювам аз, не ти. Ако обичаш, не го забравяй.

— Помня, — кисело отговори Секирата.

Приказките на Любомир не му харесваха, но фюрерът разбираше, че няма къде да се дене. Убивайки нав, той беше направил най-важния залог в живота си — и беше заложил на магьосника. Сега вече трябваше да бъде с него до край.

— Хубаво — Любомир помълча малко. — Този чел ми трябва жив, ясно ли е?

— Да — процеди Секирата, изключи телефона и злобно огледа строените уйбуи. — Трябва да намерим чела. — Фюрерът хвърли на масата купчина снимки, копия на тази, която взеха от отдел кадри на фирма „ГВ“. — Сигурен съм, че Амулетът е у него. Ще обявите, че търсим това пале. Нека знае целият Таен Град. Искам всички да го търсят! Всички! Наемници, скитници, всички, които ходят по улиците! И никакво насилие. Ще откъсна главата на всеки, който само го одраска.

* * *

Ресторант „Макдоналдс“

Москва, улица „Красная Пресня“,

27 юли, вторник, 12:58

„В полицията! В полицията!! В полицията!!!

Ще дам раницата на властите, и нека те да се оправят с тия чуди, юди, престрелки, Червени Шапки и прочие героизъм. Аз ще се махна, ще си взема отпуска, ще ида на море поне за една седмица, а като се върна, всички тия бандити ще гледат небето на квадрати.“

Пейджърът ядосано запищя. Артьом го дръпна от колана и бързо прочете съобщението:

„Червените Шапки търсят Головин, Артьом Сергеевич, чел, на двайсет и седем години. Ръст около сто и осемдесет сантиметра, очи — сиви, нос — прав, коса — руса, чуплива, с бретон. Снимка можете да видите на сайта на Червените Шапки. Челът трябва да може да отговаря на въпроси. Заплащането за контракта…“

Цифрите заподскачаха пред очите му. Сумата, на която Червените Шапки оценяваха главата му, никак не беше малка.

Артьом закачи пейджъра обратно на колана си и обречено въздъхна. Ако се предаде сега, сам ще си подпише присъдата. Артьом не се съмняваше, че полицията знае за контракта, и не се наемаше да предскаже, как ще реагират, ако им попадне в ръцете. Парите бяха твърде много.

В къщи не може. При родителите? Не може. При Люся? Не може. Артьом не искаше да забърква близките си в своите неприятности. Имаше само един изход — клуб „Гущер“. И само една надежда — че приятелите на Кортес ще му помогнат.

Но какво да прави до довечера? Да се мотае по улиците, да се движи с тълпата, така е най-безопасно. Вярно, Червените Шапки знаят как изглежда, и портфейлът остана в офиса…

Артьом се почеса по носа и започна да рови в джобовете си. Резултат от бързото търсене бяха четири рубли, дребни и картата „Тиградком“. Артьом замислено изгледа стоящия наблизо банкомат.

„Използвайте картата във всички устройства, предназначени за кредитни карти“ — изплува в главата му част от инструкцията. „Да пробваме.“

Артьом изчака, за да остане сам до банкомата, и пъхна картата в процепа на устройството. Чу се тихо бръмчене, екранът светна и в центъра му се появи емблемата на „Тиградком“.

„Ако обичате, сложете палеца на дясната си ръка на екрана. Това е необходимо за идентификация в ОТС.“

Артьом се подчини.

„Идентификацията е завършена:

Обект — Артьом Головин.

Генетичен статус — чел.

Социален статус — наемник.

Кредит — 1500.

Възможно надхвърляне — десет процента.“

Непознатите, които бяха включили Артьом в ОТС, си знаеха работата — сумата беше точно колкото имаше в сметката си, но да се замисля над това нямаше време.

Сега трябваше да промени визията си. За час Артьом успя да си купи широка хавайска риза, леки бежови панталони и мокасини, а вратовръзката, бялата риза и прочие офис парцали погреба в най-близката кофа за боклук. Като всеки уважаващ себе си беглец, от никъде не купуваше повече от една дреха, и не се преобличаше при продавачите. Във фризьорския салон махна шикозните чупливи вълни от главата си, и те се трансформираха в масово разпространения през лятото „къс таралеж“, който в съчетание със слънчевите очила го направи просто неузнаваем. Като помисли малко, Артьом добави към дрехите евтин плейър. Реши, че клатещият глава в такт с музиката студент изобщо не прилича на беглеца от описанието.

Вече по-спокоен, Артьом удобно се разположи на масичка в близкия „Макдоналдс“, изяде два бургера и реши да разгледа причината за всичките си нещастия.

Като цяло остана разочарован. Изваденият от раницата контейнер си беше точно това — контейнер, а не кутийка или сандъче, украсено със скъпоценни камъни. Беше сребрист, тежък, груб, и само на една от гладките му стени беше гравирана загадъчна руна. Нямаше никакви ключалки, резета или тайни бутони — изобщо не искаше да се отваря и да показва съдържанието си. Просто гладко парче метал, и Артьом без съжаление върна контейнера в раницата. Сега трябваше да измисли къде да го дене. Не искаше да го носи в клуба, изобщо, да разнася със себе си нещо, заради което можеха да го убият посред бял ден, беше глупаво. Артьом помисли и реши, че за съхранение на опасни вещи няма по-добро място от багажните клетки на някоя гара.

Той посегна към следващия бургер и замря.

В ресторанта, оживено говорейки помежду си, влязоха четирима ниски, облечени в черна кожа субекти.

Патрулният джип бавно се движеше по оживената улица. Скапаните от жегата полицаи мързеливо оглеждаха щъкащите по тротоарите минувачи, търсейки, както се посочваше в описанието, „ниски хора, облечени в черни кожени дрехи и с червени кърпи на главите“. Тъй като заподозрените бяха особено опасни, а за събитията от миналата нощ не знаеха само най-тъпите и мъртвите, патрулните бяха въоръжени с къси автомати и имаха негласна заповед да откриват огън първи. Такова нещо не се беше случвало от деветдесет и трета година.

Дежурните полицаи бяха приели информацията максимално сериозно, но дневната рутина и особено горещината, излизаща на тежки вълни от топящия се асфалт, отвличаха вниманието им.

— Що за кретен трябва да си, за да облечеш черна кожа в такова време, — отново каза водачът, докато оправяше тежката си бронежилетка.

— Пак добре, че не търсим хора в шорти, — избоботи в отговор лейтенантът. — Тогава щяхме да видим зор.

Двамата на задната седалка измъчено се усмихнаха.

— Вярно ли е, че градските власти преговарят с федералното правителство и ще ни пратят батальон десантчици на помощ? — попита единият от тях.

— Защо, сами не можем ли да се справим с някакви бандити?

— Педесе и шести, педесе и шести, отговори, — изхриптя радиостанцията.

— Тук Педесе и шести, — отговори лейтенантът. — При нас всичко е тихо.

— На пресечката на „Пресненски вал“ и „Ходинска“ има голяма авария. Проверете.

— Ние какво общо имаме? — възмути се водачът. — Нека КАТ да се оправя.

— Ще се оправят — обеща радиостанцията. — А ти иди да провериш.

Връзката прекъсна.

— Съвсем са се побъркали, — изруга лейтенантът. — След тая катастрофа на „Ленински“ вече трябва да проверяваме всяко ПТП. Обръщай.

Патрулният джип още не се беше скрил зад ъгъла, когато до черната будка на пресечката на „Красная Пресня“ и „Пресненски вал“ спряха три тъмночервени автомобила волво. От първия излезе нисък червенокос мъж с бежови спортни панталони и черно кожено сако, под което криеше бойния си рицарски пояс.

— Добър ден, Мехраб, — хладно поздрави той обущаря. — Трябва да поговорим.

Старецът измъкна някъде изпод брадата си гвоздейче, и без да вдига глава от калъпа, заработи с чука. Рижият въздъхна и потупа стареца по рамото.

— Мехраб, нямам време.

Обущарят вдигна глава и късогледо присви очи:

— А-а, Нелсън… Отдавна не сме се виждали, отдавна. Сядай, щом си дошъл.

Нелсън Бард, магистър на ложата на Мечовете, послушно седна на малко столче редом с обущаря.

— Бих искал…

— Искаш ли да чуеш един майтап? — прекъсна го старецът. — Вчера някакъв чел ял навски шуркь в „За стомаха“. Сервирали му истински, от недоглеждане. Голям цирк.

Нелсън потръпна:

— Жив ли е?

— Казват, че да.

— Много е корав.

— Челите са жилави.

Старецът поклати глава и отново се върна към заниманието си.

— Слушай, Мехраб, ние търсим… — чукане прекъсна думите на магистъра — обущарят забиваше поредното гвоздейче.

Нелсън побеля, но успя да се сдържи. Старецът беше уважаван член на семейство Шас, един от старейшините на рода Турчи, и да се кара с него би било глупаво. Като всички представители на Тъмния Двор, шасите бяха известни с отвратителните си характери, и това трябваше да се търпи.

Бард стисна зъби и след кратка пауза попита:

— Може ли да спреш за малко?

— Много работа, — промърмори Мехраб към украсените с големи катарами обувки на магистъра. — Трябва да си храня семейството.

— Търсим Червените Шапки.

— Никой не се съмнява.

— Да си ги виждал напоследък? — Чудът реши да не обръща внимание на ехидния тон на обущаря.

— Кого по-точно?

— Който и да е.

— Тук минава много народ, — съобщи Мехраб, разглеждайки заготовката, — не мога да следя за всички.

Нелсън отвори портфейла си:

— Стотачка.

— Червените Шапки са толкова дребни… — оплака се старецът. — За да ги видя, трябва да си напрягам очите. Знаеш ли колко взимат ерлийците за нови очи? Истински грабеж, нямам толкова пари.

Чудът извади две стотачки и ги подаде на стареца:

— Не е хубаво да ругаеш ерлийците.

— Дай още сто и няма да кажа повече и една лоша дума за тях пред тебе.

Нелсън изпуфтя и бързо затвори портфейла. Мехраб внимателно разгледа банкнотите срещу светлината, старателно ги сгъна и ти скри под престилката си.

— Приятно е да си имаш работа с щедри хора — с чувство произнесе той. — В Тъмния Двор това е голяма рядкост — и отново взе чука. — И кожата в днешно време е просто боклук.

— А Червените Шапки? — раздразнено произнесе Нелсън.

— Ах, да… — След като си получи парите, Мехраб беше загубил всякакъв интерес към ситуацията. — Ето ги, дошли са да плюскат.

Бард се обърна. От „Макдоналдс“-а на отсрещния тротоар излизаха четирима дребосъци, натоварени с торбички с храна.

Стрелбата започна веднага, щом Червените Шапки излязоха на улицата.

От чуждестранните коли на отсрещния тротоар изскочиха някакви мъже, и без да им пука от нещо, откриха огън по дребните. С автоматично оръжие. Избухна паника, минувачите се разпръснаха във всички посоки, а Артьом още при първите изстрели обърна масичката и се скри зад нея, притискайки към гърдите си раницата. Без да обръщат внимание на изплашените хора и скърцащите автомобилни спирачки, нападателите тръгнаха към Червените Шапки. Те се опитваха да организират отбрана, изхвърляйки бургерите и пилешките пържоли. От Юкон-а, който ги чакаше до тротоара, се раздадоха няколко единични изстрела, но нападателите отвърнаха с толкова мощен огън, че за секунди лявата страна на машината стана на решето, а Червените Шапки вътре вече не даваха никакви признаци на живот. Трима от излезлите от ресторанта вече се гърчеха на тротоара, а последният разтреперан се измъкваше към „Планета Холивуд“, но никой нямаше намерение да го оставя жив. Мъж с рижа коса го догони и в движение го простреля в тила.

Престрелката продължи не повече от трийсет секунди. Нападателите бегом се прибраха в машините и изчезнаха.

Артьом се измъкна изпод масата и реши да заобиколи през парка към станцията на метрото.

Глава 10

Москва, Околовръстното шосе,

27 юли, вторник, 13:16

— Какво разбра, студент? — най-накрая попита Корнилов, докато волгата излизаше на „Колцевая“.

През целия път от управлението майорът разсеяно гледаше през прозореца и игнорираше въртящия се на предната седалка Васкин, и чак сега прояви интерес към събраните от него сведения. Лейтенантът пъргаво се обърна и измъкна от джоба на якето си тефтер:

— Много интересна информация, патрон, много. В сградата, която сега заема „Чуд Inc.“, по-рано е имало секретен институт. Централен Научноизследователски институт „Светло бъдеще“.

— КГБ?

— Те или военните — не е ясно. През перестройката институтът изчезнал, сградата внезапно се приватизирала, и сега единствен собственик е фирма „Чуд Инкорпорейтед“. Експорт, импорт, финанси, инвестиции. Не дават помещения под наем, само те са вътре, в това число дъщерната им охранителна фирма „Бронежилетка Чуд“ АД. — Васкин се засмя. — Лицензът им е наред, генералният директор го познавате — Франц Францевич де Гир.

— Червенокос — Корнилов си спомни тежкия макленбургски акцент на началника на охраната и попита: — Чужда ли е фирмата?

— Сто процента наша. Регистрирана в Москва през 1989 година, месечен оборот — около милиард.

— Колко?!

— Един милиард. Имат бизнес по целия свят, но гледат да не се набиват на очи.

Корнилов замислено се протегна и пусна в купето струя тютюнев дим. Подобни компании имат много високопоставени покровители, и да се атакува „фронтално“ вероятно няма да позволят.

— По сводките има ли нещо за „Чуд Inc.“?

— Никъде. — Васкин отново погледна в тефтера. — При данъчните всичко е наред, при митниците — също, даже и при пожарната. Нямат дългове, харчат по десет милиона годишно за благотворителност. Направо образец за правене на бизнес.

— Чисти като първи сняг, — заключи Корнилов. — Откъде са им парите?

Въпросът беше съвсем уместен — такива корпорации не никнат от въздуха.

— Това е по-сложно. — Лейтенантът помълча малко. — През 1988 година на Бахамите е създаден инвестиционният фонд „Чуд“, след това парите му са преведени в съществуващата тук „Чуд Банк“, която е един от учредителите на „Чуд Инкорпорейтед“.

— Странно, — произнесе майорът.

В края на осемдесетте, в епохата на хаоса, царящ сред останките на империята, да се внесат в Русия такива капитали беше много смело начинание. Реформите на икономиката едва започваха, уважение към частната собственост нямаше, данъци никой не плащаше, и да си представиш, че от тази страна някога ще излезе нещо, каквото и да е, беше много трудно.

— Това ли е всичко, което си изяснил досега?

— Разбира се, че не, патрон, — усмихна се Васкин. — Работих и по „Ленински“.

— И какво изработи? Има ли нещо, за което да се хванем?

Лейтенантът се натъжи:

— Почти нищо. Юкон-ът е собственост на някаква охранителна фирма, обявен е за откраднат.

— А втората машина? — намръщи се Корнилов. — Хамър-ът?

— Открит заедно със собственика, — лейтенантът измъкна снимка. — Игор Данилович Лебедев, двайсет и девет години, безработен.

— Какво за него?

— Сирак, веднага след дома за деца отива в армията. Служил е в спецназ.

— Кога е демобилизиран? — незабавно се стегна Корнилов.

— Уволнен по собствено желание, — поправи го лейтенантът. — Останал е на свръхсрочна служба. С какво се е занимавал в армията, не е известно, досието му е засекретено. Трябва да се обадим в управлението да натиснат военните.

— Аз ще се заема.

— Паспортът му е издаден преди две години, московско жителство. Веднага след уволнението си е купил жилище в „Нови Черемушки“. Хамър-ът му е трета машина. Предишните два джипа са обявени за откраднати.

— Добре си живее безработният спецназовец, — промърмори майорът.

— В нашето полезрение до вчера не е попадал.

— И неговото тяло ли е изчезнало?

— Не, лежи си в моргата.

— Обезателно да се проследи кой ще дойде за него.

— Разбрах.

— Спецназ. — Майорът угаси цигарата. — Хубаво. Намери ли нещо друго?

— Гнездото на снайпера, както предполагахте, беше на последния етаж в офис сградата срещу „Чуд Inc.“ Помещението е наето от фирма „Оборудване за моторни катери и съвременни багети“. Вътре е пълно с отпечатъците на Лебедев и още двама. Пушка „Light 50“ — страхотна пушка, между другото, — бинокъл, прибор за нощно виждане, кухня, три спални. Общо казано, пълен комплект.

— За „Багетите“ нещо известно ли е?

— Абсолютно нищо. За сътрудниците на фирмата също никой нищо не знае. Няколко пъти са виждали охранителите и в асансьора са се сблъсквали с някакво момиче. Опитваме се да съставим фоторобот.

Волгата слезе от Околовръстното и спря на паркинга на ресторант „Златната подкова“.

— Тук ли сме? — учуди се лейтенантът.

— Вчера на „Вернадка“ видях една кола, — обясни Корнилов. — Трябва да поговоря със собственика.

— А аз какво да правя?

— Най-добре да мълчиш, — отсече майорът, и вече по-меко се усмихна: — Гледай да не убиеш някого.

— Ще се постарая, — обеща Васкин, докато излизаше от машината. — Собственикът — бандит ли е?

— Абсолютно.

За любителите на свежия въздух в „Златната подкова“ бяха предвидени изящни дървени беседки, в последната от които полицаите чакаха двама мъже.

— Закъснях — каза Корнилов, докато сядаше на масата. — Запознайте се, това е лейтенант Васкин.

— Ти винаги закъсняваш, — весело отговори един от мъжете. — Къде е Шустов?

— На работа, — съобщи майорът, и като помисли, добави: — Лови бандити.

— Предай му поздрави, — поклати глава мъжът и се обърна към Васкин: — Казвам се…

— Тоя, дето много приказва, е Мрънкалото, — прекъсна го Корнилов, — а другият — Готвача.

Подражавайки на майора, Васкин бавно огледа бандитите. Мрънкалото беше нисък, кльощав и решеше рядката си коса напред. Елегантният костюм и скъпия часовник го правеха да изглежда като преуспяващ брокер, а не като криминален бос.

— Хубаво момченце, — усещайки втренчения поглед на Васкин, се обърна към Корнилов Мрънкалото. — На тебе прилича, когато беше млад и нахален. Не мислиш ли, Готвач?

— Кука кат’ кука, — не се съгласи вторият бандит. — Но кат’ сме тука, дай да се изприказваме набърже и да си ходим.

Готвачът повече приличаше на бандитите от филмите. Масивен, широкоплещест младеж с разкопчана риза, изпод която се виждаше дебела златна верига, той беше настроен значително по-недружелюбно от приятелчето си.

— Не изглеждате добре, Андрей Кирилович, — съчувствено се обърна към Корнилов Мрънкалото. — Какво се е случило?

— Не можах да спя. — Майорът шумно отпи портокалов сок и изгледа бандита, — висях на „Вернадка“ цяла нощ.

— Кого ловихте?

— Някакви момчета вдигали шум, постреляли, притеснявали хората наоколо.

— Случва се, — съгласи се Мрънкалото, — народът напоследък съвсем обезумя, пуцат наляво-надясно, колят се, а по пътищата какво става, няма да повярвате — в час пик е просто страшно.

— Хванахте ли някого? — осведоми се приказливият бандит след малко.

Корнилов отрицателно поклати глава.

— Куките да не са идиоти да се врат под куршума, — обади се Готвачът, — дай им само пушилка да дигат.

— Не си прав, Готвач, — застъпи се за полицията Мрънкалото. — Както сочат статистиката и средствата за масова информация, господин майорът, за разлика от много свои колеги, прекрасно се справя с длъжностните си задължения. Действа професионално и в същото време внимателно. Помните ли, когато ме арестувахте последния път, Андрей Кирилович, чак ми се сви сърцето.

Готвачът кисело изсумтя.

— Но този път господин майорът е сбъркал, — продължи Мрънкалото. — Нищо не знаем за събитията на „Вернадка“. И изобщо не обичаме да шумим.

— Как тогава сте допуснали това? — учуди се майорът. — Това е вашият район. И там видях бавареца ти.

— Баварец? — повтори Мрънкалото. — Кой от всичките?

— Той има два, — захили се Мрънкалото.

— Все ми е едно кой, — спокойно произнесе Корнилов. — Щом казвам, че съм видял на булевард „Вернадски“ твоята кола, значи е така, няма нужда да се правиш на клоун. Нямам време.

Готвачът въпросително погледна Мрънкалото. Той сви рамене, показвайки, че грубостта на Корнилов не го е засегнала.

— Отначало смятах да припиша престрелките на вас, — усмихна се майорът. — Но видях, че даже за Чемберлен това е прекалено. Хеликоптер, свързочна военна машина, гранатомети. Излиза, че в града има нова банда, а това не е нужно нито на мен, нито на вас, затова, Мрънкало, казвай какво знаеш, а аз ще се разправям с червеноглавите, докато не са стигнали до вас.

— Не ни навивай за тия дебили, ченге. Ако тръгнат против Чемберлен, цяла Москва ще скочи срещу тях, — мрачно каза Готвачът.

Мрънкалото извади табакера, зави си цигара и изпускайки струйка ароматен дим, замислено се усмихна:

— Да, Корнилов, защо реши, че се страхуваме от тях?

— Защото ви познавам.

Мрънкалото изсумтя:

— Може и да ни познаваш, но не виждаш по-далече от носа си.

— Защо?

— Червеноглави има в града, откакто се помня. Шаваха още при съветската власт, но те са боклук, дребни риби. Виж, момчетата, които нападнаха, са доста по-сериозни. На тях не им пука нито за вас, нито за нас.

— Така ли? — присви очи Корнилов.

— Ами пробвай да вземеш заповед за обиск на „Чуд Inc.“, ей така, на майтап. Пък да видим.

— Ако трябва, ще взема, — намръщи се майорът. — Какво знаеш за тях?

— За сградата научих преди пет години. Братоците решили да я приватизират. Отишли при собствениците, така и така, искаме дял. Знаеш как става. Натиснали яко, както си му е редът, ама не се получило. Накратко, тия момчета повече никой не ги е виждал, разтворили се във въздуха. Цялата бригада.

— Как така цялата бригада?

— Ами така. Изчезнали не само тия, дето отишли да приватизират сградата, а и всички останали. Трийсет човека. За една нощ.

— Търсихте ли ги?

— Не, защо? Обикновено те сами излизат — кой изплува от реката, кой го намерят в гората. А тук — нищо. Нямам представа къде са се дянали трийсет човека. Тогава разбрах, че тая сграда я владеят много сериозни хора. Имат си, така да се каже, родов замък с малка частна армия. И толкова.

— Защо само толкова?

— Такива неща не можеш да ги държиш в тайна, господин майор. Някой нещо непременно ще разкаже, някой нещо ще намекне, а ние и до сега нищо не знаем нито за собствениците, нито за сградата.

— „Чуд Inc.“, — замислено произнесе Корнилов.

— Много потайна фирма, — кимна Мрънкалото. — Не успяхме да се приближим до тях. Не взимат на работа никакви външни. Имат собствена служба за безопасност. Имат своя банка. Накратко, след историята с приватизацията не се и опитвахме кой знае колко.

— Само те ли са?

— Не. В Москва има места, където нито вие, нито ние можем да отидем.

— Клубове, — обади се Готвачът.

— И клубове също, — съгласи се Мрънкалото. — Има няколко заведения, където изобщо не пускат момчетата.

— И вие го търпите? — лицемерно се учуди Корнилов.

Мрънкалото злобно се намръщи, а Готвачът, без да разбере иронията, сви рамене:

— Излишна патаклама на никой не трябва, Корнилов, не зацепваш ли? Те да не са тъпи.

— И как ще го обясните?

— Обясняват на децата в училище, ние ти разказваме — Мрънкалото се ядоса. — Питаш, какво е станало на „Вернадка“? Моля! В сградата нахлули поне сто човека, отнесли целия двор, изтрепали маса народ, а след това — изведнъж няма нищо.

— Как така? — не разбра Корнилов.

— Ами така. Щом чули сирените, червеноглавите се разбягали. Просто се разтворили във въздуха. Но най-интересното започнало, когато дошли вашите. Целият двор… раз, и станал такъв, като преди нападението. Само КАМАЗ-ите останали.

Корнилов си спомни неестествената чистота във вътрешния двор на „Чуд Inc.“ И поклати глава.

— Ти какво правеше там?

— Любопитство, — сви рамене Мрънкалото, — трябва да се знае, какво става в града.

— А как разбра?

— Случайно. — Бандитът погледна Корнилов в очите. — Честно, отивах си в къщи.

— Разбирам. — Андрей стана. — Благодаря за компанията.

— Ето ти списъка — Мрънкалото сложи на масата лист хартия. — Клубове фирми, всичко, където не можем да ходим. Разгледай го.

— Ще го разгледам, — обеща майорът и излезе от беседката.

* * *

Москва, Киевската гара,

27 юли, вторник, 13:45

Тя скочи на перона, спря и разтревожено се огледа настрани. Блъсканицата и пълната неразбория, съпровождащи идването на влаковете, я изкараха от равновесие, а тълпата накара сърцето и да се свие. Струваше и се, че хората са стотици, не, хиляди — забързани, суетящи се, нервни обитатели на този побъркан град. Внезапно и стана мъчно за сънливото малко градче, където беше минал досегашният и живот. Градчето, където четирима събрали се на сянка се наричаха тълпа и предизвикваха повишения интерес на местния полицай — дебелия и мързелив чичо Петя.

— Това е Москва, Марина, столица.

Тя се обърна — пълничката кондукторка добродушно се усмихваше на уплашената провинциалистка. Момичето преглътна и тръсна глава, опитвайки се да прогони призраците.

— Моята Москва!

Висока, сивоока, с дълга гъста коса и стройни крака, тя с фалшива храброст изгледа кондукторката:

— Това ще бъде моят град!

Кондукторката поклати глава, Марина се усмихна:

— Благодаря ти, лельо Маша.

— Няма да какво. — Гласът на кондукторката стана сериозен. — Да не забравиш да се обадиш на майка си, обеща.

— Знам, — намръщи се момичето. Тя вече съжаляваше, че разказа на тази жена простичката си история.

— Ще успееш.

— Довиждане, лельо Маша.

Марина вдигна малкия си куфар на идиотски синьо-жълти ивици и тръгна към сградата на гарата. Човешкият поток я подхвана, провери колко е твърда с помощта на няколко железни рамене, и размисляйки, я прие в сплотените си редици. Леля Маша остана далече назад.

Стихията, в която попадна Марина, и беше съвсем непозната. За няколко секунди пътешествие по бурната човешка река и се стори, че никога няма да се измъкне от здравите и обятия. Марина се изплаши. Тя се обърка и многото надписи по стените и стълбовете вече не можеха да й помогнат, буквите престанаха да образуват думи, а стрелките и знаците се разпадаха пред очите и. Марина започна отчаяно да се измъква от тълпата.

— Пуснете ме! — момичето почти плачеше.

— По-внимателно!

— Каква нагла…!

Плътната стена около момичето поддаде и го изплю навън.

— Къде се буташ?! — Марина се блъсна в малка масичка, покрита с пожълтели вестници със съмнително съдържание. Плешив човечец с мръсна тениска с мъка удържа работното си място да не падне на калния асфалт и с неприязън изгледа виновницата за случилото се. — Кьорава ли си?

— Извинявайте, — момичето смутено се усмихна. — Случайно да знаете от къде мога да се обадя?

Човечецът я огледа, помисли дали си заслужава да отговори и завъртя неопределено глава:

— Там.

— Благодаря, извинете още веднъж.

— Добре, де, — търговецът окончателно и прости. — Само че трябва да си купиш карта за телефон ето там, в будката.

Такива апарати Марина виждаше за първи път. Обемистите сини кутии с блестящи метални копчета, дисплеи и купища сложни инструкции бяха ярък символ на новия свят. Клатейки глава, момичето тръгна срещу това достижение на цивилизацията, и веднага се сви от болка — нечия остра обувка се беше забила в голия пръст на крака и.

— Ох! — момичето приклекна.

— Извинете, — механично произнесе късо подстриган младеж.

Погълнат от мислите си, той изглежда, не беше забелязал към кого се обръща — към мъж или към жена. Марина се подразни от това:

— Не виждате ли около себе си?

Младежът спря, свали слънчевите очила и се обърна към младата жена:

— Какво?

— Трябва да сте по-внимателен!

Пръстът я болеше ужасно и вече беше започнала да се образува синина. Марина се разстрои съвсем:

— Вие дори не ме погледнахте! Боли ме!

Младежът виновно се усмихна:

— Извинявайте, бях се замислил и не ви забелязах. — Той премести малката си черна раница от дясната в лявата ръка и отново се усмихна. — Така по-добре ли е?

— Значително.

— Повярвайте ми, ще ви блъскат непрекъснато, и рядко ще се извиняват. Днес ви провървя, довиждане.

Младежът вдигна слънчевите очила и изчезна в тълпата.

Да разбере, как работят телефоните, се оказа не толкова сложно. Момичето намери в тефтерчето си необходимия номер, набра, и задъхвайки се от вълнение, помоли:

— Ако обичате, дайте ми Алик.

— Аз съм.

Какъв приятен баритон, отбеляза момичето и се представи:

— Аз съм Марина, нали помните, уговорихме се да дойда.

Слушалката замълча за момент, и момичето със свито сърце слушаше гнетящата тишина. Сърцето и удари един, два пъти, беше готово да изскочи от гърдите, а самата тя — да избухне в сълзи.

— Маринка? Разбира се, че помня. — Гласът на Алик стана много по-весел. — Кога пристигна?

— Току-що, звъня от гарата, Киевската…

— Прекрасно, — прекъсна я човекът. — Идвай при мене в студиото, на „Плющиха“.

— Къде е това?

— Съвсем близо. Ще минеш през Бородинския мост, после покрай дълга тухлена сграда и ще завиеш на дясно, там е „Плющиха“. Номерът на сградата…

— Къде е този мост? — неуверено попита момичето.

— Ще питаш. Чакам те, до скоро.

Марина извади картата от апарата и замислено я повъртя в ръка. Да се обади ли в къщи или не? Представи си майка си, която се хвърля към телефона при всеки звън, и тръсна глава. Не и се слушаха мрънкания. Като получа работата, ще се обадя.

След малко самотно стройно момиче със старомоден куфар в ръцете питаше минувачите как да стигне до Бородинския мост.

* * *

Общинска жилищна сграда

Москва, улица „Пречистенка“,

27 юли, вторник, 14:00

— А сега да си премерим пулса за десет секунди.

Синди Крофърд ослепително се усмихна от екрана, призовавайки всички жени на света да станат още по-красиви, стройни и сексапилни.

Потната Люся стисна зъби и напипа пулса на китката си. Да правиш шейпинг вкъщи, разбира се, не е същото, като в клуба, в присъствието на опитен инструктор, но помага. Да се бориш със скуката. Откакто приключи сесията в института, категорично нямаше какво да прави. Празните летни дни се превърнаха в истинско мъчение. „Сребърният бор“, кафетата и купоните и дотегнаха, а почивката на море, която и обещаваше Артьом, започваше да й се струва несбъдната мечта. Люся даже вече съжаляваше, че не е отишла с родителите си на вилата. И това се нарича последното лято на детството? Следващата година завършва, и толкова. Остава и само да съжалява за пропуснатото време.

— Сега ще се заемем с мускулите на краката.

„Артьом е виновен.“ Люся изтри потта от челото си и ожесточено заразмахва крака. „Сигурно много го глезя. Зойка е права, с мъжете трябва по-строго. Иначе: на театър — не е сезон, на концерт — не е сезон, отлага непрекъснато отпуската. Щяхме да ходим на море, кога? Даже не се обади след вчера!“

Артьом винаги звънеше между единайсет и дванайсет и половина, за да решат какво да правят вечерта. Днес — не.

„Сигурно е сърдит, нека! Имам работа, много съм зает! Позьор! Исках да отида със Зойка в Крим — не ме пусна, а тя утре ще бъде в Алуща!“

Люся едва не заплака от самосъжаление.

„Добре, днес ще поставя въпроса ребром, или той си взима отпуска, или да си търси друга глупачка.“

Желанието да тренира внезапно изчезна, прииска и се вана. Люся превключи телевизора на НТВ.

— Днес сутринта в центъра на Москва, на ул. „Покровка“, имаше ожесточена престрелка, с човешки жертви. — Гласът на диктора беше изпълнен с трагизъм. — Нашият кореспондент Денис Солдатиков предава от мястото на събитието. Денис, ако обичаш.

На екрана се появи млад репортер с бяла риза и вратовръзка.

— Преди няколко часа срещу офисите на компания „ГВ“ бандити взривиха паркиран до тротоара Ягуар, след което започна престрелка.

Камерата показа потрошената кола, покрита с противопожарна пяна, а на заден план се виждаше познатата табела „ГВ“. Там работеше Артьом.

— По наши сведения, водачът на Ягуара е загинал. Вследствие на започналата стрелба има ранени минувачи. Млада жена, работеща в компания „ГВ“, е откарана в болницата с огнестрелни рани.

— Денис, известно ли е, кой стои зад тази акция? — включи се дикторът от студиото. — Полицията съобщи ли някакви подробности?

— За съжаление, не. На мястото на произшествието дойде майор Корнилов, но отговорите му бяха уклончиви. Улицата е преградена, има огромно задръстване, трябваше да носим апаратурата от Садовое колцо…

— Благодаря, Денис. — Картината се върна в студиото на НТВ. — Напомням, че тази престрелка е трета по ред за последните няколко часа, и много наблюдатели предсказват нова серия гангстерски войни. След половин час в Московското управление на полицията започва извънредна пресконференция, от която ще има пряко включване…

Люся изключи телевизора и зяпна черния екран.

Артьом не беше звънил! Люся седна на ръба на дивана. В новините казаха, че е ранена млада жена, работеща в „ГВ“. Ами ако Артьом…?! Той се обажда всяка сутрин. Зави и се свят, и не чу веднага звънеца на вратата. Какво да прави?

На вратата се позвъни отново, настойчиво. Момичето потрепери, и внимателно, на пръсти се доближи до вратата и погледна през шпионката:

— Кой е там?

В мрачния коридор стоеше симпатичен младеж с джинсово яке.

— Полиция! Степанова, Любов Владимировна тук ли живее?

— Аз съм Любов Степанова — преглътна Люся, — Владимировна.

— Лейтенант Васкин, отдел за специални разследвания, — представи се младежът, — трябва да ви задам няколко въпроса.

— Покажете си значката.

— Разбира се. — Пред шпионката се появи полицейска значка. — Ще отворите ли?

— Какви въпроси? — Люся се почувства по-сигурна. — Какво се е случило?

— Какво значение има? — учуди се младежът. — Отворете!

Вратата на апартамента беше масивна, желязна, с три ключалки, и Люся засега не искаше да я отваря.

— Няма. Нека да дойде нашият квартален, него го познавам.

Васкин въздъхна:

— Трябва да говоря с вас за Головин. Артьом Головин. Познавате ли го?

— Да предположим. Какво се е случило с него?

— Нищо. Искам да поговорим за него.

Люся реши, че може да отвори вратата.

— Влизайте.

На светло чернокосият лейтенант се оказа даже по-симпатичен, отколкото през шпионката. Учтиво си събу маратонките, преди да влезе в стаята и да извади от джоба на якето си тефтерче.

— Кога за последен път сте го виждали?

— Вчера, — механично отговори Люся, гледайки стърчащата от якето на Васкин дръжка на пистолета. — Какво значение има? Какво се е случило с Артьом?

— Аз… Ние разследваме стрелбата на „Покровка“.

— Чух по новините.

— Вашият приятел е свидетел, и бих искал да го открия.

— Не е ли на работа?

— Тръгнал си е, — лейтенантът се почеса с химикалката, — у тях и при родителите му го няма. Не знаете ли, къде би могъл да отиде? Обаждал ли ви се е?

— Тука живее — прошепна уйбуй Копито и показа масивната желязна врата със златист номер „22“. — Отваряй!

Бронята, един от бойците в десетката му, измъкна малък флакон с шестпроцентен разтвор от разковниче (номер 24 в каталога „Технически средства за проникване в затворени помещения“, стопроцентова гаранция за отваряне на всякакви ключалки, доставка по куриер), но уйбуят хвана ръката му:

— Не убивайте никого. Трябват ми живи, ясно ли е?

— Ясно, — шепнешком потвърдиха Червените Шапки и дружно заредиха пушките-помпи.

— Отваряй!

Копитото се дръпна от вратата, и Бронята пръсна струя разтвор, във въздуха силно замириса на етер. Капките разковниче бързо превърнаха ключалките в прах.

— На какво мирише у вас? — попита Васкин, небрежно кръстосвайки крака.

Младата жена нямаше какво толкова да му разкаже за Головин, но той не искаше да напуска удобното и жилище. Красива, червенокоса, е, малко слаба, но Владик обичаше спортния тип.

— Може съседите да правят ремонт — Люся също усети миризмата на някакъв разтворител.

Тя се обърна към коридора и извика — тежката метална врата по някакъв невероятен начин се беше отворила и в апартамента нахлуха въоръжени мъже в кожени дрехи.

— Не мърдай!!

— Долу!

— Стой!

— Млъкни!!

— Ще стрелям!!!

Васкин скочи от канапето и извади пистолета:

— Назад!

Но беше късно. Един от нападателите удари лейтенанта по ръката, а друг стовари приклада на пушката си върху главата му. Владик падна като труп на пода.

— Копито, хванахме го!

— Аз го хванах, идиот!

— Аз го видях първи!

— Не, ти го уби!

— Млъквайте, дебили! — Уйбуй Копито бавно влезе в стаята, и без да обръща внимание на замръзналата от страх Люся, обърна Васкин по гръб. — Това не е той.

— Как не е? — учуди се Бронята. — Нали беше тука!

— Е, и? — Копитото погледна зацапана снимка, ритна Васкин и погледна към Люся. — Кой е тоя?

— От полицията.

— Къде е Артьом?

Сега, след като остави Амулета, Артьом се почувства много по-спокоен. Който и да го открие, а, че рано или късно обезателно ще го открият, Артьом не се съмняваше, няма да го убие веднага. Първо ще иска да разбере къде е проклетата раница. Почувства се по-добре, слънцето грееше, от плейъра звучеше:

Ты отказала мне два раза,

Не хочу, сказала ты.

Вот такая вот зараза

Девушка моей мечты…

„Люся! — сети се Артьом. — Аз и се обаждам всяка сутрин. Родителите… Интересно дали знаят вече за стрелбата? Може би ме търсят?“

Артьом спря до близкия телефонен автомат и набра номера на момичето.

— Не съветвам да си несговорчива, — многозначително изръмжа Копитото и извади пистолета си. — На много чели такава глупост им е излязла накриво.

— През носа, — поправи го младата жена.

— И не съветвам да се правиш на умна.

— Аз и не искам, — каза Люся, — получава се от само себе си.

Бронята се захили. Копитото злобно го погледна и се почеса с пистолета по гърба. Васкин, когото Бронята беше заключил с белезници за тръбите на парното, простена.

— Той какво, свести ли се? — попита уйбуят.

— Не, добре го цапардосахме, — озъби се Бронята, — поне още двайсет минути ще се въргаля.

— От къде се е взел? — оплака се Копитото.

— Какво значение има? — прозя се Бронята. — Да го очистим, и да приключваме.

— Не, няма да трепем чели. Чукът ще ни откъсне главите.

— Тогава какво ще правим?

— Ще мислим.

Бронята удивено зяпна уйбуя:

— Какво?

— Млъкни.

Продължавайки да си чеше гърба с пистолета, Копитото се опита да обмисли ситуацията, но в главата му се въртяха всякакви глупости — лошата ставка на последните надбягвания, сериозната загуба на покер и раздразненото лице на фюрера на Шибзичите. Опитвайки се да съживи мозъчната си дейност, Копитото извади манерка и отпи няколко глътки уиски. Спаси го телефонът. Червените Шапки се спогледаха.

— Вдигни, — заповяда Копитото на младата жена, — ако е Артьом, питай го къде е.

Люся послушно вдигна слушалката:

— Ало.

— Люсенка, здравей, аз съм.

— Привет, — усмихна се момичето. — Къде си?

Артьом се запъна:

— На работа.

— Не си там. Къде си?

— Търсила ли си ме?

— Не. Къде си?

Механично повтаряният въпрос най-накрая свърши работа. Артьом настръхна:

— Полицията ли е у вас?

— Не. Къде си?

Артьом изтръпна:

— Люсенка, миличка, разбрах, кой е у вас. Дръж се. Кажи им, че отивам при Льоха, на вилата му. Ще извикам полиция, скъпа, не се бой, всичко ще бъде наред.

Той затвори.

— Артьом е на Ленинградската гара, отива на вилата на един свой съученик.

— Къде е вилата?

Артьом наистина се уплаши за Люся. Червените Шапки, а в това, че точно те са отишли при нея, той не се съмняваше, можеха да направят всичко. Можеше да й помогне само по един начин. Артьом набра „02“

— По-бързо, помогнете, убиват съседите!

— Говорете по-ясно.

— Съседите ми са търговци, имат фирма! В апартамента им влязоха четирима бандити, видях как удариха Сергей по главата, жена му пищи, в кухнята се чува от отдушника!!

— Кажете къде се намирате.

Артьом продиктува адреса на Люся и затвори.

— Къде отидоха? — Васкин огледа стаята и нещастно дръпна тръбата на парното.

— Тръгваха си, — сви рамене Люся. — И те търсеха Артьом.

— Проклятие. Къде ми е пистолета?

— На масата. Казаха, че такова пльокало не им трябва, — съобщи Люся. — Боли ли ви главата?

— Боли, — излъга Владик и с удоволствие усети нежното докосване на пръстите и. — Благодаря, Люся.

— Ти си толкова смел, Владик — усмихна му се младата жена. — Как се хвърли върху тях!

— Това ми е работата, Люся, — скромно отговори Васкин и се намести на пода, колкото му позволяваха белезниците.

— За първи път виждам истински герой, — прошепна Люся. — Искаш ли кафе?

— М-м… сигурно, да.

Черният полицейски автобус спря на съседната улица. Няколко човека заеха позиции под прозорците на квартирата, а Клим и шестима спецназовци влязоха във входа и се качиха до съответния етаж. Желязната врата, облечена в черна кожа със златист номер „22“ беше отворена, а ключалката явно насилена.

— Може да са още в жилището, — прошепна Клим под маската.

Получи се неясно, но спецназовците кимнаха. Думите така или иначе не се чуха, но в автобуса командирът беше казал, че в жилището може да има заложници, и явно напомняше за това. Лейтенант Изюбров, който стоеше най-близо до вратата, приклекна, и държейки в ръце тежкия АПС, изправи рамене. За разлика от много свои колеги, Изюбров остана верен на този стар и надежден модел автоматичен пистолет.

Клим вдигна длан с разперени пръсти. Пет секунди до атаката.

В апартамента започна да мирише на ароматно кафе и на Васкин му потекоха лигите.

— Да ти направя ли сандвич? — извика от кухнята Люся.

— Да! — Владик не беше ял нищо от сутринта.

— Със сирене или с шунка?

— Да!

— Добре. Между другото, на пода ли ще ядеш?

— Вързан съм.

— Ключът от белезниците е на перваза.

— Три!

Люся свали джезвето от котлона. Васкин се надигна и напипа ключа на перваза. Изюбров дълбоко си пое въздух и започна да го изпуска бавно, той правеше така винаги преди атака.

— Две!!

Люся се обърна към масата, на която стояха приготвените чаши и чинийка със сандвичи. Ключът не искаше да се завърти, Владик тихо изруга и го натисна. Изюбров вдигна пистолета.

— Едно!!!

Сержантът ритна вратата.

— Не мърдай!!

— Долу!

— Стой!

— Млъкни!!

— Ще стрелям!!!

Изюбров скочи в апартамента и се хвърли напред по коридора.

Грохотът в коридора накара Люся да подскочи. На вратата изникна могъща фигура с черна маска.

— Не мърдай!

Момичето изпищя и плисна врящото кафе от джезвето в очите на нападателя. Оглушителният рев се чу през няколко етажа. Изюбров се хвана за лицето.

— Убиха лейтенанта!

— Съпротивата е безполезна! — изкрещя Клим и стреля в тавана.

Грохотът в коридора накара Васкин да се свие. На вратата се показаха няколко фигури с черни маски. Люся извика, после се разнесе страшен рев и изтрещя изстрел. Васкин като тигър се хвърли към масата, взе пистолета и стреля няколко пъти в коридора. Чуха се звън от разбито стъкло и гръмки ругатни. Фигурите изскочиха навън.

— Съпротивата е безполезна! — се донесе от коридора, и Владик стреля на там още няколко пъти.

От кухнята се чу силен звук от удар и победоносния вик на момичето:

— Хванах го!

Васкин бързо презареди:

— Люся, жива ли си?

— Да! Хванах го!

— Обкръжени сте! — креснаха от стълбището. — Полиция!

— Каква полиция? — Васкин озадачено се огледа. — Не стреляйте, свой!

— Хвърли оръжието и излез с вдигнати ръце!

— Ще ме биете ли? — осведоми се той.

В коридора се замислиха:

— Кой си ти?

— Лейтенант Васкин, отдел за специални разследвания. Обадете се на Корнилов, той знае, че съм тук.

Този път на стълбището мислиха по-дълго:

— Какво става с нашия лейтенант?

— Жив е, — обади се от кухнята Люся, — само го ударих с тигана по главата.

— Защо викаше?

— Залях го с кафе.

От стълбището долетя гръмка ругатня.

Клим погледна сержанта, който стоеше на площадката с телефон в ръка:

— Какво?

— Корнилов потвърждава, че е изпратил тук лейтенанта си. Казва, че пречим на разследване. Ругае.

Клим тежко въздъхна:

— Добре, Васкин, влизаме, не стреляй.

Глава 11

Москва, булевард „Ленинградски“,

27 юли, вторник, 14:41

На тази среща Корнилов отиде с метрото. След като изпрати Васкин при приятелката на Головин, а Палич — в управлението, той слезе на „Сокола“, излезе на улицата, запали, хвърли на стара просякиня няколко монети, обиколи, без да бърза огромната жилищна сграда, построена още по времето на Сталин, и се оказа в уютен двор, засаден с тополи и кичести храсти люляк. Бабичките от входа обсъждаха горещите световни новини, две млади майки, клатейки бебешките си колички, преглеждаха последния брой на „Космополитен“, а на пясъчника беснееше шумно стадо деца. Мирен летен двор, остров на спокойствието в напрегнатия столичен живот.

На бордюра, скрит в гъстата сянка на дърветата, сух старец в ненатрапчив сив костюм и смачкана панама чакаше Корнилов. В едната си ръка държеше старомодни слънчеви очила, а с другата местеше по прашния асфалт тънко клонче. Самотен пенсионер, който се крие от градската суета в тихата градинка. Може да е извел внуците си или да чака стар приятел за партия шах. Нито един поглед не би се задържал върху стареца за повече от секунда. Корнилов хвърли цигарата в близкото кошче и седна на бордюра. Никога не си позволяваше да закъснява на редките им срещи. Графикът на този „пенсионер“ беше много натоварен.

— Добър ден, Хенрих Карлович.

— Здравей, Андрюша, здравей, — мило отговори старецът, продължавайки да чертае по асфалта причудливи фигури. — Защо не си оставил цигарите досега? Имаш малки деца.

— В къщи не пуша, — каза Корнилов.

— Никъде не трябва. — Старецът вдигна безцветните си очи към майора. — Вече три пъти ги отказваш.

— Четири, — поправи го Андрей, — не става.

— Странно, — меко каза Хенрих Карлович. — Според мен имаш достатъчно силна воля.

— Може би просто не искам — предположи майорът.

Старецът поклати глава, Андрей се усмихна.

У семейство Корнилови често идваха гости. Баща му, главен конструктор на завод, свързан с отбраната, беше заклет театрал, обожаваше празниците, и не позволяваше на близките си да скучаят. Поети, артисти, учени, четене на нови произведения, оживени дискусии на всякакви теми заобикаляха Андрей от ранното му детство. В това ярко общество сухият и винаги спокоен мъж със странното име Хенрих Карлович изпъкваше не само с това, че перфектно говори английски, но и с умението си да цитира в оригинал не само класиката, но и съвременната чуждоезична литература. С какво се занимава, Корнилов разбра в последния клас на гимназията, когато тихият Хенрих Карлович предложи на сина на най-добрия си приятел да започне кариера във военното разузнаване. Андрей отклони предложението, но от тогава слушаше съветите на стареца с особено внимание.

— Прегледах документите, за които ме попита, — започна Хенрих Карлович. — Лебедев действително е служил в ГРУ. В спецназ е бил година, след това са прехвърлили в друго подразделение. Прекрасно знае испански и френски, уникален случай за дете от детски дом. Намерихме му работа, където да използва знанията си.

— Значи, досието му никога няма да го видя, — въздъхна Корнилов.

— Питай мен.

— Защо е напуснал?

— Всички напускат някога.

— Знаете ли с какво се е занимавал, след като е напуснал армията?

— Не е станал престъпник, това е сигурно, — бавно отговори старецът. — Игор беше възпитан другояче.

— Лебед?

— Така го наричаха.

— Загинал е в престрелка.

— Престрелките невинаги са криминални, Андрюша.

— Това ваша операция ли е било? — кисело попита майорът. — Имам предвид стрелбата на бул. „Вернадски“ и всичко, свързано с нея.

— Ние много рядко се провеждаме операции в страната, а и действаме по-внимателно.

Корнилов вярваше на думите на стареца. Въпреки, че беше доста разочарован. Ако Хенрих Карлович беше отговорил по друг начин, всичко си идваше на мястото, и делото щеше да приключи мигновено. Майорът се замисли.

— Той не е бил сам на мястото на престрелката.

— Лебед беше отборен играч. С разработването и ръководството на операциите по правило се занимаваха други хора.

— Имате ли предположения, с кого е бил?

Хенрих Карлович се усмихна:

— Винаги съм казвал, че загубихме много, когато ти отказа да ни сътрудничиш. Имаш желязна хватка.

Корнилов посегна към цигарите във вътрешния си джоб, но се спря и разсеяно оправи сакото си.

— Въпреки това?

— Игор напусна системата заедно с командира си. Много ценен играч, ако продължаваме да използваме същите термини.

— Резидент?

— Не — Хенрих Карлович сви устни. — Управлението, в което те работеха, се занимаваше с изпълнението на деликатни мисии.

Андрей очакваше подобен отговор. Дързостта, с която действаха нападателите на бул. „Ленински“, показваше богат жизнен опит и професионализъм.

— А как е възпитан този играч? — попита майорът. — Той би ли станал престъпник?

— В никакъв случай. Прекалено посредствено е за него.

— Вчера вечерта, — каза Корнилов, бавно подбирайки си думите, — вашият специалист по деликатните мисии е избил единайсет човека на бул. „Ленински“.

— Единайсет? Колко са били всичко?

— Толкова.

— Тогава всичко е наред.

— Той е опасен, Хенрих Карлович.

Старецът отрицателно поклати глава:

— Не. Но даже да се случи нещо извънредно, ние можем да го неутрализираме.

— Въпреки това аз много бих искал да поговоря с този човек.

— Намери го и поговори, — предложи старецът. — Извинявай, Андрюша, аз няма да ти помогна за това. Само ще добавя, че този, с който искаш да говориш, е обявен за безсрочно издирване в шест страни по света. Търсят го по име и външни белези, които отдавна са се променили. Той не оставя следи. Но даже да ти провърви, системата ще го прикрие.

— „Много ценен играч“?

Старецът се усмихна:

— Системата е вечна.

— Как се казва? — Корнилов знаеше, че едва ли ще му отговорят, но въпреки това попита.

— Това няма да кажа. Един съвет, Андрюша — не подавай официално запитване в Генералния щаб. Днес сутринта премахнах от досието на Лебедев всички излишни подробности. Повече от това, което ти разказах, няма да научиш.

Старецът стана, но не си тръгна.

— Имам молба към теб, Андрюша.

— Да, разбира се. — Корнилов също стана. — Слушам ви.

— Искам да прибера тялото на Игор, — тихо каза Хенрих Карлович. — Той трябва да бъде погребан с военни почести.

— Утре. — Майорът се закашля. — Нека вашите хора да дойдат утре.

— Добре. — Старецът хвърли клончето, и без да се сбогува, тръгна към улицата.

Щом остана сам, Корнилов запали, и гледайки дима, поклати глава. Пак празно. Системата не издава своите, значи, за спецназовската следа можем да забравим. Андрей извади от джоба си плика с обсидиановия нож, и за пореден път замислено го повъртя в ръцете си.

* * *

Частно фотостудио

Москва, улица „Плющиха“,

27 юли, вторник, 14:50

Марина лесно намери вратата на студиото. Тежка, желязна, облечена с черна изкуствена кожа и украсена с нагла кръгла шпионка, тя се намираше на задната страна на стара сталинска сграда. В дясно на стената беше написана ругатня на английски, и Марина се засрами заради московчаните. В родния и град предпочитаха да ругаят на руски, и се получаваше по-представително и разнообразно. Тя оправи блузката си, въздъхна и решително натисна звънеца.

Вратата се отвори веднага. Мъжът на прага внимателно я огледа и широко се усмихна:

— Марина?

— Да, здравейте.

— Аз съм Алик. Влизай.

Младата жена беше леко разочарована. Приятният баритон се оказа най-хубавото у фотографа. Иначе собственикът на студиото беше и по-дебел, и по-плешив, и по-нисък, отколкото предполагаше. Освен това беше облечен в джинси и бяла тениска, увиснала на белите му тлъсти рамене.

Момичето плахо пристъпи в полутъмния коридор.

— Внимателно, има стъпала.

— Благодаря. — Марина едва не падна от малката стълба.

Студиото се намираше в сутерена на сградата. В тръбите, минаващи през коридора, течеше вода, а в тъмния ъгъл нещо подозрително шумолеше.

— Мислех, че работите в мансарда.

— Това е важно за художниците, — обясни Алик. — Светлина, нали разбираш. За фотографите е по-лесно, светлината така или иначе е изкуствена.

— Разбирам.

Те минаха през дългия коридор, пълен със стари прашни мебели, и влязоха в силно осветено помещение с малък подиум до девствено бяла стена.

— Разполагай се, — мъжът неуверено се размърда. — Искаш ли кафе?

— Да, благодаря.

— Ей сега. — Той влезе в съседната стая. — Чувствай се като у дома си.

Марина остави куфара си до дивана и се огледа. Няколкото професионални камери, разположени на стативи около подиума и мощното осветителско оборудване предизвикаха у нея уважение. Тя плахо прокара пръсти по матовата страна на най-големи фотоапарат и поклати глава. В толкова сериозно студио попадаше за първи път. Освен оборудването, дивана, малка масичка и няколко кресла, в стаята нямаше нищо, за това пък свободните стени бяха украсени с фотографии, предизвикващи у нея жив интерес. Блондинки и брюнетки, кестеняви и червенокоси, пищни красавици и гъвкави пантери, весели, страстни, примамващи, горещи. Някои даже твърде горещи, фотографът явно балансираше на ръба на порнографията, и Марина се изчерви — опитът и на модел се изчерпваше с няколко снимки по бански.

— Изучаваш конкуренцията? — Алик влезе в студиото. — Някои от тях са в „Елит“, „Ред старс“, на кориците на „Космополитен“ и „Вог“, по подиумите в Париж…

— В Париж? — недоверчиво се обърна към него Марина.

Клатейки се, Алик се приближи до стената и посочи с пръст фотографията на прелестна блондинка, изящно извита на черен стол.

— Работи с „Версаче“. Аз я открих. Горд съм.

Марина внимателно се вгледа във фотографията.

— С какво е по-добра от мен?

— Правилно, — захили се Алик. — С какво? С нищо! Някога и тя дойде тук, в този сутерен, без пари, без минало, без настояще, но с огромни, горящи очи. Сега има всичко.

Марина пак погледна блондинката, която имаше всичко.

— Блъскаше се като луда, — продължи фотографът и се приближи до камерата, — само дето не нощуваше тук. Побърка и мен, но постигна своето. Приближи се. — Марина се обърна. Ярка светлина заливаше подиума. — Застани в центъра.

Младата жена се подчини.

— От къде си?

— От Сморчанск.

Камерата зажужа.

— Сморчанск, Сморчанск, — фотографът пробваше името на вкус. — Някъде в Украйна?

— На границата.

Камерата жужеше. Ярката светлина светеше право в лицето и, и тя с усилие различаваше белите рамене на фотографа.

— Не се мръщи. На колко си години?

— На осемнайсет.

Камерата жужеше.

— Оправи си косата.

Момичето вдигна ръка.

— По-бавно, задръж така.

Камерата жужеше.

— Завърти се и гледай в обектива.

Камерата жужеше.

— Разкопчай си блузата.

Прекъсване. Алик спокойно гледаше смутеното момиче.

— Проблем?

— Нямам нищо отдолу.

— Знам, — кимна фотографът. — Повярвай ми, често ще чуваш тази фраза, и именно тогава, когато нямаш нищо под блузата. Наклони си главата, леко отвори уста и бавно, с две ръце разкопчавай копчетата. Разбра ли?

Момичето кимна.

— Направи го.

Вцепенените и пръсти с мъка се справиха с непослушните копчета.

— Разтвори я широко!

Камерата жужеше.

— Усмихни се!

Малко по-късно, когато вече седяха в креслата един срещу друг, Алик запали дълга черна цигара и се усмихна:

— Фотографиите, които направихме сега, нямат художествена стойност. Това е просто проба.

— Разбирам, — тихо каза Марина.

— Исках да видя как се държиш пред камера. Разстрои ли се?

— Не.

— Очите ти са тъжни.

— Не е заради това.

Фотографът тръсна пепелта от цигарата и внимателно погледна момичето:

— Какво се е случило?

— Нищо.

— Няма да настоявам, но все пак трябва да знам нещо за теб. Родителите ти знаят ли къде си? — Марина мълчеше. — Значи, не.

Той допуши цигарата, смачка я в пепелника, и тихо попита:

— Баща ти много ли пие?

— Втори баща. Да, пие. Жал ми е за мама, но ще и се обадя, ще и кажа къде съм.

— Разбира се. — Алик се протегна. — Къде си отседнала?

— Не съм мислила за това.

— Имаш ли познати в Москва? Или роднини?

— Не.

— Добре, ще измислим нещо. — Фотографът стана. — Сега ще донеса кафе, неудобно е, предложих на момичето кафе и забравих, като последния чеп.

Марина се усмихна. Докато Алик действаше в кухнята, тя оправи дрехите си и окончателно се успокои. Сега дебеличкия Алик почти и харесваше. Очичките му наистина бяха мазни, но това явно беше професионално. И останалите не чак толкова много фотографи, които беше виждала, имаха същите лепкави очи. Събличащи.

Добре, каза си Марина, това е просто още една крачка.

Тя отново намери фотографията на блондинката на стената. И аз ще отида в Париж. Ще пробия.

— Пий по-бързо — докато е топло. — Алик неочаквано излезе от кухнята, и я стресна.

Той внимателно остави на масичката поднос с две чаши кафе и чинийка със сандвичи:

— Яж.

— Благодаря. — Марина се върна в креслото. — А как я забелязаха?

— Кого? — Фотографът учудено вдигна вежди. — А, нея… Това е дълга история. Яж сандвичите, може би за последен път ядеш за удоволствие.

Кафето беше много силно.

— Защо?

— Фигурата, Маринка, фигурата. Това е твоят капитал.

— Да не би нещо да не ми е наред? — неочаквано кокетно произнесе момичето.

— Точно обратното. — Малките очички бързо пробягаха по тялото и. — Но трябва да е винаги така, докато си в нашия бизнес.

— Вече в бизнеса ли съм?

— Разбира се, но засега с единия крак.

— С кой от двата? — Марина се засмя и протегна стройните си крака.

Главата и шумеше. Вчера тя, самотна, малка, избягала от дома си провинциалистка, плачеше в задимения край на вагона, гледайки как влакът я носи в неизвестността, а той, както се оказа, я носеше към мечтите и. Марина искаше да се смее.

— С този — Алик се приближи към креслото и, седна на облегалката и погали лявото и бедро.

Докосването беше приятно, но лицето на фотографа кой знае защо започна да се размива.

— Аз нещо… — заплитайки език, произнесе Марина, — аз…

Чашата се изплъзна от пръстите и останалото кафе се разля по креслото. Главата на момичето падна на гърдите. Алик се ухили, вдигна чашата, сложи я на подноса и свали от колана си телефона.

— За абонат 16661, — тихо каза той, чувайки гласа на оператора на пейджинг компанията. — Спешно се обади на Алик.

Фотографът отнесе мръсната посуда в кухнята и отново запали. Винаги ставаше нервен, когато в студиото имаше дрогирани момичета.

Абонат 16661 се обади много бързо, след по-малко от пет минути. Той винаги се обаждаше бързо.

— Имам пратка, — съобщи Алик.

— Много добре, ще дойдат за нея до половин час.

Абонат 16661 никога не лъжеше, и щом кажеше „половин час“, значи Алик имаше на разположение трийсет минути. До секунда.

За какво му трябваха на тайнствения абонат 16661 момичетата, Алик се опитваше да не мисли. Единственото, което притесняваше фотографа, беше вероятността поръчителят да поиска да се отърве от него, защото знае твърде много. За това фотографът беше много внимателен при избора на момичета и не задаваше въпроси. Нямаше намерение да излиза от бизнеса. Не беше глупак.

Тези, които дойдоха, фотографът ги знаеше. При него винаги идваха тия двамата — яки руси момчета. Без да поздравяват, даже без да му кимнат, те влязоха в студиото и огледаха момичето.

— Колко ще спи? — попита по-високият.

Той винаги питаше това.

— Още два часа.

Вторият му подаде плик.

— Пет. Шефът каза, че договорът… — той млъкна, а фотографът изстина. — Договорът продължава. Действай.

Той винаги казваше тази фраза така, с пауза, заставяйки Алик да трепери в очакване на: „Договорът приключи. Довиждане.“

Двамата измъкнаха Марина от креслото, и я повлякоха към изхода на студиото. Фотографът не отиде да ги изпрати.

След като входната врата се затръшна (те винаги затръшваха вратата и караха Алик да подскача), фотографът извади плика и преброи парите. Точно пет хиляди, не е лошо за половин час работа.

Усмихвайки се, той отвори камерата и освети заснетата лента.

* * *

Московско полицейско управление

Москва, улица „Петровка“,

27 юли, вторник, 16:10

Докато разпитваше роднините и близките приятели на потърпевшите, Шустов не изпитваше емоции. Не, по време на разговора той им съчувстваше, подкрепяше ги, даже можеше да пророни по някоя сълза, или да помълчи двайсет-трийсет минути, държейки потресения човек за ръката, но това беше само външно. Вътрешно Сергей си оставаше хладен професионалист и безстрастно фиксираше фактите, които го интересуваха. Той работеше. Трябваше му информация, не болката на тези хора.

Мъжът тихо подсмръкна. За първи път от петнайсет минути, докато Шустов се правеше, че преглежда документите, събеседникът му даде признаци на живот. Това вече беше нещо. Шустов сложи на бюрото бутилка минерална вода, с коляно натисна копчето за включване на скрития под плота диктофон и отново загледа сложените пред себе си документи.

Лев Василиевич Молочански, на петдесет и две години, собственик на преуспяващ магазин във Воронеж. Шустов вдигна очи — скъп костюм, хубава вратовръзка, златен часовник. Лъскава опаковка, но самият Лев Василиевич изглеждаше много зле. Сива, набръчкана кожа, угаснали очи, безсилно лежащи на масата ръце. Единствена дъщеря. Шустов погледна справката пред себе си — точно така. Молочанская, Екатерина Лвовна, осемнайсет години, приложена снимка. Сергей отново погледна събеседника си. Няма нищо общо с баща си. Ярка брюнетка, ръст сто осемдесет и два, намерена в Терлецкия парк. Деветата жертва на Вивисектора. Също като останалите случаи, аутопсия с изваждане на всички вътрешни органи. Приложени снимки. Личността е установена по отпечатъците от пръстите. Момичето е било замесено с наркотици, но богатото татенце го е измъкнало.

— Ще пийна. — Молочански с треперещи ръце си сипа вода и веднага я забрави.

Шустов извади протокол за разпит и записа необходимите данни: име, фамилия…

— Той не е пипнал моето момиченце, — глухо каза Лев Василиевич, като че ли това не се побираше в главата му, — даже не я е пипнал… Защо я е убил? Защо?

Капитанът също искаше да знае това. Вивисекторът не изнасилваше жертвите си, въпреки, че винаги избираше млади и сексуално привлекателни момичета. Той само ги отваряше, още живи, и се наслаждаваше на мъченията и виковете. Психиатрите, към които се обърна полицията, развиваха различни теории, а Вивисекторът продължаваше да убива.

Тринайсет жертви.

— Катенка казваше, че ще стане известна, че ще я слагат на кориците, — продължи Молочански. — Аз не исках това, не го разбирах, и сега не го разбирам. Тя замина… практически, избяга.

„Романтика, — помисли Шустов, докато кимаше, — пак тая проклета романтика. Момичетата искат успех, Париж. Идват в Москва, за да се качат на подиума, а отиват в моргата“.

— Знаете ли при кого е отишла? — внимателно попита капитанът. — Имала ли е приятели тук?

— Нищо не знам. Преди няколко месеца Катенка разправяше, че иска да се пробва като модел, а аз и казах да си го избие от главата. Повече не е говорила с мен.

Шустов си играеше с молива.

— А съпругата ви? Възможно е с майка си Катя да е споделила повече.

— Тя е с инфаркт. Сега не може да отговаря на въпроси.

— Извинявайте.

Молочански неочаквано вдигна очи и втренчено погледна Шустов:

— Какво ще стане с тоя боклук, когато го хванете?

Сергей спокойно издържа напрегнатия поглед на събеседника си, докато трескаво обмисляше как да отговори така, че Лев Василиевич да му повярва.

„Знаеш нещо, — разбра Шустов, — и се чудиш към кого да се обърнеш — към нас или към бандитите. Към този, който ще ти помогне да отмъстиш.“

— Какво ще стане с него? — бавно повтори Молочански.

Сергей изключи диктофона:

— Корнилов каза, че няма се опитваме да го заловим жив. — Шустов си сипа вода. — Надявам се, че сте чували за майор Корнилов.

Няколко дълги секунди бащата на загиналото момиче дълбаеше с поглед очите на капитана, а след това бавно допи водата в чашата си. Ръцете му вече не трепереха. Шустов включи диктофона.

— Вярвам ви, — произнесе накрая Лев Василиевич, — затова ще ви кажа, каквото знам.

Той извади от джоба на сакото си черен тефтер и го сложи на масата.

— Катенка забрави в къщи ето това.

Той извади от тефтера листче с московски телефон и името „Алик“.

— Аз мога да го намеря и сам, както разбирате, но ви вярвам.

* * *

В тъмнината

Москва, 27 юли, вторник, 16:16

Беше и все едно. Не усещаше нищо. В тъмнината наоколо не усещаше вече дишане, не чуваше въздишки и шепоти. Някога, много отдавна, бяха четири или пет, вече не си спомняше. Понякога тихо си говореха, опитваха се да се подкрепят в кошмарната, миришеща на жасмин тъмнина, и чакаха да се появи Той. Не знаеха кой е Той, само се досещаха и безумно се страхуваха от това.

Всички те бяха чували за Вивисектора.

Сега беше останала само тя, и й беше все едно. Свита на кълбо, седеше до мраморната колона и тъпо гледаше тънките вериги около китките си. Дължината им позволяваше да седи на пода и даже да направи една-две крачки около колоната и да раздвижи схванатите си мускули. Вериги имаше и на краката и. Много отдавна, когато я доведоха в тази ужасна тъмна стая, тя се опита да се освободи от веригите. Като луда триеше неподатливия метал, нарушавайки тишината с яростни, стържещи звуци, но всичко беше напразно — въпреки, че изглеждаха крехки, веригите бяха много здрави.

Светлина. Някой слизаше по витата стълба, носейки лампа.

Тя вдигна глава, присвивайки очи под заплетената коса срещу ярките, пронизващо ярки лъчи, и промълви нещо.

— Здравей, мила, здравей, — тихо каза Той. — Само ти ми остана.

Мекият ласкав глас събуди мозъка и, напомни и нещо важно и много страшно. Той винаги слизаше по стълбата, носеше със себе си светлина, а след това се разнасяха виковете. Страшни, умопомрачителни викове. Беше дошъл нейният ред.

— От какво се изплаши, мила?

Тя усети как се опъват веригите и се надигна. Веригите дърпаха ръцете и краката настрани и разпъваха младата жена върху студената мраморна колона. Тя искаше да закрещи, но пресъхналите устни не се подчиняваха, и от тях излезе само хриптене.

— Пийни, мила, пийни.

Тя жадно се впи в поднесената чаша и ледената изворна вода изгори устните и, потече по гърдите и брадичката и донесе блажено облекчение.

— Точно така, добре. — Той търпеливо изчака момичето да се напие. — Сега ще те избършем. Виж колко си разляла.

Тя усети как Той, работейки ловко с ножиците, внимателно, почти нежно сваля дрехите и. В краката, шумолейки тихо, паднаха остатъците от леката блузка, поличката, и тънките дантелени гащички. Гола, разпъната на студения камък, тя усещаше колко е беззащитна под втренчения му поглед.

— Студено ти е, — тихо се засмя Той. — Настръхнала си.

Той внимателно махна от раменете косите й и закопча на шията и тежка огърлица. След това погали малките и гърди, задържа пръсти на розовите зърна, неочаквано се наведе и нежно прокара език по тях, накара ги да се напрегнат, да станат твърди и предизвика топла вълна ниско в корема и. Зашеметена, изплашена, тя несъзнателно се поддаде на ласките на непознатия. Той го усети, и леко, почти неусетно прокара ръце по бедрата й и бавно застана на колене пред нея. Младото тяло бързо реагира на действията му, момичето потръпна от желание. Тя чувстваше, че всяко докосване я води все по-близо и по-близо до сладкия, ослепително прекрасен взрив на наслада. Задиша тежко, прехапвайки устни.

— Много добре, много добре, — тихо прошепна Той.

Но младата жена не го чуваше. Протяжен стон се откъсна от устните и. Тя потрепери и бавно се отпусна.

— Много добре, — заключи Той.

Като видя тънката струйка кръв по долната и устна, Той отначало се намръщи, но след това широко се усмихна:

— Страстна си, мила. Чуваш ли ме?

Тя покорно кимна с глава.

— Почувства ли го?

Тя отново кимна.

— Чудесно. — Усмивката му стана тъжна. — Значи ще почувстваш и ТОВА.

Навеждайки очи, тя видя в краката си малка масичка, на която бяха подредени тънки, хищни инструменти с изящно гравирани дръжки от слонова кост. Скалпели, ланцети, някакви странни кукички… Пръстите на Вивисектора разсеяно преминаха по тях.

— Готова ли си?

— Недей. — Тя в ужас следеше приближаващата се стомана.

— Готова ли си? — повтори маниакът, поглъщайки животинския и страх. — Ти усещаш всичко, мила, готова ли си да усетиш ТОВА?

Тя започна да крещи.

Глава 12

Клуб „Гущер“

Москва, Измайловски парк,

27 юли, вторник, 20:36

— Може ли да почакаме вътре? — плахо, без особена надежда, попита Людвиг Окла — един от двамата гвардейци, които седяха отзад в тъмночервения линкълн на де Гир. Людвиг беше млад и навикът да се подчинява безпрекословно още не беше набит в главата му достатъчно трайно. На старшите по звание това не им хареса.

— Да предупредим охраната, че чакаме чел на име Артьом Головин, и да седнем на бара? — недоволно произнесе иззад волана лейтенант Бамбарда. — Не сме дошли тук да се забавляваме, гвардеец.

Лошото настроение на Рик Бамбарда беше напълно обяснимо — той беше проспал наемниците в бизнесцентъра и искаше да измие позора, а го бяха оставили в засада, за да охранява същите тия чели, които го бяха преметнали.

Сантяго помоли де Гир да покрива наемниците, докато предават Амулета. Капитанът взе трима гвардейци, пристигна на уговореното място и вече два часа и половина търпеливо чакаше Артьом да се появи на паркинга на най-доброто в Тайния Град заведение — клуб „Гущер“. Клубът беше собственост на конците — малко семейство продавачи на красив живот, чието истинско име се беше загубило през вековете. Конците бяха весели, знаеха си работата, шоуспектаклите им бяха легендарни, и да наблюдават как в „Гущер“ влизат все нови и нови гости, беше за гвардейците допълнително изпитание.

— Людвиг, не се вълнувай, — де Гир, който седеше до лейтенанта, си погледна часовника и се протегна, — вземи пример от де Мар.

Флегматичния Грем кимна и отново загледа през прозореца.

— Предпочитам да действам, капитане, — веднага отговори Окла.

Новината, че Нелсън Бард е влязъл в бой на „Красная Пресня“, като мълния се разпространи из Тайния Град и направи младите гвардейци особено агресивни. Колко ще продължи войната не знаеше никой, и това караше чудите да бързат да извършват подвизи.

— Всяко действие трябва да има основание, — нравоучително отбеляза Франц. — Ще имаш възможност да проявиш героизъм, Людвиг, а сега стой мирно. Нашите съюзници разчитат на нас.

— Не можем ли просто да вземем Амулета от чела? — не спря Окла. — Той принадлежи на Ордена.

Людвиг беше от ложата на Мечовете и предпочиташе решителни действия. И много му се искаше да напомни на Франц, че на повелителя на войната не му подобава да се застрахова, но не посмя.

— Напълно е възможно Артьом да не вземе със себе си Амулета, — търпеливо отговори де Гир, — или да го следят Червените Шапки. Не можем да рискуваме Източника. Разбра ли, гвардеец?

— Тъй вярно, капитане, — кисело отговори Людвиг.

— Прекрасно.

Бамбарда изсумтя:

— Челът може да умре от страх, ако го хванем. Къде да търсим тогава Източника, а, гений?

Артьом се добра до Измайловския парк демократично — с метрото. Преследвачите му едва ли можеха да проверят всички пасажери, и там се чувстваше относително спокойно. Двайсет минути се мота из парка, докато се оправи из безбройните алеи и най-накрая намери „Гущер“.

Красивата тъмнозелена сграда с червен керемиден покрив уютно се беше сгушило на брега на малко изкуствено езерце. Гранитният кей с веранда и малка естрада беше съвсем на място. Всички маси на верандата бяха заети, и между тях като ято пирани се носеха сервитьори с яркочервени смокинги. Асфалтираният път, който водеше към сградата, свършваше на паркинг, пълен с много скъпи коли. Заедно със задължителните BMW, мерцедеси и различни джипове, имаше две породисти ферарита, лимоненожълто ламборгини и още някаква кола, която Артьом беше виждал на кино, но не знаеше марката. Всичко изглеждаше цивилизовано и стилно. Никакъв неон, красиви цветни лехи, поддържани тревни площи и тъмно зелено гущерче с червени очи над прекрасна дъбова врата. В такава врата ти се иска да влезеш.

Охранителят в служебен яркочервен смокинг беше учтив, но строг. Фейс контрол. Щом видя Артьом, той се усмихна широко и попита, дали случайно гостът не е член на клуба. На Артьом му се наложи да го огорчи, но вместо страховит юмрук му демонстрираха още по-широка усмивка, а в очите на охранителя се появи истинска мъка, съчетана с желание да помогне:

— Някой от членовете на клуба ще може ли да ви препоръча? Съществуват определени правила за посещенията в клуба, това е заведение с ограничен достъп.

В това Артьом не се съмняваше:

— Имам среща тук. Явно човекът, който я е назначил, е член на клуба.

— Наистина ли? Забележително! — жизнерадостно възкликна охранителят. — Ще си припомните ли името му?

— Кортес.

— Кортес! — На Артьом му се стори, че ей сега ще го разцелуват. — А вашето?

— Артьом.

— Мосю Кортес очаква мосю Артьом! — щастливо оповести охранителят, проверявайки списъка с гостите. — Трета маса на второ ниво. Заповядайте!

Артьом искаше да даде на охранителя пари, но се отказа. Ами ако се обиди?

Вътрешните врати се отвориха и Артьом се оказа, не, направо се стовари в „Гущер“. Клубът блестеше, присветваше, тресеше се и зашеметяваше. Ярка светлина, отблясъци, прожектори, насочени към полуголи танцьорки в лъскави клетки, хора, танцуващи, въртящи се около дългата, докъдето ти видят очите, стойка на бара, отразяващи се в огледалата, говорещи, шумящи, викащи, смеещи се и пиещи. Искаше му се да се отпусне. Непринудената обстановка на непрекъсната оргия го погълна. Високо момиче в ъгъла се извиваше на коленете на здравеняк, пиещ бира, в дясно се прегръщаха две девойки в разкопчани комбинезони. Гръмко се хилеха някакви набити мъже, заобиколили лелка с ярко червило и големи гърди. Артьом се почувства изгубен в тая блъсканица (кой знае, къде тук е второ ниво?), завъртя се неловко и…

— Идиот! — скочи срещу него очарователна блондинка с полупразна чаша в ръце. Високата и гръд яростно се издигаше над абсолютно мократа бяла блузка. — Гледай около себе си, дръвник!

Да гледа около себе си?! Артьом продължи да се пули срещу нея, докато лицевите му мускули възвърнат подвижността си:

— Ще позволите ли да ви почерпя?

Младата жена оправи непокорния кичур, който се беше измъкнал от засукано-разрошената прическа на главата и, и гневът се смени с милост.

— Куций, шампанско! — викна тя на бармана. — Новият ми приятел ще плати.

Момичето небрежно се облегна на бара, показвайки стройните си крака, прикрити, по-точно, неприкрити, с нещо като набедрена превръзка. Освен нея, обувките с висок ток, и бялата копринена блузка, вързана на възел на корема, тя не носеше нищо друго. Артьом беше сигурен в това.

— За първи път ли си тук? С кого си? С жена? Казвам се Лана, а ти? — Тя не чакаше отговори.

— Артьом.

— Красиво име, харесва ли ти моето? Защо мълчиш?

Опитай се да кажеш нещо.

— Притесняваш ли се? Обожавам стеснителни мъже! Толкова са беззащитни. Обожавам шампанско! Клико! Французите са великолепни! Обичам с хайвер…

— Кого, французите?

— Шампанското! — тя заговорнически се наведе към Артьом. — Или ти го предпочиташ с кокаин? Тук може да се намери.

Красавицата с изумруденозелени очи се притискаше към рамото му и недвусмислено му даваше да разбере, че… Да мисли ставаше все по-трудно и по-трудно, но му дойдоха на помощ.

— Мосю Артьом, мосю Артьом, — дръпна го за ръкава нисичък пухкав човек в крещящо червено сако. — Чакат ви.

Артьом се обърна и се облещи срещу създанието. Под червеното сако имаше ослепително жълта риза, оранжеви панталони и зелена на червени точки вратовръзка. Лявото му ухо беше украсено с обица с огромна перла, а пръстите — с многобройни пръстени.

— Кой сте вие?

— Птиций, — съобщи пухкавият и изтри с кърпа потта от плешивата си глава, — тукашният управител. Вие ли сте мосю Артьом?

— Аха.

— Ще ви заведа до масата на мосю Кортес.

Артьом със съжаление погледна Лана:

— Ъ-ъ…

— Разбирам, — очарователно се усмихна момичето. — За сега съм тук.

Артьом отново попадна в тълпата.

— Внимавайте тук, — нареждаше ситнещият до него управител, докато енергично работеше с лакти. — Клуб е все пак, не е библиотека, всякакви момичета идват. Някои си почиват, някои работят.

— А Лана?

— Какво Лана?

— Почива си или работи?

Пухкавият примлясна и ехидно се усмихна:

— Виждам, че ви е харесала.

— Ами, — проточи Артьом, — аз, естествено, имам приятелка.

— Разбирам, предпазлив сте, както се казва, „нова любов — нова болка“. Тук сте, мосю Артьом.

От масата се надигна… и на Артьом му увисна челюстта — срещу него се надигна човекът, който вчера умираше в ръцете му. Кортес.

Изглеждаше прекрасно. Скъпа копринена риза, елегантни панталони и обувки, и най-важното — здрав цвят на лицето и блясък в очите. Ако някой беше казал на Артьом, че Кортес преди няколко часа е кашлял кръв, той щеше да се изсмее.

— Добър вечер, приятелче, разполагай се.

Артьом механично се отпусна в мекото полукресло, но веднага скочи, за да поздрави очарователната спътница на Кортес. Гъста черна коса, огромни, леко присвити очи с необичайния за брюнетка яркосин цвят, чувствени устни, тънка вечерна рокля, подчертаваща великолепна фигура. Артьом беше зашеметен, за това не я забеляза веднага.

— Казвам се Яна. — Гласът и беше дълбок, леко хрипкав.

Артьом незабавно целуна протегнатата ръка, но хладният глас на Кортес го извади от състоянието, предхождащо влюбване.

— Ако ти е пресъхнало гърлото, — отбеляза той, — изпий нещо, не мигай с очи.

— С гърлото всичко е наред, — съобщи Артьом. — Нямам въздух.

Младата жена се усмихна. Комплиментът се получи.

— Яна е мой делови партньор, — каза Кортес, докато си сипваше коняк. — Харесва ли ти клуба?

— Много — Артьом се намести по-удобно в полукреслото, — но според мен, той е по-голям, отколкото изглежда отвън.

— Понякога действителността надхвърля очакванията. — Кортес замислено прокара показалец по ръба на чашата. — Ти не предаде Амулета, както се договорихме, и ние с нетърпение очакваме обяснение.

Артьом със съжаление си спомни, че е дошъл по работа:

— Това е дълга история.

— Ще издържим.

— Добре. И така, аз позвъних сутринта…

Слушаха го внимателно, без да пропускат нито една дума. Когато Артьом стигна до убиеца на „Покровка“, Кортес попита:

— Имаше ли татуировки на лицето?

— Някакво цвете.

Наемникът нахвърли няколко линии на салфетка:

— Като това?

— Да.

— Магарешки бодил. Значи, един от фюрерите на Червените Шапки, — замислено произнесе Яна. — Две очи ли имаше?

— Да.

— Секирата, Дурич. Не му остава много.

— Първо трябва да го намерим.

— Ще го намерят. Сантяго ще направи от него навски шуркь, приживе.

Кортес кимна. Спокойствието, с което събеседниците му обсъждаха предстоящата разправа, на сутринта щеше да потресе Артьом. Сега се отнесе към това с разбиране.

Само че какво е „навски шуркь“?

— Какво стана после? — върна се към темата Кортес.

Артьом завърши историята и тържествуващо погледна слушателите. По лицата им нямаше изумление.

— Значи, успял си да спасиш Амулета, — обобщи Кортес. — Хубаво е, че не сгреших с теб.

Артьом скромно кимна, той изобщо беше скромен герой.

— Между другото, къде е Амулетът? — поинтересува се младата жена.

— На сигурно място, естествено, — усмихна се Артьом. — Няма да го мъкна до тук след всичко това.

— Логично, — съгласи се Яна, — и къде е това място?

— Преди да идем там, бих искал…

Кортес вдигна ръка:

— Разбираме, Артьом. Колко искаш за причинените неудобства? Мога да бъда достатъчно щедър в границите на разумното.

Спокойствието, с което произнесе тази фраза, подсказа на Артьом, че преди да назове цифра, трябва щателно да изясни въпросните граници:

— Да не говорим за пари сега.

Кортес вдигна учудено вежди:

— А за какво?

— Ще ви бъда благодарен, ако ми обясните, какво става.

Младата жена изящно сви рамене:

— Това не е наша тайна.

— Почакай. — Кортес въздъхна. — Артьом, ние с Яна крадем антикварни изделия по поръчка. Клиентите ни са сериозни, залозите са високи, и често се налага да рискуваме. В раницата, която си скрил някъде, е нашата последна задача. Контрактът се оказа много по-сложен, отколкото предполагахме, но това са наши проблеми. За теб ще бъде най-добре колкото е възможно по-бързо да се отървеш от плячката ни и да изчезнеш. Колко искаш?

Лъжеше, без да се старае, по служба, така да се каже, и Артьом започна да изпитва съмнения:

— За съжаление, разказът ти не обяснява доста неща.

— Например?

Артьом не успя да отговори. Музиката стихна, и в клуба настъпи абсолютна тишина. Всички погледи се насочиха към естрадата, в чийто център се беше появило нещо, скрито с червено покривало.

— Милички! — заврещя изскочилият от кулисите Птиций. — Кулминацията на вечерта! Гвоздеят на сезона! За първи път след хиляда години — танцът на Феникса!!!

Той с театрален жест дръпна покривалото, и пред публиката се показа нещастен, мръсночервеникав птеродактил с пожълтял като от пушене клюн. По залата се понесе шепот. Птеродактилът огледа клуба с кръглите си мътни очи, проточи тънката си шия, и хрипливо изкряка. Публиката започна да ръкопляска.

— Последният на земята Феникс, хванат преди дни в „Марина рошча“, ще изгори и ще се възроди от пепелта пред очите ви! Идва време! — нареждаше Птиций. — Не пропускайте нито миг!

Птеродактилът отново изкряка и подскочи на мястото си. Светлините започнаха да угасват.

— Ще станете свидетели на събитие, което няма да се повтори още хиляда години, — проникновено шепнеше в микрофона пухкавият. — Цели хиляда години. Поръчвайте шампанско.

Клубът потъна в полумрак. Никой не смееше да наруши нечуваната досега в това заведение тишина. Птеродактилът изхлипа и уплашено се огледа. Около него започнаха да се появяват малки огнени точици.

— Гледайте!

Птиций отстъпи на безопасно разстояние. Артьом затаи дъх. Огнените точки ставаха все по-големи, превърнаха се в пламъци, и около птеродактила се образува плътна огнена стена.

— Гледайте!

Огънят се свиваше около биещата с крила птица.

— Господи! — възкликна Яна.

Пламъкът стигна до тавана, пръснаха искри, причудливи огнени фигури полетяха из клуба, Артьом се дръпна назад. Огънят се издигаше в кръг и гореше зрителите с палещия си дъх. Птеродактилът отчаяно изкрещя, вдигна нагоре раздърпаните си крила, като че искаше да привлече бушуващите пламъци, изкрещя за последен път и се превърна в прах. Там, където стоеше досега, разцъфна пламтящо огнено цвете. Клубът в един глас извика:

— Феникс! Феникс!!

И, подчинявайки се на този зов, от центъра на огненото цвете излетя прекрасна горда птица с тънък златен клюн, закачлив гребен на главата и яркочервени пера. Таванът се отвори, откривайки нощното небе, Фениксът размаха крила, горделиво изкрещя и се устреми към звездите. Огненият вихър остави широка дъга на черното небе.

— Като че ли не са минали хиляда години, — тихо произнесе Птиций. — Той е млад, пълен със сили и щастлив. Той прекрачи през времето и отново играе сред звездите. Заповядайте след хиляда години.

Таванът бавно се затвори.

— И това не се връзва с твоята версия, — тихо каза Артьом на Кортес. — А освен това, като за човек с няколко огнестрелни рани изглеждаш прекалено добре.

— Напразно го доведе в „Гущер“, — въздъхна Яна. — Твърде много храна за размисъл.

Артьом щастливо се усмихна на красавицата, но не се съгласи:

— „Гущер“ е финалът, храна за размисъл започнаха да ми подхвърлят от сутринта.

— Как?

— Отначало пейджърът побесня — за една нощ дойдоха толкова съобщения, че се наложи да го изключа. По телевизията се появи нов канал — ТГК, познат ли ви е?

— Познат ни е, — тихо каза Кортес. — Продължавай.

— Нова радиостанция, журналистите и са по-добре осведомени от полицията за вчерашните събития. И в края на историята ми изпратиха известие, че съм включен в ОТС, и кредитна карта.

Яна подсвирна и се обърна към Кортес:

— „Тиградком“? Кой го е включил?

— Какво е ОТС? — Артьом реши да тръгне от самото начало.

— Информационната система на Тайния Град.

— А по-подробно?

— Колко по-подробно? — усмихна се Кортес. — Телевизионни и радиопрограми, предназначени за жителите на град, за който не знае никой.

— Къде се намира той?

— Тук.

— Тук?

— Москва има много лица — Яна разтягаше думите. — Някои познаваш, за други си чувал, за някои се досещаш.

Лекцията на професор Серебрянц! Яна?!

Младата жена наклони глава:

— Не внимаваш, Артьом.

— Видях те на лекцията!

— Да.

— Значи, това е истина?

— По-голямата част.

По-голямата част от бълнуванията на Лев Мойсеевич Серебрянц се оказаха истина. Люска щеше да е във възторг. Артьом мълчаливо си наля пълна чаша водка от запотената кристална гарафа и я изпи на екс.

— Хапни нещо, — посъветва го Кортес.

Артьом набоде на вилицата си парченце горещо месо и блажено се отпусна. Главата му започна да шуми.

— Добре ли си? — съчувствено попита Яна.

— Сто процента, — шумът в главата му не преставаше, — но да повярвам във всичко това не е лесно.

— Ще ти се наложи.

— Къде се крият те?

— Никъде, просто живеят сред нас.

— Но нали не са хора?

— Не, но повечето доста приличат на нас. Останалите се маскират или хвърлят мъгла.

— И вие ли?

— Не, — усмихна се Кортес. — Ние сме хора, наемници.

Това поуспокои Артьом. Само това оставаше, сътрапезниците му да се окажат някакви дяволи.

— Но щом не са хора, как успяват да се скрият?

— Хвани. — Яна кимна към съседната маса, където вечеряха двама мъже в скъпи костюми. — Нека да види сам.

— Логично. — Кортес подаде на Артьом опушен монокъл. — Виж ги през него.

Артьом покорно погледна в монокъла и се обърна към съседната маса:

— И какво?

Двамата продължаваха да си хапват и пийват точно като преди. Зъби, нокти или рога не се появиха.

— Затвори си другото око.

Монокълът заработи веднага, щом Артьом го направи. През опушеното стъкло силуетите на съседите първо се размазаха, след това отново станаха отчетливи, и Артьом с огромни усилия се удържа да не извика от изумление — мъжете имаха по четири ръце! Долният чифт излизаше някъде под мишниците им и мърдаше също като горния. Единият от мъжете забеляза монокъла, усмихна се и небрежно махна на Артьом с лявата си долна ръка. Шумът в главата му утихна, алкохолът отстъпи под натиска на реалността.

— Какво е това? — прошепна Артьом и свали монокъла.

— „Различител“ — Кортес старателно избърса стъклото и го прибра в джоба си. — Позволява да виждаш през мъглата.

— А те?

— Хвани. Приятни момчета, но не обичат да привличат внимание и почти не свалят мъглата. Семейството им е във Великия Дом Чуд.

Артьом се обърна към кристалната гарафа с водката, но реши да не злоупотребява.

„Как ще разбереш колко сърца има съседът ти?“ — казваше Люся.

Вече знаеше отговора — използвай „различител“.

— Вече вярваш ли? — попита Кортес.

— А защо на мен? Защо трябва да знам всичко това? Доколкото си спомням, трябваше просто да предам този, как се казваше, Амулетът, и толкова.

— Действително. — Яна погледна Кортес. — Защо са му разказали за Тайния Град?

Наемникът се намръщи:

— Най-вероятно Сантяго го е включил. Явно комисарят е решил да използва Артьом вместо нас.

— Как така вместо нас? — възмути се момичето.

— Как така да използва? — възмути се Артьом.

— Спокойно, спокойно. — Кортес вдигна ръце с обърнати напред длани. — Яна, надявам се ще ми простиш, че не бях докрай откровен с теб.

Погледът, с който момичето награди наемника, си струваше да се снима:

— Продължавай.

— Целта на нашата операция не беше Амулетът, а Вестителят. Тъмният Двор иска да го открие преди пълнолуние, когато силата на магьосника ще достигне максимум. След като взехме от Червените Шапки плячката, ние с Лебед трябваше да станем примамка за него. Вестителят щеше да търси нас, а Сантяго — Вестителя. Ти минаваш на заден план, не рискуваш нищо, и за това ти разказах само първата част от плана. За съжаление, възникнаха проблеми. Лебед загина, мен ме раниха, и тогава се появи Артьом — страничен чел, който няма нищо общо. Вестителят налапа въдицата заедно със стръвта, и сега Червените Шапки търсят Артьом.

Това беше лоша новина. Много лоша. На Артьом отново ме се прииска да пийне.

— А ако откажа?

Наемниците учтиво замълчаха. Артьом се ядоса:

— Няма да позволя да ме използват! Няма да позволя, и толкова!

Като чуха това, хваните от съседната маса съчувствено го аплодираха с горните си крайници. Храбростта на червея винаги предизвиква снизходително уважение.

— Страхувам се, Артьом, че няма да можеш да се измъкнеш. А и не е в твой интерес. Сега те прикриват навите, а ако останеш сам — ще умреш. Червените Шапки няма да се церемонят с теб.

— Когато всичко приключи, предяви претенциите си на Тъмния Двор, те плащат прилично за причинените неудобства, — посъветва го Яна.

— Животът ми е в опасност.

— Ще поискаш надбавка за риска.

— Колко голяма? — На Артьом му се отдаваха деловите преговори.

— Първо трябва да останеш жив — отбеляза момичето.

— Ще ми помогнете ли?

— Вече ти помагаме.

Хубаво е да имаш приятели.

— И какво ще правим сега?

— Сантяго иска да говори с теб и да координира по-нататъшните действия. Той ще дойде тук.

— Значи, чакаме. — Артьом отново погледна запотената гарафа. — Защо не ми разкажете за Тайния Град?

— Какво по-точно? — попита Кортес, той явно очакваше този въпрос.

— Всичко.

— За всичко ще прочетеш в библиотеката, щом са те включили в ОТС, значи имаш достъп. Какво искаш да знаеш сега?

Артьом се замисли. Какво наистина искаше да знае? Опитът му в общуването с Тайния Град беше малко, и още нямаше конкретни въпроси. Искаше да знае всичко — цялата информация, но разбираше, че Кортес няма да му чете лекция. А какво може да пита? С какво се отличава Тайният Град преди всичко?

И Артьом си спомни. Спомни си инспектора от пътна полиция Сидоров, който се превърна в червеноглав бандит, спомни си учудването и притеснението на охранителя, който вместо Ортега видя неговата, на Артьом, леля, спомни си танца на Феникса и мъртвешки бледото лице на Кортес, на вчерашния Кортес, окървавен и прострелян на няколко места, спомни си всичко това, и въпросът изникна сам:

— Мъглата. Фениксът. Твоето внезапно оздравяване. Обясни всичко това.

Въпросът беше съвсем лаконичен, но отговорът се оказа даже по-кратък:

— Магия.

Последната приказка Артьом беше прочел отдавна, твърде отдавна, но на Кортес повярва веднага.

Магия. Мозъкът му подхвърли услужливо няколко съответстващи термина — заклинание, омагьосана принцеса, вълшебник, задължително с дълга брада и плащ с качулка. По-конкретни неща за магията Артьом не знаеше.

— Значи, всички те… ъ-ъ… са магове?

— Да.

— Кортес! — не издържа Яна.

Младата жена остави чашата си на масата и укоризнено погледна партньора си:

— Засрами се. Човек ще помисли, че знаеш за магията от дете. — Тя премести поглед на Артьом. — В магията няма нищо свръхестествено. Най-общо казано, това е умение да преобразуваш определена енергия по определен начин.

— Четох някъде, че магьосниците използват своя собствена енергия. На душата или тялото…

— Собствената енергия е недостатъчна, тя стига за примитивна мъгла, и то за кратко, — изскърца Кортес. — Вътрешните ресурси на организма са крайно ограничени.

— Колкото е по-сложно заклинанието, толкова повече магическа енергия трябва, — прекъсна го младата жена. — Може да се вземе само от вън.

— От други хора?

— Нищо подобно! — махна с ръка Яна. — Само „кълбовидна мълния“ четвърти клас иска толкова енергия, че на съответния маг ще му се наложи да обиколи половината страна. Те извличат енергия от самата планета.

— Не директно, — добави Кортес, като за момент се откъсна от коняка.

— Благодаря, — усмихна му се младата жена и отново се обърна към Артьом. — Магическата енергия се натрупва в специални устройства — Източниците, много мощни артефакти, които осигуряват енергия на всички магове в Тайния Град. Това става пряко — като операторите на Източника зареждат самия магьосник, или когато зареждат артефакти, така да се каже, малки източници.

— Безплатно? — поинтересува се Артьом.

Кортес трепна и многозначително почука с пръст по челото си.

— Артьом, — меко каза Яна, — пазарът на магическите услуги на Тайния Град се оценява на стойност два-два и половина милиарда и стабилно расте с около десет процента годишно. Продажбата на магическа енергия е много изгоден бизнес, и той е напълно съсредоточен в ръцете на Великите Домове. Само те имат Източници.

— А тъй като технологията за производството им е загубена, всеки Източник е безценен, — отново се обади Кортес.

— Значи, Картагенският Амулет… — най-накрая разбра Артьом.

— Е Източникът на Великия Дом Чуд, — потвърди Яна, — и сега маговете на Ордена са без енергия. Няма откъде да я взимат, нито за себе си, нито за артефактите си.

— И трябва да си купуват, — побърза да прояви съобразителност Артьом.

— Не. Разликите в генома не позволяват да се използва енергията на чужд Източник. Чуд не може да черпи енергия от Кладенеца на Дъждовете, това е Източникът на Зеления Дом, а люд — от Картагенския Амулет.

— Затова са създадени Великите Домове, — добави Кортес, — семейства със сходни гени се групират около могъща раса и използват Източника и. Така че под удара попаднаха всички семейства на Великия Дом Чуд — и чудите, и хваните, и дайкини, и всички останали. Сега се решава въпросът дали Чудите ще останат Велик Дом.

Артьом настръхна. Стойността на малката черна раница, попаднала в ръцете му, се оказваше прекалено голяма за скромната му личност.

— Как чудите са допуснали подобна загуба?

— Това е сложно. — Кортес замислено повъртя чашата в ръцете си. — При обикновена война не закачат Източниците. Първо, ако се унищожи Източник, това ще доведе до освобождаване на огромно количество енергия с непредсказуем резултат, може просто да унищожи планетата. Второ, и да се завладее Източник, това няма да попречи на маговете да използват енергията му, защото враговете им не могат да блокират артефакта.

— Или поне така беше досега. Докато не се роди Вестителят.

— Беше предсказано, че Вестителят ще оглави Великия Дом Люд и ще вземе властта в Тайния Град. — Кортес допи коняка и остави чашата на масата. — Той организира нападението на Червените Шапки над Замъка, завладя Амулета, успя да го блокира, и направи на глупаци всички бойни магове на Ордена. Навите предвидиха подобен развой на нещата, и Сантяго нае нас да следим Замъка. Снощи, след като Червените Шапки завладяха Амулета, аз и партньорът ми намерихме Сабята, това е фюрерът на клана на Гниличите, и прибрахме плячката им. Останалото го знаеш.

Артьом си спомни потрошения хамър, обляното в кръв предно стъкло, труповете на Червените Шапки и водача, паднал върху волана. Кортес си сипа още коняк и го изпи на екс.

— А защо навите сами не са организирали засадата?

— Да се проследи нав е лесно, — обясни Яна. — За толкова силен магьосник като Вестителя тяхното придвижване е като земетресение. А и щом разбере, че Сантяго е замесен, може да промени плановете си и да стане по-предпазлив.

— Но най-важното е, че на Тъмния Двор му трябва Вестителя, а не Източника. Любомир е главната опасност за Тайния Град, и навите полагат всички усилия да го открият. А чудите нека засега да се мъчат без Амулета, и да помислят, как да намалят цената на енергията.

— Сантяго ще каже кога да им се върне Източника.

— А чудите ще могат ли да го разблокират?

— Разбира се, когато си го получат. — Яна се усмихна. — Е, как ти се струва?

— Объркано, — призна Артьом.

— Така е.

— А ние какво отношение имаме към тези проблеми? Какво значение има колко Велики Домове ще има в града, за който не знаем нищо?

— За това пък градът знае за нас, — измърмори Кортес. — Вестителят няма да спре с унищожаването на Великите Домове, той иска много повече. В него има сила, способна да преобърне света, но той е закъснял — силата вече не решава нищо. Последният опит за налагане на световно господство пропадна, а следващият ще доведе до глобална катастрофа. Вестителят е създаден за насилие, а това е категория от миналото. Той не го разбира, за това е опасен и трябва да бъде унищожен.

— Така смята Тъмният Двор, и ние нямаме основания да не му вярваме, — заключи Яна.

Кортес се наведе над масата:

— Сега за работата, Артьом…

— Нали не възразявате, господа наемници. — На масата седна як светлокос мъж с измачкано сако. Той невъзмутимо си сипа вино, отпи малко и на лицето му се изписа нещо като усмивка. — Според мен, имаме нещо да обсъдим.

Мътнозелените очи на пришелеца бавно, собственически оглеждаха наемниците. Кортес изсвири някакъв засукан мотив с уста, Яна въздъхна и лицемерно наведе очи. Явно оценяваха ситуацията. Артьом се огледа. Хваните от съседната маса бяха изчезнали, и сега погледът му се натъкна на още широкоплещести мъже с мътнозелени очи. Братя ли са, що ли?

— Виждам, че не сте сам, барон Мечеслав, — проточи Кортес.

— Правилно, — пришелецът се усмихна и прокара пръсти по белега на врата си. — Имам изгодно предложение, свързано с вашия последен контракт.

Наемниците мълчаха.

— Готов съм да утроя хонорара ви.

Щедрото заявление не предизвика реакция.

— Не взимам обезщетения, — мрачно произнесе Кортес.

— Жалко.

Мечеслав допи виното си и отново се усмихна:

— Тогава ще продължим преговорите на друго място.

— Напразно се забърквате, бароне, — продължи наемникът. — Това не е ваша игра.

— Не ти го решаваш. — Гласът на Мечеслав изстина. — Предпочитате да ви докарат в Зеления Дом в безсъзнание, или ще тръгнете сами?

Кортес неохотно се надигна от масата.

Глава 13

„… Удивително зрелище в «Гущер». Тази нощ Птиций надмина сам себе си, като организира потресаващо по своята красота шоу на име «Танцът на Феникса». «Това беше изключително рядко събитие, щастлив съм, че се случи именно в моя клуб», — заяви Птиций пред нашия кореспондент…“

(„Тиградком“)

„Изплашени от неочаквания фойерверк в Измайловския парк, мести жители извикаха полиция при представителния клуб «Гущер»…“

(„Ехото на Москва“)

* * *

Зеленият Дом, щабквартирата на Великия Дом Люд

Москва, Лосинни остров

28 юли, сряда, 00:49

Заобиколени от могъщите похитители, наемниците тръгнаха към едно от сервизните помещения на клуба, където бяха щателно обискирани и лишени практически от цялото си имущество. На Артьом му взеха и плейъра, и даже картата „Тиградком“. Загубите на Кортес бяха доста по-големи. До черната кредитна карта на масата се оказаха дебел портфейл, малък мобилен телефон, пистолет с кобур за кръста, „различителят“, два златни пръстена (в джоба си ли ги носеше, или къде?), средно дебел синджир и скъп часовник.

След това нахлупиха на главите им плътни черни торби, вървяха дълго по някакви коридори и накрая ги натикаха в някакви коли. Явно в отделни, защото през целия път Артьом усещаше само каменните рамене на похитителите и не чуваше нито злобното мърморене на Кортес, нито язвителния глас на Яна. Свалиха торбата чак в тъмницата, която се оказа малка стая без прозорци, обзаведена съвсем просто. Удобен кожен диван, на който Кортес се пльосна моментално, резбована масичка със завинтени за пода крака, и огледало, към което замислено се приближи Яна.

— Обискираха ли те? — попита Кортес.

— Взеха ми даже пудриерата, — оплака се младата жена. — А теб?

— Успях да спася нещо. — Кортес внимателно изплю в ръката си златен зъб. — Неудобно им беше да ми бъркат в устата.

— Охраната ли ще подкупваш? — ехидно каза Артьом.

— Забавен е, — усмихна се Яна.

— Ъ-хъ, — съгласи се Кортес. — Артьом, пред теб е пример за технологиите на Тайния Град. Както, навярно, се досещаш, опитният маг може да използва енергията на Източника, за да създава разни неща.

— Материализация, — с умен вид кимна Артьом.

— На създадения предмет може да се придаде всякаква форма, но той си остава такъв, какъвто го е измислил магьосникът. Моят златен зъб, например. — Кортес го повъртя в ръка и изведнъж го хвърли. — Хващай!

Артьом хвана лъскавото нещо:

— И какво?

Външно зъбът по нищо не се отличаваше от обикновена протеза.

— Не си ли чел приказки? — учуди се Яна. — Следва заклинание.

Кортес промърмори няколко странни думи, и Артьом стреснато извика. Зъбът се разтвори във въздуха, образувайки малко златно облаче, което бързо кондензира и се върна в ръката му като черен нож с права дръжка и леко закривено острие. На ефеса имаше знак — катеричка.

— Навски нож, опакован с намаляване на теглото, — с уважение произнесе Яна. — Скъпа вещ.

— Хладно оръжие се купува само от Тъмния Двор, — поучително каза Кортес и си прибра от Артьом острието. — Цената няма значение, а освен това на мен ми правят отстъпка.

Той направи почти неуловимо движение с ръка и ножът изчезна.

— Значи украшенията…

— В пръстените има гранати, а в синджира — пистолет.

— В пудриерата имаше „Хеклер и Кох“, — въздъхна младата жена.

Австрийски автомат с гранатомет! Наистина козметика за професионалисти.

— За съжаление, людите разбират от скрито снаряжение.

— Един от Великите Домове? — попита Артьом.

— Да. Зеленият Дом.

— Този, който ни отвлече, — започна Яна, без да се отдалечава от огледалото, — е барон Мечеслав. Мно-о-го известен човек. Близък приятел на кралицата.

— Управлява ги кралица? — заинтересува се Артьом.

— Матриархат, — прозя се Кортес. — Управляват жените.

— И за какъв дявол се намесиха людите? — въздъхна младата жена. — Всичко си вървеше отлично. Срещнахме се, поговорихме си. — Тя разстроено погледна Артьом с бездънните си сини очи. — Всичко развалиха. — И като помисли малко, добави: — Помияри.

Яна отново се обърна към огледалото, а Кортес се върна на дивана и, изглежда, задряма. Спокойствието им подейства и на Артьом, но имаше още неизяснени въпроси:

— Надявам се, че няма да ни убият?

— Защо нас? — учуди се момичето. — Амулетът е у теб.

Артьом потрепери.

— Яна, не говори глупости, — укоризнено, но без да отваря очи, промърмори Кортес.

Младата жена с насмешка изгледа Артьом, той почервеня и се канеше да отговори нещо остроумно, но не успя. Вратата безшумно се отвори, и в стаята влезе Мечеслав. Артьом направи крачка назад, Яна съблазнително се усмихна, а Кортес отново се прозя.

Мечеслав огледа пленниците и се дръпна в страни, пропускайки дребна стройна жена с разкошна тъмнозелена рокля и тънка, украсена с изумруди диадема. В коридора Артьом забеляза двама масивни охранители, но те не влязоха в стаята.

— Това ли са челите? — безразлично попита жената.

Имаше красиво лице с плътно стиснати пълни устни и огромни, но много студени яркозелени очи.

— Ваше величество — Яна направи реверанс.

Кралица? Артьом за първи път в живота си се сблъскваше с коронована особа. Людмила Прокофиевна Шпанко, кралицата на алкохолиците от родния му двор, по прякор Лялка Сифилиса, не се броеше. Интересно, какво се прави при среща с монарх. Артьом се огледа. Кортес или спеше, или беше умрял на дивана, и мълчеше, за това Артьом реши да не прави нищо. Но да каже нещо:

— Голяма чест е, ваше величество, че ще ни разпитвате именно вие. Къде ви е камшика?

Мечеслав настръхна и направи крачка напред.

— Недей. — Всеслава гледаше някъде настрани. — Момчето е дръзко, защото го е страх.

Баронът се подсмихна.

— Амулетът у него ли е?

— Да, ваше величество, — потвърди Мечеслав.

— Трябва да го приберем — Тя игнорираше Артьом.

— И какво ще получа от това? — стана му любопитно.

— Може би ще ви пуснем.

— Не веднага, разбира се, — добави Мечеслав. — Когато нещата улегнат.

— А иначе?

— Иначе? — кралицата явно започваше да се ядосва. — Уви, момченце, имам малко време, за това просто ще изтръгна информацията от главата ти. Вероятно след разпита ще станеш идиот, но това са детайли.

Тя рязко премести погледа си на Артьом и две яркозелени мълнии пронизаха душата му. Косата на главата му настръхна.

— За съжаление, мадам, — разнесе се от дивана скърцащия глас на Кортес, — ние сме длъжни да предадем плячката на клиента. Съгласно Кодекса вие можете да се свържете с него и да се опитате да откупите нашия контракт, а в момента действате практически срещу него. Съжалявам, мадам, но това едва ли ще му хареса.

— Не можеш да се скриеш зад гърбовете на навите, наемнико, — с мека заплаха произнесе кралицата. — Те няма да се карат със Зеления Дом заради някакъв чел.

— Заради чел, може би — Кортес сви рамене, — но Амулетът е у нас.

— Навите вероятно няма да разберат за това, — сухо се обади Мечеслав, — моите хора не са от приказливите.

— Всички видяха, че ни отведе от клуба, — подхвърли Яна.

— Сигурни ли сте?

Младата жена замълча. Мечеслав действително можеше да е хвърлил мъгла при залавянето им, и в такъв случай изчезването на трима чели би било съвършено незабелязано.

— Сантяго не е глупак! — съобщи най-накрая тя.

Баронът и кралицата се намръщиха, щом се спомена името на комисаря на Тъмния Двор. Артьом тепърва щеше да разбере, че обитателите на Тайния Град се делят на две категории — такива, които не са чували за Сантяго, и такива, които не го долюбват. И като се отчете действената натура на комисаря, вторите бяха значително повече.

— Самозабравяш се, скъпа, — вирна глава кралицата. — Глупак или не, той няма да посмее да предявява претенции на нас.

Яна, изчерпала аргументите си, безпомощно погледна Кортес. Мечеслав доволно се усмихна:

— Ще се захващаме ли с работа?

Ледените очи на кралицата отново намериха Артьом и безпощадно се впиха в душата му. Той беше сигурен, че думите на Всеслава не са празна заплаха и тя няма да се церемони с главата му. За първи път в живота си Артьом изпита истински страх. Ръцете му неприятно се разтрепериха, по гърба му потече студена пот, и той вече беше готов да разкаже всичко, което знае, когато наемниците започнаха да действат. Колко им плащат навите, Артьом не знаеше, но Кортес и Яна си заработваха хонорара съвестно.

Кортес излетя от дивана, преодоля с един скок разстоянието до барона, и го подсече. Мечеслав тежко падна на пода. Яна, която досега стоеше неподвижно до огледалото, рязко се завъртя, хвана кралицата и я блъсна навън в коридора върху слисаните охранители.

— Да бягаме!

Кортес буквално изнесе Артьом от стаята. Наемникът мигновено наряза едва ли не на парчета охранителя, който беше успял да стане от пода, и го отблъсна с крак. Пътят беше свободен. Внезапната атака обърка людите. Хриптенето на Мечеслав и звука от бързите удари, с които Яна прикриваше отстъплението им, останаха назад. Следвайки Кортес, Артьом зави зад ъгъла и влетя в първата попаднала му стая.

— Вратата, — изсъска наемникът.

Артьом тръшна вратата, пусна тежкото резе, и като чу зад гърба си звук от разбито стъкло, инстинктивно се наведе. После се обърна и видя, че Кортес е избил прозореца.

— Скачаме! — наемникът се метна на перваза.

Мамка му, етажът изобщо не беше първи! Проклинайки безразсъдния Кортес, Артьом полетя в тъмното с грацията на парче шперплат. За щастие успя да се свие и да убие скоростта при приземяването, като се преметна напред през рамо. Кортес, съдейки по грохота, се приземи на покрива на някаква кола.

— При мен!

Артьом се качи на покрива на сааб-а. Машината стоеше под дърво, което от своя страна растеше плътно до оградата. Оказа се по-просто от латинския, например. Явно людите не можеха и да си представят, че някой ще успее да избяга от Зеления Дом.

След няколко секунди бегълците се оказаха от другата страна на оградата. Щаб квартирата на людите беше построена на обширна поляна сред черния на фона на нощното небе лес.

„Къде сме, извън града?“

— По-бързо! — Кортес махна с ръка към дърветата.

— Чакай, — помоли Артьом, дишайки тежко. — На тъмно няма да ни догонят.

— Тъмно?

Наемникът го хвана за рамото.

Артьом беше подценил людите. При тях тревога не означаваше банални сирени и крясъци на полузаспалата охрана — започнаха да се включват прожектори, излетяха осветителни ракети, залаяха кучета. За щастие, бегълците се добраха до началото на гората, преди на поляната да стане светло като ден.

— Къде сме, Кортес?

— На Лосинния остров.

„Слава богу, Москва“.

Още няколко минути тичаха между дърветата, след което отпред се появи асфалтирана алея. Цивилизация!

Кортес притича до някакво малко хълмче, озъртайки се на всички страни.

— Провървя ни! Ще се измъкнем през канализацията!

— Защо? В гората ще можем да се скрием.

— Тук е пълно с моряни, — наемникът вдигна капака на люка, — те няма да влязат под земята, но ако останем в гората, ще ни убият.

— Какви са тия моряни?

— После.

Кортес не затвори капака на люка, но нямаше нужда — моряните панически се бояха от подземия.

Минута след като бегълците изчезнаха в канализацията, на хълма се появи гъвкава женска сянка. Стройна фигура, високи гърди, тънка талия, тя привличаше внимание, и само дългите нокти на трипръстите ръце и опашката с шипове разваляха картината.

Моряната завъртя глава, напрегнато душейки миризмите на нощната гора, и щом разбра, че плячката се е изплъзнала, злобно изсъска.

* * *

Клуб „Гущер“

Москва, Измайловски парк

28 юли, сряда, 00:51

— Не знам какво стана, — призна де Гир, стараейки се да не гледа стоящия пред него Сантяго. — Ние наблюдавахме отвън, Артьом се появи в 20:40. Амулетът не беше у него, и заповядах да го оставят да влезе вътре, както се договорихме. От този момент нито той, нито Кортес са излизали от клуба.

— В „Гущер“ ги няма, — тихо каза комисарят и издуха несъществуваща прашинка от снежнобялото си сако, — и мобилният на Кортес не отговаря.

— Не са излизали, — упорито повтори де Гир, гледайки скъпата, ръчна изработка, вратовръзка на Сантяго.

Капитанът се срамуваше и се чувстваше неудобно. Задачата, която му постави комисарят на Тъмния Двор, беше толкова проста, че повелителят на войната отначало даже се възмути — Сантяго помоли да пазят Кортес, докато е в клуба. Де Гир се съгласи. Сега челите изчезнаха, и надвисналият над капитана нав го караше да се чувства като провинил се ученик. За щастие, се беше сетил да дойде до колата на комисаря, и подчинените му не чуваха този унизителен диалог.

— Биха могли да ви отклонят вниманието…

Главният боен маг на Ордена почервеня. Това беше вече прекалено.

— Имаме „различители“. — Той извади от джоба си опушен монокъл и го показа на нава. — Да не ни мислиш за деца?

— Мисля ви за гвардейци на великия магистър и проигравам всички възможни варианти. — Сантяго се облегна на тъмно синия си Ягуар, който привличаше внимание даже сред скъпите коли на паркинга, и замислено оправи косата си. — Явно в клуба има подземен изход.

— Явно, — кисело се съгласи капитанът, въртейки „различителя“ в ръцете си. — Винаги съм казвал, че челите са ненадеждни.

— Кортес е опитен наемник, — не се съгласи навът. — Съдейки по всичко, здраво са го притиснали.

— Червени Шапки в клуба не са идвали, — съобщи де Гир.

— Червените Шапки не са проблем за него, — разсеяно махна с ръка комисарят. — Смятам, че в играта е влязъл Зеленият Дом.

Франц учудено поклати глава:

— Защо? Те не могат дори да разблокират Амулета.

— Вероятно и те правят същото като нас — ловят Вестителя, и са хванали нашата примамка, — обясни Сантяго. — Стойте тук, капитане, аз ще изясня какво се е случило вътре.

Птиций не беше страхливец.

Семейството на конците влизаше във Великия Дом Люд, и зад широкия му гръб управителят на „Гущер“ се чувстваше съвсем уютно. Той не се боеше от никого, дружеше с всички, но въпреки това държеше при себе си двама телохранители-люди — яки руси момчета със сънени мътнозелени очи.

„Положението задължава — трябва да ги храня, — обичаше да се шегува Птиций. — Това все пак е клуб, а не детска градина, всичко става…“

Всичко наистина ставаше. Пияните дружинници на бароните на Зеления Дом, докачливите рицари-побойници, избухливите наемници-чели. В разкрепостената атмосфера на „Гущер“ всички те лесно намираха поводи да се освободят от натрупаните емоции. И тогава на сцената се появяваха мълчаливите плещести момчета с обтекаеми глави, които сурово разясняваха на разпасалите се гости правилата за поведение в прилични заведения. Те използваха за целта примитивни, но работещи аргументи, и на Птиций беше започнало за му се струва, че биячите му могат да решат всеки проблем.

Разкошната врата към личния кабинет на управителя излетя от пантите и с грохот се вряза в изящната, инкрустирана със слонова кост маса. Телохранителите по навик скочиха на крака, но като видяха в получилия се отвор комисаря на Тъмния Двор, спряха и объркано погледнаха шефа. Птиций разбра, че няма да има помощ, скочи от креслото и пъргаво пролази под писалището.

— Приятелю, — изръмжа навът, — радвам се, че вие сте все така енергичен.

Без да обръща внимание на телохранителите, Сантяго се наведе над плота на писалището и с неочаквана за кльощавото си телосложение сила измъкна Птиций на светло.

— Здравейте, господин комисар, каква чест за нас, за нашия клуб, за цялото ни семейство… Желаете ли отделен кабинет?

Докато ломотеше всички тези глупости, Птиций, когото Сантяго държеше за яката, се клатеше на няколко сантиметра от пода и трескаво съобразяваше, в какво се е провинил пред страшния нав. От ужас розовите му бузки побеляха, очичките му угаснаха, а влажните устни се разкривиха в уплашена усмивчица. Покрай дрехите, в юмрука на Сантяго се оказа и прилично парче от кожата на конеца, но да сподели това управителят се боеше.

— Виждам, че се радвате на нашата среща, — усмихна се навът.

— Безумно, — призна си Птиций, който отчаяно се опитваше да намали амплитудата на клатене. — С какво го заслужих?

— Избрах вашия клуб, за да се срещна с Кортес, — тихо започна комисарят и намести очичките на събеседника си срещу своите. — Мислех, че тук е тихо и спокойно, можем да седнем, да поговорим, да обсъдим делата си. Кортес пристигна и…

— И? — изстина пухкавият.

— И го отвлякоха! Както разбирате, Птиций, аз съм много разочарован. Вместо тих, уютен клуб, тук се оказа истински бандитски вертеп. Бонбонче! И вие — негов съдържател. Вие сте разбойник, Птиций.

— Не съм, — изписка конецът.

— Какво?

— Не съм разбойник, аз съм управител…

Телохранителите заотстъпваха към изхода, нямаха желание да бъдат свидетели на смъртта на Птиций.

— Разбойник, Птиций, истински разбойник, — убедено повтори Сантяго. — Може би си струва да избавя града от вашето „бонбонче“?

Птиций изобщо не се съмняваше, че върховният боен маг на Тъмния Двор е в състояние да унищожи клуба му. И още два-три квартала наоколо. Той жално заскимтя и угоднически загледа непроницаемите черни очи на комисаря.

— Не съм виновен.

— Кой отвлече Кортес?

— Людите, барон Мечеслав.

— Защо?

— Не знам. Той заповяда да му съобщя, ако Кортес се появи, и аз му съобщих. Докато баронът дойде до тук, се появи още един чел — Артьом, струва ми се. След това дойде Мечеслав с дружинниците си и ги отведе всичките.

Навът изскърца със зъби.

— Кълна се в децата си, Сантяго, — продължи да хленчи Птиций, — не знаех, че тия чели работят за теб!

Малките очички на управителя ясно показваха, че собственикът им по-скоро би се удавил, отколкото да пресече пътя на навите. Тъмният Двор можеше да докопа враговете си даже зад широкия гръб на Люд.

Комисарят остави Птиций на масата и грижливо му оправи вратовръзката.

— Къде ги заведоха?

— В Зеления Дом.

— От къде знаете?

— Чух, как един каза на друг, че ги водят при кралица Всеслава.

— Благодаря, Птиций. — Сантяго тръгна към дупката в стената, но спря и през рамо попита: — Надявам се, разбирате, че визитата ми трябва да остане в тайна?

Управителят притисна пухкавата си ръчичка към мястото между корема и шията и показа, че разбира.

* * *

Зеленият Дом, щабквартира на Великия Дом Люд

Москва, Лосинний остров,

28 юли, сряда, 01:14

— Мръсница, — изсъска Всеслава, докато се опитваше да преведе в ред прическата си.

— Както благоволи ваше величество, — сви рамене Яна, чудейки се какво да прави с откъснатата си презрамка. — Но съм шокирана от лексиката ви.

Кралицата почервеня и се обърна към Мечеслав:

— Изглежда си подценил нашите пленници.

— При необходимост можете да намерите телефона на Кортес в справочника на „Тиградком“. Скъпо, разбира се, но надеждно. — Яна се усмихна приятно. — Освен това, ние нямаме расови предразсъдъци.

Баронът скръцна със зъби и погледна ранения дружинник, който беше останал тук. Вторият беше тръгнал след Кортес.

— Как се чувстваш?

— Всичко е наред, бароне, — тихо отговори дружинникът, притискайки с ръка най-голямата рана.

— Заведи нашата гостенка в карцера и тръгвай към лекаря.

— Слушам, бароне.

— Не вдигай тревога, — прошепна Всеслава, гледайки след отдалечаващата се Яна. — Жриците са в двореца.

— Трябва да догоним челите.

— С това ще се заемат моряните.

Баронът потръпна — той недолюбваше кошмарните обитателки на Лосинния остров.

— Моряните ще ги разкъсат. Най-важното е жриците да не надушат какво правим.

Но не беше писано плановете на кралицата да се сбъднат. Сигнализацията зави и в коридора се появи дружинник от вътрешната охрана на Зеления Дом.

— Ваше величество, тревога! В двореца има външни лица!

— Знам, — кимна кралицата, — задръжте ги незабавно!

Дружинникът не тръгваше.

— Има ли още нещо?

— Комисарят на Тъмния Двор настоява за аудиенция.

— Сантяго настоява за аудиенция, — повтори Всеслава и безпомощно погледна барона. Той незабележимо кимна. — Ще го приемем незабавно.

За разлика от съплеменниците си, които не уважаваха стремежа на людите към показен разкош, Сантяго харесваше тронната зала на Зеления Дом. Просторното, великолепно украсено помещение идеално подхождаше на пищните тържества, които обичаше Всеслава. Пролетният Бал на Кокичетата, рожденият ден на кралицата, Балът на Златните Листа… Сантяго не пропускаше нито един прием в Зеления Дом и беше леко учуден, че Всеслава е избрала за аудиенцията именно тази зала. Тя никак не подхождаше за делови преговори.

Кралицата очакваше комисаря на трона, в студения и поглед имаше напрежение, а сложната и прическа беше леко разбъркана. Отдясно до нея стоеше барон Мечеслав.

— Слушаме те, Сантяго.

— Ваше величество, — комисарят се поклони и обезоръжаващо се усмихна, — позволете ми да ви благодаря, че се съгласихте да ме изслушате. Оценявам това като проява на истинска мъдрост, свойствена само за коронованите особи. Умението да се вземат правилни решения в момент на криза е ценно и изключително рядко качество. Сигурен съм, че усилията ми няма да са напразни и ще помогнат да се избегне трагедия.

Всеслава се задъха от възмущение, но не успя да отговори.

— За каква трагедия става дума?

В залата бавно влязоха осем жени в свободно падащи дълги зелени рокли и еднакви изумрудени диадеми.

— Надявам се, че жриците на Зеления Дом могат да присъстват на този разговор? — Язвително се поинтересува Ярослава, и без да чака отговор, се обърна към нава: — Та за каква трагедия говориш?

Сантяго с лека усмивка се поклони на жриците и замълча, за да им позволи да дойдат до трона. Той знаеше, че Ярослава е била съперница на Всеслава на изборите за кралица, и успя да оцени враждебността и към победителката.

— Слушаме те, — напомни жрицата.

— Нейно величество кралица Всеслава, — почтително започна той, — милостиво ми отдели няколко минути, за да обсъдим спорните въпроси, възникнали във взаимоотношенията между нашите Домове.

Надутите фрази с лекота излитаха от устните на комисаря.

— Умението на госта ни да печели време за размисъл, като използва цветисти фрази, е общоизвестно. — Ярослава гневно се втренчи в кралицата. — Появата му свързана ли е с тревогата в двореца?

— Комисарят точно се канеше да обясни, — отговори дошлата на себе си Всеслава.

— Благодаря, ваше величество. — Навът направи крачка напред. — Несъмнено, вече сте чули, че вчера Червените Шапки нападнаха Великия Дом Чуд. Картагенският Амулет беше похитен.

— Орденът отрича този факт, — бързо добави Мечеслав.

— Разбира се, — присви очи Сантяго. — Да изгубиш Източника си е извънредно произшествие, и да се обявява публично би било глупаво.

Жриците разбиращо закимаха с глави. Мечеслав се намръщи, той единствен разбра на къде клони посланикът на Тъмния Двор.

— Ние всички бихме постъпили така на мястото на чудите, — дипломатично продължи комисарят. — Вие, например, не афиширате факта, че Кладенецът на Дъждовете е пресъхнал.

В залата се възцари мълчание.

— Лъжа! — извика накрая Ярослава. — Мръсна лъжа!

Сантяго мило се усмихна:

— Не съм свършил. Виждам пряка връзка между тия две събития. Считам, че този, който ви е отрязал от Кладенеца на Дъждовете, се стреми да завладее Картагенския Амулет, да разгроми Тъмния Двор и да получи контрол над целия град.

— Това е невъзможно! — отчаяно извика кралицата. — Никой не е в състояние да блокира чужд Източник!

— Никой, освен Вестителя! — отсече Сантяго.

Жриците ахнаха и преместиха погледи към Всеслава. Кралицата прехапа устни.

— Да се отрича този факт е безсмислено, — комисарят сурово погледа кралицата. — Кога се роди Вестителят?

— Това не те касае, нав, — грубо каза Ярослава.

— Преди осемнайсет години, — тихо отговори Всеслава.

— Защо е напуснал Зеления Дом?

— Тя каза, че е умрял, — изсъска една от жриците.

— Вестителят умря! Аз сама огледах тялото му! — възмути се Мирослава. Старицата не можеше да повярва, че са я излъгали.

— Аз накарах Любомир да заблуди жриците, — призна Всеслава, — за него това не беше трудно.

— Това беше моя идея, — гръмко произнесе Мечеслав. — Аз предложих на кралицата да убия Вестителя.

— Да го убиеш! — като ехо повториха жените.

— След като жриците се увериха, че Вестителят е мъртъв, аз го отведох в гората. Носех боен кинжал, приготвен от кралицата.

— Какъв клас? — незабавно попита Сантяго.

— „Жеравски клюн“, най-мощният боен артефакт на Зеления Дом, но Вестителят се оказа много по-силен, отколкото предполагахме. Любомир ме рани тежко и се скри. — Баронът машинално докосна белега на врата си. — Повече не съм го виждал.

— Аз знаех, че е жив, — едва чуто произнесе Всеслава. — Той се криеше в града и тихичко теглеше енергия от Кладенеца на Дъждовете. Преди седмица Любомир напълно отряза достъпа ни до Източника, и ми се наложи да обявя, че има сезонен спад на мощността на Кладенеца.

Зашеметените жрици в ужас гледаха кралицата.

— Власт, — замислено произнесе Сантяго. — За нея ще направиш всичко.

— Като научих, че чудите са изгубили Картагенския Амулет, заповядах на Мечеслав да го намери, за да пробвам да се договоря с Любомир.

— Ти предаде Великия Дом Люд! — пламтящият поглед на Ярослава буквално изгаряше кралицата. — Ти вече не си господарка на Зеления Дом.

— Не ти ще решаваш! — гордо изправи глава Всеслава.

— Разбира се, аз — не, — усмихна се Ярослава, — но съм сигурна в решението на Големия Кралски Съвет.

— Доколкото разбирам — плавно се вби в разговора Сантяго, — Съветът се събира в най-скоро време.

— Днес, — кимна Ярослава. — Ние сме длъжни да известим бароните незабавно.

— И какви действия ще препоръчат жриците? Моля да извините моето нахалство, но имам да разрешавам криза.

— Това е очевидно, нав, — високомерно отговори Ярослава. — Вестителят ще възглави Великия Дом Люд.

— А Картагенския Амулет?

— Той ще реши как да постъпи с Ордена, — отговори жрицата, гледайки Сантяго в очите.

— И с Тъмния Двор, — довърши мисълта и комисарят.

— Зеленият Дом ще подкрепи всяко решение на Вестителя. Той е нашият повелител.

Настъпи тишина. Мечеслав, който беше усетил в думите на Сантяго неприкрита заплаха, тънко, с края на устните си, се усмихна. Той разбра, че комисарят дава последна възможност на Ярослава да се спаси, но заслепената от близката победа жрица не можа да го види.

— Не те задържаме, нав, — хладно произнесе Ярослава, — ще те изпратят.

— Да бъдеш кралица е велика отговорност, — разочарованият Сантяго се обърна към останалите жрици. — От взетите решения зависят животът и съдбите на поданиците, и животът и съдбите на много от останалите жители на Тайния Град. Всяка крачка, всеки жест и всяка дума на кралицата са на показ, и всеки невнимателен ход може да доведе до голяма война.

Комисарят помълча, за да обмислят думите му.

— Аз няма да съдя кралица Всеслава. Няма да си задам въпроса, защо тя е заповядала да убият Вестителя. Знам само едно — ако тогава, преди много години това беше станало, сега нямаше да има криза. Нищо нямаше да заплашва Тайния Град, и нищо нямаше да застави Ордена и Тъмния Двор да се обединят! Сега нашите Домове се готвят за голяма война. Великият магистър мобилизира рицарите и вербува наемници. Бойните магове на Ордена са готови на всичко, за да си върнат Източника. Съветниците на Тъмния Двор искат от мен решителни действия. Вие искате война?! Ние сме готови! Чуд също! Ще устои ли Зеленият Дом срещу нас? Ще устои ли Вестителят срещу княза на Тъмния Двор?! Ще устои ли Вестителят, ако Амулетът се върне на чудите?! МЪЛЧИ, ЯРОСЛАВА!!!

Всички буквално залитнаха, когато навът изкрещя на отворилата уста жрица. Страховитият глас на комисаря избухна като бомба в тронната зала.

— Какво ще ви донесе войната? Лично на вас, жрици? Любомир няма да прости изгнанието си. Той няма да пита кой е знаел, и кой — не за нещастията му. Личността му е формирана — той е единак. На него не му трябват приятели, той си има слуги, а вие ще свършите дните си на дръвника. Всичките. Той не се нуждае от жрици. — Сантяго бавно местеше поглед по присъстващите. — Все още ли искате да изместите Всеслава? Само тя разбра, че се задава сблъсък на Великите Домове. Само тя разбра, че Вестителят се е родил късно! Че времето му е минало! Че световно господство не се постига с оръжие! Великите Домове ще се бият докрай, и това ще бъде последната война!! Ако изчезнем, ще сме всички заедно!! Преди няколко години Всеслава е взела тежко, но единственото вярно решение. Тя е спасявала не само себе си, а всички вас!

Жените наведоха глави.

— Хитър си, Сантяго, — злобно изсъска Ярослава. — Но ако тях, — тя презрително посочи с глава притихналите жрици, — си успял да ги уплашиш, да видим, какво ще кажат бароните.

— Прекалено сте глупава, Ярослава, — уморено отговори Сантяго. — Нямам време да се разправям с бароните.

И преди всички да разберат какво ще се случи, той замахна. Черният навски стилет се заби в лявото око на жрицата. Ярослава залитна, из залата се понесе тих, пълен с болка предсмъртен стон, и жената падна на пода. Черните навски остриета изсмукваха енергията на всеки маг до последната капка. Кралицата хвана Мечеслав за ръката.

— Изчерпаха ми се аргументите, — с извинителен тон обясни комисарят, докато триеше ножа си в дрехите на мъртвата Ярослава. — Надявам се, че ваше величество ще ми прости тази несдържаност.

— Трябва да отбележим, че нашият гост използва доста радикални прийоми за водене на преговори, — хладно произнесе Всеслава, оглеждайки жриците, — но ние нямаме претенции към него. Моите поданици — също.

— Кралице — жените покорно наведоха глави, потвърждавайки властта на господарката на Зеления Дом.

— Прекрасно. — Всеслава се облегна назад на трона. — Барон Мечеслав, вие ще съпровождате комисар Сантяго и ще обезпечавате взаимодействието му със Зеления Дом. Люд подкрепя останалите Велики Домове в стремежа им да защитят Тайния Град от сътресения. Това е право дело.

— Ваше величество, — навът се наведе в дълбок поклон, — мога ли да ви задам няколко въпроса за Любомир?

Глава 14

Лабиринтът

Москва, някъде под земята

28 юли, сряда, 01:31

Под краката му отново се чу възмутен писък, и нещо малко и меко изчезна в тъмния коридор. Плъх. Артьом престана да си дърпа краката, но още се стряскаше, щом се натъкнеше на някой — не можеше да свикне с присъствието на тия твари.

— Още дълго ще бродим тук?

— Щом стигнем, ти първи ще разбереш, — без да се обръща, отряза Кортес.

Все пак, характерът му е отвратителен.

За Артьом си оставаше загадка как наемникът се ориентира в тоя вонящ лабиринт. Тъмни, мрачни коридори, рядко осветявани от слаби лампи, мръсотия, противни миризми, плъхове. Ако Артьом беше сам, нямаше да стои и десет минути тук, щеше да излезе на повърхността и майната му на това, че го търсят. Но Кортес продължаваше да крачи невъзмутимо из тая клоака, и периодично го подкарваше с язвителни фрази.

Людите и моряните, както казваше наемникът, не слязоха под земята. Въпреки това той накара Артьом поне двайсет минути да бяга по слабо осветените коридори, докато се спъва, ругае и рита пищящите плъхове. След това преминаха на бърза крачка. Даже много бърза, според Артьом, но на предложението да не прекалява, Кортес само изсумтя и продължи да се движи, като се движеше. Артьом едва го догонваше и усещаше, че всяка крачка може да се окаже последна. Най-накрая, на едно сухо и осветено място, Кортес спря и промърмори:

— Почивка.

Артьом веднага клекна, опитвайки се да успокои възмутения си организъм. Спареният въздух на канализацията влизаше в белите му дробове, но обратно излизаше страшно трудно, слепоочията му пулсираха, сърцето му се беше преместило в главата и яростно искаше кислород, а пред очите му плуваха разноцветни кръгове.

— Добре си потичахме, — изхриптя Артьом, търсейки слюнка в устата си.

— Радвам се, че ти хареса, — отговори Кортес, откъсна най-горното копче от ризата си и го стисна в юмрук.

С това Артьом вече беше свикнал. Около юмрука на наемника се образува малко облаче. След миг кондензира и на дланта му вече лежеше малка, половин кубик, не повече, спринцовка.

— Какво е това?

— Стимулатор. — Кортес ловко заби спринцовката във вената на ръката си и затвори очи. — Не успяха съвсем да ме излекуват.

Той се отпусна, позволявайки на наркотика да проникне в измъченото му тяло, и бавно се плъзна по стената на земята.

— Ще си починем пет минути и тръгваме нататък. Трябва да бързаме, кълна в Спящия.

Инатът му не знаеше граници.

— В кого се кълнеш? — не разбра Артьом.

— Спящият е местният бог, — вяло обясни Кортес. — Прародител на всичко живо. Казват, че спи някъде между световете, и когато се събуди, ще дойде последният съд.

— Значи те му се кланят?

— Защо? Той спи.

На прагматичността на обитателите на Тайния Град можеше само да се завижда.

— Кортес, какви са тия моряни?

— Малко семейство, от Зеления Дом, бивши люди с неустойчиви генетични вериги — накратко, върколаци. От една страна, прекрасна жена, а от друга — ноктесто, покрито с шипове, безумно чудовище. Моряните пазят Лосинния остров от чужденци.

— М-да, Москва има много разнообразни жители.

— Свиквай. Между другото, Артьом, къде си дянал Амулета?

— В багажното отделение на Киевската гара.

— Колко просто, — леко се усмихна Кортес. — Любомир няма как да се сети.

Наемникът отново затвори очи.

— Как мислиш, дали Яна се е измъкнала?

— Не знам.

Безразличието му вбеси Артьом:

— Но вие сте партньори!

Кортес отвори очи:

— Е, и?

— Как… — Артьом не намираше думи. — Как така „е, и“? Ние я зарязахме!

— И как по-точно го направихме? — полюбопитства наемникът.

— Ние избягахме!

— Не беше ли точно това целта ни?

Артьом се замисли.

— Спокойно, — наемникът отново се усмихна. — Людите ще я пуснат. На тях им трябваш ти.

— Да, аз им трябвам.

„На всички в тоя град аз им трябвам!“

Артьом реши да игнорира тъжните мисли:

— Кортес, ти как попадна в Тайния Град?

Наемникът помълча малко, явно обмисляше дали си струва да отговаря или не, след това неохотно изрече:

— Служил съм във военното разузнаване.

— Резидент?

— Не. Занимавах се с деликатни мероприятия.

Повече нямаше нужда да обяснява. Методите на новия приятел на Артьом съвсем ясно показваха какви са били тия мероприятия.

— Преди десет години имах назначена среща в Ню Йорк с един джентълмен. В хода на преговорите той съобщи къде се намират материалите, които ме интересуваха, и аз тръгнах натам. В тайника имаше метално куфарче, а в него освен документите и една старинна книга. Клиентът ми беше върл библиоман. Когато се върнах в Ню Йорк, там вече ме чакаше Сантяго. Джентълменът трябвало да предаде въпросната книга на него, но във връзка със скоропостижната си кончина не успял. — Кортес замислено се усмихна. — Представи си моето положение — преговорите минаха идеално, не оставих никакви следи, а ме намериха с лекота.

— Как те е намерил?

— Намерил в дома на джентълмена мой косъм и провел търсене от разстояние на човек по генетичен код. Квалифицираният маг може да намери всеки във всяка точка на планетата.

— И Сантяго настояваше да върнеш книгата?

— Сантяго е добре възпитан реалист и уважава частната собственост. Той ми предложи добри пари за книгата и аз му я продадох.

Наркотикът вече действаше. Гласът на Кортес укрепна, а очите му отново заблестяха.

— След това държахме връзка. Няколко пъти Сантяго ме използва и постепенно ми разказа за Тайния Град. Преди две години излязох в оставка, и той ми възложи операция в Москва. И се започна.

Добрите професионалисти никога не остават без работа.

— Забравих да питам, в Тайния Град има ли закони?

— Правото на частна собственост, — изсумтя наемникът.

— И толкова?

— Има Кодекс, но той по-скоро регламентира начините за преминаване на собствеността от един на друг. Споровете се разрешават от търговски съдии. Затвор не се предвижда, виновната страна плаща или с пари, или с кръв. Но се стараят да не убиват без нужда, жителите са малко…

— Кортес, сред хората има ли магьосници?

— Сред челите, — без особен ентусиазъм отговори наемникът. — Най-общо казано, има.

Нещо в гласа му не хареса на Артьом:

— Какво не им е наред?

— Как да кажа… — усмихна се Кортес. — Челите нямат собствен Източник, и тези, които открият Тайния Град, работят със Зеления Дом, ние имаме сходна ДНК с людите, а останалите взимат енергия от своите.

— Енергийни вампири?

— Не се вълнувай. Това е забранено. Ако се появи чел, който тегли енергия от останалите, рано или късно ще го навестят от Зеления Дом и ще му обяснят, че енергията трябва да се купува, а не да се ползва безплатно. Конкуренцията на пазара за магически услуги е сериозна, и магьосникът няма избор. Или работи с Кладенеца на Дъждовете, или го убиват.

— Защитават печалбите си.

— Преди всичко защитават свободата на личността.

— Но…

— Тихо!

Кортес вдигна ръка и се загледа в коридора.

Артьом се разтрепери, като проследи погледа му. Огромен колкото куче плъх седеше до стената и оценяващо наблюдаваше хората с черните си очи, а в полумрака зад него се промъкваха силуетите на още няколко чудовища. Изглежда се готвеха за закуска. Артьом усети как косата му панически настръхва, краката му омекват, а по гърба му тече струйка студена пот.

— От къде се взеха?

— Това е ловна глутница на осите, — прошепна наемникът. — Проследили са ни.

Той явно също не се радваше. Без да сваля очи от плъховете, Кортес сви устни и нежно изсвири. На плъховете явно им хареса, и, за да чуват по-добре, свиха кръга. Сега хората бяха заобиколени от шест мърдащи с мустаци чудовища.

— Успя да им привлечеш вниманието, — похвали Артьом спътника си. — А сета?

Кортес не отговори. Изтри потта от челото си, повтори опита и в отговор се чу също такова тихо мелодично изсвирване. Плъховете спряха. Чуждото свирене се повтори, и от тъмнината се появи дребен ловец. Кортес въздъхна с облекчение:

— Господарят дойде.

— Глутницата е объркала плячката.

Ловецът излезе на светло, и Артьом за първи път в живота си видя ос.

Нисък, слаб, със сива кожа, с малка глава с непропорционално големи очи, осът беше облечен в чудовищно мръсни панталони и нещо като риза. Като всички в Тайния Град той беше въоръжен — зад рамото му се подавах няколко дротика, а на пояса си носеше къс нож.

— Това е Чуя, провървя ни, — усмихна се Кортес. — Здравей, Чуя! Помниш ли ме?

— Войните на Великата Ос никога не забравят приятелите си, които са им дошли на помощ във време на страшна опасност, когато жестокият враг се готвеше за Осквернение. Не една балада са написали великите поети на Ос, възпявайки тази славна победа.

— Мамка му, — каза Кортес в отговор на тази тирада. — Пак е зациклил.

Той се стегна и влезе в тона на дребосъка:

— Щастлив съм, че великата победа и моят скромен принос за нея не са изчезнали от паметта на Ос, и винаги с удоволствие слушам баладите, написани от забележителните и поети.

— Да ти изпея ли една? — веднага попита ловецът.

— Имам ги на запис, — твърдо отговори наемникът.

— Всичките? — недоверчиво попита плъхоловецът.

— Всичките, — още по-твърдо отговори Кортес и кимна към спътника си. — Запознай се, Чуя, това е Артьом.

— Радвам с да се запозная с теб, приятелю на великия воин. Несъмнено, в живота ти е имало много подвизи, достойни да бъдат възпети от най-великите поети на Ос. — Чуя бързо седна на земята и спря върху Артьом големите си изпъкнали очи. — Разкажи ми за тях!

Той имаше яркочервени вертикални зеници, които ту се разширяваха, ту се свиваха, когато върху тях паднеше светлина.

— Артьом не говори добре руски, — дойде му на помощ Кортес. — Когато научи езика, той, без съмнение, ще дойде в тази помий… на гости при теб, Чуя, и ще ти разкаже за подвизите си.

Чуя разбра, че Кортес е настроен делово, въздъхна, едва чуто подсвирна, карайки плъховете да се разтворят в тъмнината, и попита:

— Какво е довело двама велики воини в Лабиринта?

* * *

Резиденцията на Вестителя

Москва, улица „Нови Арбат“, 28 юли, сряда, 01:50

Проклети стени, ненавистни стени, мълчаливи, злобни свидетели. Какво сте видели? Какво още искате да видите? Какво?!

Какво?!!

Какво?!!!

Сърцето на Вестителя биеше бясно и Любомир заблъска с юмруци по студения мрамор.

„Проклети стени, проклета дупка, защо трябва да седя тук, в тоя каменен капан? Искам да отида в гората, при тревата, под дърветата! Ненавиждам каменните стени, мълчаливите каменни стени, те и отвътре са враждебни. Къде е моята гора? Моята гора. — Любомир си спомни за малката горичка, зимната градина, жалката утеха на изгнаника. — Няма нищо. — Той си пое въздух. — Ще имам гора. Истинска гора. Дворецът ми ще бъде в самото и сърце, сред най-високите дървета, ще се издига сред най-гъстата трева, под най-синьото небе, на брега на най-чистото езеро. А засега…“

Вестителят трескаво се огледа. Помътнелите му очи пълзяха по мраморните колони с висящите от тях тънки вериги. Нямаше никого. Дишайки тежко, магьосникът се приближи до най-близката колона и се подпря на нея с ръка. Тук стоеше тя, най-дребничката, със смешна бенка на дясното рамо. Или не беше там?

До коляното му се опря масичка с акуратно подредени инструменти. Магьосникът трябваше само да я погледне, и масичката услужливо протегна плота си, за да му позволи да си избере някой инструмент, и се притисна към коляното му по-силно.

Безмозъчна твар! Любомир я блъсна с крак. Масичката, дрънчейки обидено с инструментите си, избяга към стената и замря като вярно куче, което чака стопанинът му отново да го извика.

„Ще те извикам, — помисли си магьосникът, — ще те извикам. Кога се отнесох? Преди час? Преди два? Не помня. Това е от напрежението, от проклетото напрежение. Войната изсмуква всичките ми сили, имам нужда да освободя напрежението. Все по-често. Защо тук няма никого?“

Любомир се огледа, очите му отново помътняха, а сърцето заблъска в гърдите му.

„Отлично си спомням, че остана още една пленница, тази, най-дребната, с бенката на лявото рамо, не, на дясното. Къде е тя? Къде?! Къде?!! Охраната я е взела, гадове, животни, решили да се развличат! Да не се занимават с нея в караулното? Какъв е този шум? Секирата? Не, Секирата го няма, някакви пешки.“

Магьосникът се приближи до плътно затворените звуконепроницаеми врати, водещи към караулното и се заслуша.

— Няма смисъл да си хващаш жена в „Яребица“-та. Там курвите са скъпи, те работят с играчите, не е като в „Гущер“… — Чу се характерно бълбукане — разказващият потвърди думите си с чаша уиски. — Миналата седмица такава мадама намерих там, такива виртуозки светът не е виждал, кълна се в брадата на Спящия. Какво направи на плажа! Само дето не ми порасна коса!

Слушателите вежливо се захилиха, само че любителят на „Яребица“ не спираше:

— Да, в „Яребица“-та момичетата са скъпи, но си струват. И казват, че съм сто пъти по-добър от Птиций, без да се напъвам. Аз с една като започнах, цяла нощ…

Проклятие. Любомир застена, гласовете на охраната се превърнаха в слаб, едва различим шум.

Всички мислят за едно и също. Всички разговори се свеждат до едно и също, винаги до едно и също. Кой с кого спи? Как? Какво изпитва през това време? Мръсници, утайки. Дива ярост обхвана магьосника, искаше му се да влезе в караулното, да погледне лицата на тия маймуни и да им смъкне кожата, да изтръгне вътрешностите им, да се наслади на гаснещия живот в очите им, да се окъпе в топла, гореща кръв, и да успокои сърцето си и да се избави от гнетящия студ.

Масичката с инструментите, подчинявайки се на подсъзнателния импулс на магьосника, отново се отри в коляното му. Любомир, без да гледа, взе от плота и тънък хищно извит скалпел и рязко го прокара по китката си. От раната веднага потече кръв. Няколко секунди магьосникът я гледаше тъпо, после вдигна ръка към устните си и облиза солената течност. Раната се затваряше бързо. Главата му се проясни. Но не достатъчно, че да му стане добре. Трябваше повече, много повече.

— Телефонът! — заповяда Любомир.

Майната и на предпазливостта.

Масичката избяга някъде, и когато се върна, върху инструментите лежеше малък апарат. Магьосникът го взе и набра:

— Птиций.

— Познах ви, — предпазливо отговори управителят. — С какво мога да ви помогна?

— Имаш ли нещо за мен?

— Разбира се.

— Приготви го. Днес ще дойде Секирата.

* * *

Лабиринтът

Москва, някъде под земята

28 юли, сряда, 02:16

В Москва се копаеше много и с удоволствие. Откакто тук израсна първата къща, стотици трудолюбиви хора пробиваха, избиваха, взривяваха и ровеха, ровеха, ровеха, докато не създадоха под града огромният, пълен с безбройни ходове, тунели, бункери, реки, езера и пещери, Лабиринт. Новите му нива водеха все по-надолу в земята, новите коридори се преплитаха със старите, и вече никой не можеше да опише тия катакомби. А и не искаше. Само малцина храбреци рискуваха да се озоват в леговището на чудовището. Хората, както често става, бяха започнали да се боят от творението си.

И Лабиринтът заживя собствен живот. В него дойде цивилизацията — електричество и метро. Появи се флора — плесени, гъби, водорасли, и фауна — плъхове, мокрици, скитници и даже разумни обитатели — осите. Никой не може да каже точно кога в Лабиринта се е появило това малко племе полудиви самотни ловци. Осите бродеха из Лабиринта, за да търсят храна за себе си и своите плъхове, пишеха дивашки балади и много рядко излизаха на повърхността. На времето те претендираха за световно господство, но в годините на Втората Война за Подземията им преподадоха урок, които направи плъхоловците значително по-скромни. Те удивляваха Тайния Град със своята издържливост и непретенциозност при хранене. Имаше слухове, че осите могат да се хранят с всичко, в това число с химически отпадъци.

— До Киевската е далече, — мърмореше вървящият отпред ловец. — Глутницата не е хранена отдавна, но Чуя е обещал. А щом Чуя е обещал, той държи на думата си.

Наоколо делово сновяха плъховете, които душеха и оглеждаха тъмния коридор. Мрънкането на ловеца не ги дразнеше. Чуя млъкна, но буквално след две крачки зави:

И, блуждая во мгле, он

увидел звезду,

Это было невиданным

чудом.

Я иду к тебе, брат. Я иду, я

иду…

Раждаше се поредната балада.

Кортес получи най-добрия водач в Лабиринта, уговаряйки Чуя да го заведе до Киевската гара, но заедно с него и убийствен досадник. Свикналият със самотата ос коментираше всичко наоколо и вече четвърти път започваше да съчинява нова балада. Досега Кортес успяваше да блокира опитите му. Артьом се извърна към него:

— Всичките ли са толкова високопарни?

Кортес погледна към оса, убеди се, че дребният плъхоловец е достатъчно далече, и шепнешком отговори:

— Мозъците им не са много сложни. Компенсират го със словоблудство.

— Разбирам — Артьом се прозя.

— Провървя ни, че това е Чуя, — продължи Кортес, — той ме познава, а и глутницата му е добре дресирана.

— А ако беше някой друг?

— Можеше и да имаме неприятности, — сви рамене наемникът. — Плъховете ядат всичко.

След няколко секунди Артьом разбра:

— Те какво, хора ли ядат?

— Всички ние ядем някого.

Артьом не отговори, но мъничката фигура на плъхоловеца вече предизвикваше у него объркани чувства. Кортес разбра, че е прекалил:

— Сам разбираш, ако в Лабиринта започнат да изчезват хора, това ще привлече ненужно внимание, за това те обикновено се сдържат. По-добре да си гладен, отколкото мъртъв.

Изместно време вървяха, без да говорят.

— Глутницата е гладна, — отново чу Артьом нещастния глас на ловеца. — Глутницата усеща храна!

Плъховете действително станаха неспокойни. Те се разбързаха, и цвъртейки отчаяно, изчезнаха в тъмния коридор.

— Какво с е случило? — плачливо се обърна към плъховете Чуя — Враг?

Той внезапно приклекна, протегна пред себе си дротика, и без да се обръща, извика:

— Враг отпред!

Кортес измъкна ножа и се притисна към стената, Артьом отстъпи назад. Всички напрегнато се ослушваха.

Вода, помисли си Артьом, някъде наблизо капе вода. Незатворен кран?!

— Война!! — запищя Чуя и се хвърли в тъмнината.

Вопли на болка и ужас взривиха тъмнината. Глутницата разкъсваше някого.

— Стой тук! — Кортес се хвърли след ловеца.

Ругатните и шума, които достигаха до Артьом, не оставяха никакво съмнение, че спътниците му водят сериозна битка. Какво да прави? Погледът му се спря на късо парче метална тръба, хвърлено до стената, и реши въпроса. Артьом го взе и замахна.

— Не мърдай, герой!

Някаква космата лапа грубо го хвана за рамото и го завъртя. Артьом изтъпя — пред него подскачаше нисък кривокрак субект с кожени дрехи и яркочервена кърпа на главата. Те се изгледаха един друг, и червеноглавият бавно разкриви тънките си устни в усмивчица:

— Нали тебе търсим, чел?

Той не забеляза тръбата. Или не и обърна внимание.

Артьом не помнеше добре какво се случи след това. Като че ли нещо извика и удари врага по главата. Вероятно не само един път. Очите на субекта угаснаха и той се строполи на земята. Артьом го удари още няколко пъти, без да спира да крещи. После изпусна окървавеното парче желязо и хукна да бяга.

Глутницата беше засякла жертвата отдалече. Самотен пътник, явно заблуден.

Плъховете с удоволствие почувстваха страха му и решиха да нападнат. Обикновено те дълго следваха жертвата, убеждаваха се, че е сама, и чак тогава се хвърляха върху нея. Така беше заповядал господарят. Но сега глутницата беше гладна и беше забравила предпазливостта.

Остри зъби се забиха в плътта, няколко плъха веднага се хвърлиха върху жертвата, и не и позволиха да окаже съпротива. Дойдоха и другите. Жертвата отчаяно закрещя, завъртя се неловко, и падна под тежестта на бързите тела. Отново отчаян вик, който изпревари с миг впиващата се в гърлото твар, и потоци кръв плиснаха по мръсния под на коридора. Плъховте се наслаждаваха на победата. Пищейки от възбуда, те ръфаха плячката, блъскаха се един друг, и пропуснаха момента, в който от тъмнината изскочиха спътниците на жертвата. Десетка Червени Шапки, заблудили се в Лабиринта. Ниските, жилави воини в черни кожени дрехи извадиха оръжие, и ругаейки яростно, се хвърлиха върху плъховете. Глутницата поиска помощ.

Пръв от тъмнината на Лабринта изскочи господарят. Като усетиха присъствието му, плъховете с нови сили нападнаха врага. Чуя хвърли един дротик, след това още един, извади ножа и се хвърли в мелето. След него в коридора се появи сивата сянка на Кортес. Ругатните и виковете се смениха със сумтене и стонове. В тясното пространство на подземието Червените Шапки не можеха напълно да се възползват от численото си превъзходство. Те бързо загубиха трима бойци, но се опомниха, видяха, че противниците им са само двама, и озверяха. Опрели гърбове, Чуя и Кортес вече не нападаха, а се отбраняваха и едва успяваха да парират ударите на врага. Изморените плъхове се свиваха в краката на господаря си.

— Чела не го убивайте! — заповяда уйбуят, който благоразумно стоеше зад бойците си. — Това е Кортес!

Усещайки победата, Червените Шапки настъпиха. Събрани накуп около все по-слабо съпротивляващите се противници, те не забелязаха, как от страничния коридор се подаде муцуната на огромен, с размерите на куче, плъх. Тварта невъзмутимо огледа схватката с черните си немигащи очи и безшумно се разтвори в тъмнината.

— Да приключваме, плъхоловецо! — Уйбуят забеляза, че ножът на оса се е счупил, намести ятагана в ръката си и тържествуващо се озъби. — Сбогувай се със зверовете си.

Чуя отстъпи, блъсна се в рамото на дишащия тежко Кортес, и измъчено се огледа. Уйбуят започна да се хили, но се задави — от гърлото му стърчеше дротик.

— Война! Война!!

От страничния коридор изскочи нова глутница, и още един ос се включи в битката. Всичко отново се смеси. Обкръжените Червени Шапки бяха обречени, и след няколко минути последният падна на земята.

— Здравей, Бзик, — каза Чуя. — Благодаря, че дойде.

— Бях на лов, — обясни Бзик, — търсех храна за глутницата.

— Тук има много храна — Чуя щедро махна с ръка, — ще стигне за всички.

Ловците погледнаха труповете и едновременно се усмихнаха.

— Много, — съгласи се Бзик, но Чуя вече не го слушаше.

Той блъсна настрани тялото на уйбуя и горчиво извика — на земята лежеше безчувственият Кортес.

Глава 15

„… Количеството потребители на Интернет в Русия се увеличава всеки ден. В интервю за нашия вестник Егор Бесяев, вицепрезидент на най-големия в страната интернет доставчик «Тиградком», заяви, че в бъдеще, по негово мнение, интернет, кабелните телевизии и останалите телекомуникации ще се слеят в обща мрежа…“

(„Ведомости“)

„… Паниката в Тайния Град расте. Кризата във Великите Домове и неясното им обяснение за събитията доведоха до предсказуем резултат — всички са уверени, че се задава голяма война…“

(„Тиградком“)

* * *

Зеленият Дом, щабквартирата на Великия Дом Люд

Москва, Лосинни остров

28 юли, сряда, 03:14

— Моля — Сантяго галантно отвори вратата на автомобила и помогна на Яна да седне. — Хареса ли ви в Зеления Дом?

— Твърде много заключени врати. — Яна се усмихна, помаха с ръка на киселите охранители, които наблюдаваха заминаването им, и продължи: — Но се държаха достойно.

— Люди, — сви рамене навът. — В Цитаделата щеше да ви е доста по-трудно.

— За това предпочитам да сме приятели с вас, комисарю, — отново се усмихна младата жена. — Имате прекрасна кола. Ягуар?

— Абсолютно вярно. Ягуар XJ-220.

Спортната кола приличаше на собственика си — елегантна, мощна, предизвикваща уважение навсякъде. Свръхскъпият ягуар респектираше даже богатите шаси — заклети любители на спортните коли, — и Яна реши да поласкае самолюбието на комисаря на Тъмния Двор:

— Казват, че са свалени от производство.

— Много малък пазар, — обясни Сантяго, — но, ако нямате нищо против, бих искал да се върнем на темата.

— Разбира се — младата жена отвори чантата си и извади пудриерата. — Ще бъдете разочарован, комисарю. Артьом не успя да каже къде е скрил Амулета.

— Печално, — съгласи се навът. — Излиза, че съм си загубил времето да ви спасявам.

— Извинете, че попречих на плановете ви.

— Няма проблеми, — великодушно каза Сантяго.

Тъхо мъркащият ягуар се отдалечаваше все повече и повече от Зеления Дом.

— Как мина срещата ви с кралица Всеслава? — попита Яна, докато се оглеждаше в малкото огледалце. — Научихте ли нещо интересно?

— Чували ли сте за Вивисектора? — вместо отговор попита Сантяго. — За него писаха във вестниците.

— Чувала съм, — намръщи нос младата жена и язвително добави: — Докато стояхме в засада, четенето на вестници беше основното ми развлечение.

— Убива жени?

— Момичета. Само новодошли, такива, които никой няма да търси. От това, което прави с жертвите си, може да ти настръхне косата — обезобразява ги до неузнаваемост. За това журналистите са го нарекли Вивисектора.

— Полицията има ли следи?

— Не знам, да се залови психопат е много трудно. Защо се интересувате?

— Любомир е бил влюбен в кралицата, — тихо отговори навът. — Искрено и по детски наивно. Тя е била всичко за него, и се е превърнала в най-големия му враг. Всеслава подозира, че Вестителят и Вивисекторът са едно и също лице.

— Първата любов рядко е щастлива, — отбеляза Яна. — Ако всички неудачници ставаха маниаци, нямаше да останат нормални хора.

— В бъдеще ще обмисля думите ви. — Сантяго намали и сега ягуарът бавно се движеше по пустата улица. — Но в случая с Вестителя има още едно обстоятелство. Както знаете, някои магове, опитвайки се да увеличат силата си, остават девствени цял живот.

— Това помага ли?

— Не особено. Но Любомир не е получил класическо образувание, и е напълно възможно да е решил да не рискува.

— Това косвено потвърждава версията на кралицата. Ненавистта му към нея би могла да обхване всички жени, и тогава… — Яна изруга вулгарно, съвсем неподходящо за дама.

Сантяго се намръщи:

— Възможно е да грешим.

— Това може да се провери.

— По какъв начин?

— Любомир едва ли сам търси жертвите си, — разсъдливо отговори Яна, — той само се забавлява с тях. Някой му доставя момичета.

— Червените Шапки, — предположи Сантяго, — диваците правят всичко, което им каже.

— Не мисля — възрази Яна. — Червените Шапки не са много умни. Те ще ловят жените направо на улицата и ще остават следи. А убиват само приходящи, които дълго време никой не търси и даже невинаги ги разпознават.

— Някой специално подбира жени, — разбра Сантяго и с уважение погледна момичето. — Имате ли предположения, кой може да бъде?

— Конците, — уверено каза Яна. — Жените са техен профил.

Известно време Сантяго обмисляше думите и, а след това се усмихна:

— Познавате ли Птиций?

Да общуваш с разярен нав не е приятно занимание. Когато и без това противните обитатели на Тъмния Двор бяха раздразнени, или не дай боже ядосани, те се превръщаха в крайно неприятни събеседници, и разговорът с тях ставаше непредсказуем. Като правило, всички избягваха навите през това време, но благодарение на генетично наслоената си настойчивост те сами си намираха слушатели.

— Птиций, — този път Сантяго не размахваше управителя във въздуха, а, след като го остави да трепери на масата, започна да се разхожда бавно из кабинета. — Добре ли ви плаща Любомир?

— За какво? — искрено се учуди конецът. — Какво съм му направил?

Той не искаше да си признае, че е свързан с магьосника.

— Птиций, — навът не обърна внимание на учудването му и спокойно продължи, — аз нямам доказателства, че работите за Любомир.

— Тогава защо мислите…

— Не мисля. Просто разсъждавам последователно. Освен това нямам време и съм в отвратително настроение. Разбирате ли накъде бия?

— Не, — изписка пухкавият.

— Вашето необмислено поведение нанесе щети на Тайния Град. Полицията на челите може във всеки един момент да открие следите на Любомир, а значи, и нашите. За това, ако не престанете да се правите на глупак, ще ви убия.

— Ние сме под закрилата на Зеления Дом, — измрънка конецът. — Не можете да ме убиете просто така.

— Повярвайте, ще съумея да се справя с този дребен инцидент.

Птиций внимателно се вгледа в дълбоките черни очи на нава и се предаде:

— Любомир плаща много добре. Той поръчва момичета за някакви опити. Челски жени. Сантяго, кълна се, нашите не ги закачам!

— Търговия с роби! — мрачно каза Яна. — Поне знаеш ли, за какво са му, подлец?

— Какво ме засяга? Както се казва, ако много знаеш — бързо остаряваш.

— Къде ги карате? — прекъсна го Сантяго.

— Аз намирам две-три момичета, след това се обажда Секирата, идва и ги прибира.

— От къде ги намираш? — студено попита Яна. — Не са от твоите, нали?

Птиций злобно погледна момичето и въздъхна:

— Много си умна.

— Отговорете, Птиций, отговорете, — настоя Сантяго.

— Доставя ги един чел, фотограф-некадърник. — Конецът погледна мрачния Сантяго и умолително добави: — Отначало не знаех за какво са му. След това се уплаших.

— Фотографът знае ли нещо?

— На него му е все едно. Само да му плащат.

— А ако полицията го притисне?

— И какво? — конецът сви рамене. — Не сме се виждали, говорили сме само по телефона, така че, каквото и да му направят, той нищо не може да каже.

— Много благоразумно, — похвали го Сантяго. — Кога ще дойде Секирата?

— Днес. Любомир се обади.

— Последната жертва е открита вчера, — обади се Яна. — Явно вече му е станало скучно.

— Що за момичета са? Някоя по-съобразителна? — попита комисарят Птиций. — Може ли да се говори с тях?

— Сантяго, — нежно произнесе Яна, — вие разбирате, че там е нужен добре подготвен професионалист, не тия кокошки. Те сигурно са изпаднали в истерия.

Навът бавно кимна:

— Ще отидете ли?

— Защо не? Предишният контракт беше много скучен.

— Предишният? — Щедростта не беше сред добродетелите на Тъмния Двор. Напротив, смяташе се за много голям недостатък. — А нима той е свършил?

— Не — Яна извади пиличка за нокти. — Но в моите задължения влиза само огневото прикритие. Никой не е казвал, че ще се наложи да влизам в пастта на Вестителя.

— Тъмният Двор няма да възрази срещу доплащане за риска, — процеди Сантяго. — Сега съгласна ли сте?

— Напълно.

— Какво умно момиче, — изписка забравеният от всички Птиций. — Ако си търсиш работа, ела при мен.

* * *

Москва, улица „Болшая Дмитровка“,

28 юли, сряда, 06:51

Артьом не помнеше как се измъкна на повърхността. Беше запазил само откъслечни образи от тесни, полутъмни коридори, ръждива стълба и лекия полъх на чист въздух, който последва и така намери отворен люк. Извършеното убийство — а в това, че дребният е мъртъв, Артьом не се съмняваше, го потресе толкова, че даже след като излезе на повърхността, той дълго броди безпаметно по сивите улици на събуждащия се град.

Да дойде на себе си го накара викът:

— Ей, младеж!

Грубият глас проникна през пелената, обгърнала мозъка му, и го накара да се огледа. Артьом стоеше по средата на пустата улица, а на банкета проблясваха светлините на синьо-бял полицейски джип.

— Я ела насам, — махна с автомата подпряният на предния капак сержант в бронежилетка. — Бързичко!

Бързичко значи бързичко. Артьом се повлече към полицаите.

— Напушен ли си? — строго попита сержантът. — Документи?

— Не.

— Какво правиш тук?

— Аз… от гаджето. Мъжът и се върна.

Не особено оригинална история, но Артьом не можа да измисли друга. Главата му не работеше.

— Бихте ли се?

Скъсаните изцапани дрехи ясно показваха как точно са решили разногласията си любовникът и не навреме завърналият се съпруг.

— Не — Артьом глуповато се усмихна, — те живеят на втория етаж. Аз скочих през прозореца и лежах в храстите, криех се.

По-лошо не беше лъгал никога през живота си.

— Покажи си ръцете!

Полицаят делово огледа китките му, и особено кокалчетата на пръстите, опитвайки се да намери следи от сбиване, но напразно. Артьом уби дребния с червената кърпа с тръба, и му нямаше нищо на кокалчета, само малко ръжда по дланите. Кръв също нямаше, но сержантът явно не искаше да пуска подозрителния субект и търсеше за какво да се хване. Не вярваше на историята и Артьом започна да нервничи:

— Ами, аз да тръгвам?

— Къде да тръгваш? — подразни го автоматчикът. — Нямаш документи, изглеждаш подозрително. Ще се наложи да поседиш в участъка, докато не изясним кое как.

Артьом потърси с очи някое парче тръба, но наоколо нямаше нищо подходящо.

— Господин сержант…

— Млъкни.

Полицаят посегна към белезниците на колана си, а Артьом окончателно се разстрои. Да лежи в дранголника не влизаше в плановете му, но как да го избегне нямаше никаква представа.

— Ето къде си бил, глупак! — се включи в разговора мелодичен женски глас.

Двамата мъже едновременно се обърнаха.

До джипа беше спрял сребрист мустанг, от който ги гледаше с усмивка млада жена с бяла блузка, кокетно закопчана на… Не, по-точно казано, кокетно незакопчана на… Накратко, блондинката от „Гущер“. Лана.

— Артьом, търся те из целия град. — Тя премести изумрудените си очи на автоматчика. — Къде го намерихте, сержант?

— Познавате ли го?

— Какво да ви кажа? — Лана нежно погледна Артьом. — Разбира се, че го познавам.

Сержантът замърмори, но прибра белезниците. Колегата му, който досега скучаеше зад волана на джипа, се надигна, за да вижда по-добре. След като се убеди, че е център на вниманието, младата жена си оправи косата и предизвика у всички маса положителни емоции.

— Сержант, нали нямате нищо против да прибера приятеля си? — попита тя. — Имаме нещо за довършване.

Полицаите дружно се облизаха и шумно въздъхнаха.

— Стига да го наглеждате.

— Обещавам, че повече няма да го пусна никъде, — отново се усмихна Лана. — Артьом, влизай в колата.

— Изчезвай, — изсъска му автоматчикът.

Артьом се пльосна на седалката и помаха с ръка на полицаите:

— Момчета, надявам се един ден и на вас да ви е толкова хубаво.

Скърцането със зъби на полицаите заглуши двигателя, Лана очарователно се усмихна, и мустангът скочи от мястото си.

— Благодаря, — обърна се Артьом към нея. — Не можеш да си представиш колко навреме се появи.

— Напротив. — Лана завиваше, без да намалява скоростта, явно бързаше да се отдалечи от полицаите. — Тайният Град не обича да се набива на очи. Какво си направил?

— Бях много мръсен и подозрителен.

— От тебе вони на Лабиринта, — младата жена демонстративно сбърчи носле. — Има ли къде да се измиеш?

— Не.

— Да не си скитник? Или си просиш гостуване?

Да си изпроси гостуване у Лана за Артьом би било удоволствие.

— Търсят ме.

— Значи си просиш. Защо тогава не ме потърси в клуба? Нали обеща?

— Защото намериха мен.

— Но си избягал.

— Да.

— От кого?

— От людите.

— Охо.

Мустангът спря в малка уличка, и Лана се обърна към Артьом. Бялата тъкан на блузката се опъна на гърдите и, ярките устни се извиха в усмивка.

— Толкова ли си корав?

— Не, те просто ме разочароваха.

— Добър отговор, — намръщи се Лана. — Отскоро ли си в Тайния Град?

— Защо реши така?

— Великият Дом не разочарова, Артьом. Той предизвиква уважение или страх, а самохвалството и пренебрежението струват много скъпо.

— Колко?

Небрежната поза на Лана беше изключително прелъстителна, полуголи гърди под тънката блузка, стройни крака, леко отворени устни и огромни очи. Вълшебни, примамващи очи, обещаващи, зовящи, очи, които те карат да забравиш всичко… Артьом се наведе и впи устни в нейните. Меки, ласкави устни, леко горчиви на вкус, които стават все по-горчиви и по-горчиви във всеки следващ миг на страстната целувка. Нещо не беше наред, Артьом усети как нещо невидимо прониква в мозъка му, навлиза дълбоко в душата му, и получава власт над него. Усещаше, че става все по-слаб и не намираше сили да прекъсне тази страстна, отровна целувка. Напротив, той притискаше момичето все по-силно към себе си, бързаше да попадне под магията и, и се наслаждаваше на порочното удоволствие от поражението.

Мозъкът на Артьом беше надеждни защитен, и като разбра това, Лана, фея на Зеления Дом, използва старото, изключително женско заклинание „целувката на русалката“, овладя чувствата му, подчини го на себе си, и се подготвяше да получи цялата информация, която я интересуваше.

Артьом лежеше на седалката и преживяваше горчивия вкус на целувката. Сега желаеше само едно — още една упоителна, самоубийствена целувка. Той отново се наведе над момичето, но слабата и ръка нежно го върна обратно.

— Трябва да поговорим, Артьом, — усмихна се Лана и изтри остатъците червило от устните си. — Защо те преследват Червените Шапки и Зеленият Дом?

Тихият глас в дълбините на защитения от навите мозък се опитваше да му подскаже, че не трябва да отговаря на въпроса, но чувствата изискваха да разкаже на прелъстителката си всичко.

— Трябва им плячката ми.

— Която си откраднал от Червените Шапки?

— Да.

— А те са я откраднали от чудите?

— Да.

Лана замълча, очевидно обмисляше дали си струва да зададе следващия въпрос:

— За какво става дума?

— Картагенският Амулет.

— Упс! — без да обръща внимание на Артьом, Лана тихо изруга.

— У теб ли е?

— Не.

Артьом отново се наведе към момичето и тя отново го спря.

— Скри ли го?

— Да.

— За какво им е на Червените Шапки Амулета? Те не могат да се оправят с Източник!

— Те работят за Вестителя.

— Значи ето каква е работата — Лана нервно приглади коси. — Вестителят е жив?

— Да.

— Моряните да ме разкъсат, значи Всеслава е излъгала Зеления Дом!

Това не се побираше в главата на феята. Картагенският Амулет е в ръцете на някакъв чел, Вестителят е жив, кралицата е предала народа си, паниката в Тайния Град ескалира, и само тя, Лана, фея на Зеления Дом, може да реши… Или не може? Младата жена погледна излъчващия преданост Артьом:

— Вестителят е излязъл срещу Великите Домове?

Това беше сложен въпрос, и на Артьом му се наложи да се напрегне и да си припомни всичко, което беше чул в последно време:

— Вестителят идва за голяма война, и не разбира, че тя ще е последната. Той познава само насилието. Закъснял е.

— А ти за кого работиш, чел? — тихо попита феята, въпреки, че не се съмняваше в отговора.

— За Сантяго.

* * *

В плен

Москва, 28 юли, сряда, 07:24

Блъснаха Яна в мазето, където имаше още четири похитени момичета, малко преди да дойде Секирата. Преструвайки се на уплашена, тя тихо се притискаше до вратата, докато Червените Шапки не ги наблъскаха в някакъв черен микробус, и едва там към нея проявиха интерес.

— Как попадна тук? — шепнешком попита Яна дребно сивооко момиче. — Чрез Алик ли?

— Да, — също толкова тихо отговори Яна.

— Копеле, — изсъска от ъгъла брюнетката, — копеле, мръсно копеле.

Гласът и пресекна и до останалите момичета стигнаха странни нечленоразделни звуци с елементи на ридание. Брюнетката изпадаше в истерия.

— Как мислиш, къде ни карат? — отново се обърна към Яна сивооката.

— Какво значение има. Щом ни карат, значи им трябваме.

— Ще ни убият ли?

— Ще ни убият! Всичките ще ни убият! — зави брюнетката.

— Млъквай, тъпачко, — прекъсна истерията Яна, и се обърна към сивооката с ободряваща усмивка. — Ако искаха да ни убият, да са ни убили досега. Вероятно ще се окажем в някой бардак.

— Смела си, — с уважение прошепна сивооката, — как се казваш?

— Яна. А ти?

— Марина, — сивооката въздъхна, — иска ми се да бях като теб. Аз съм ужасно страхлива.

— Аз също се страхувам, — призна Яна, след като поразмисли.

Тя действително не се чувстваше в свои води. Единственото снаряжение, което Сантяго и разреши да вземе, беше малка пластмасова капсула с шестпроцентен разтвор на разковниче (номер 14 в каталога „Съвременни средства за освобождение“, сто процента гаранция, че ще се освободите от всякакви окови, белезници и ключалки, доставка по куриер), а единствената гаранция — неговата дума. В обичайна ситуация това би било достатъчно, но Вестителят не беше обичайна ситуация, и младата жена беше нервна.

Автомобилът спря. В настъпилата тишина Марина трескаво въздъхна и здраво стисна ръката на Яна, като че се опитваше да почерпи храброст от нея. Брюнетката силно изхлипа и закри лицето си с ръце, а другите две момичета уплашено се притиснаха едно към друго. Вратата се отвори и в салона погледна кръгла глава с яркочервена кърпа.

— Ти си първа, — главата кимна към Яна, — излизай.

Това беше Секирата, младата жена го позна по зелената татуировка на фюрера на скулата. Тя скочи на асфалта и делово се огледа. Микробусът беше в подземен гараж, до товарния асансьор. Вратите към улицата бяха затворени, и нямаше как да разбере къде се намира.

— Стой мирно! — кресна стоящият наблизо охранител и грубо хвана момичето за лакътя. — Не се върти!

Яна се опомни, уплашено се сви и нещо изписка.

— Не я стряскай, — лениво проточи Секирата и се обърна към стоящите до микробуса воини: — Какво се мотате? Карайте останалите в асансьора!

Следваща от микробуса се показа брюнетката.

— Не ме пипайте! Недейте!

— Ако врещиш, кучко, ще те убием веднага, — равнодушно каза Секирата.

Пленницата послушно млъкна.

Асансьорът се качи на двайсет и четвъртия етаж, и когато вратите се отвориха, момичетата се оказаха в стаята на охраната. Червените Шапки ги подкараха грубо напред, и се озоваха в сводеста зала с тежки звуконепроницаеми врати. Стените и пода бяха облицовани с плътно долепени една до друга гранитни плочи, в центъра се издигаха шест мраморни колони, а в най-отдалечения ъгъл нагоре се изкачваше вита стълба. Воините повлякоха момичетата към колоните и ги оковаха към тях с тънки, но здрави вериги. Яна не се съпротивляваше.

— Браво на теб, — похвали я един от конвоиращите, виждайки с какъв труд съучастниците му влачат към колоната истерично дърпащата се брюнетка, — тиха си.

Това беше нетърпимо. Яна ловко се обърна и заби коляно в слабините на любителя на спокойни жени. Воинът изви и измъкна ножа си.

— Ще те убия!!

— Да пукнеш ли искаш? — Партньорът му го хвана за ръката. — Нали знаеш какво ще направи Любомир, ако само пипнеш тая кучка?

Контузеният боец прибра ножа и злобно изгледа Яна:

— Това ти е последната издънка, малка твар. Предай поздрави на Вивисектора.

Прикованата към съседната колона Марина гръмко се разрида. Яна гордо седна на пода, дължината на веригите го позволяваше, и не по-малко злобно отговори:

— Разкарай от тук това, което все още ти е останало, идиот, докато не съм се ядосала наистина.

Воинът почервеня.

— Любомир ще хареса тая кучка, — захили се вторият.

Червените Шапки излязоха, факлите догоряха, и залата бавно потъна в тъмнина.

* * *

Лабиринтът

Москва, някъде под земята,

28 юли, сряда, 07:41

Болеше го всичко. Ръцете, краката, главата, особено главата. Щом наемникът дойде на себе си, нещо я стисна като нагорещен обръч, притисна слепоочията, и прониза с безброй игли мозъка му. Болката премина през израненото тяло на Кортес, заседна в костите му и го накара да се сгърчи на бетонния под и глухо да изхрипти някаква ругатня. Наркотикът беше престанал да действа и наемникът беше останал сам с раните си. Не знаеше дали има сили да си удари още една инжекция, или даже просто да отвори очи. Да отвори очи. Кортес бавно вдигна клепачите си и се сви от болка. От полумрака на пещерата Чуя го наблюдаваше съчувствено.

— Мислех, че си умрял.

— Не се съмнявам, — промърмори наемникът и се надигна на лакът. Покрай стената бяха замрели в редица плъховете. — Какво, време е за закуска?

— Не-е, глутницата е сита, — успокои го ловецът. — Ножът е добър.

Чуя взе бойния нож на Кортес и с желание изгледа черното острие:

— Много хубав нож. Навски.

— Знам.

Кортес откъсна от ризата си следващото копче и промърмори заклинанието. Копчето се превърна в спринцовка.

— Лошо ли ти е? — попита Чуя.

— Не е добре, — процеди наемникът, докато си биеше наркотика.

— Аз проверих. Костите ти са здрави, раните не са дълбоки. Ще се оправиш.

— Въпреки това ми е зле.

— За това пък имаш хубав нож, — заключи ловецът. — А Чуя има лош нож. Счупи се.

Двамата замълчаха. Кортес чакаше стимулатора да подейства, а плъхоловецът въртеше в ръцете си черното навско острие. Всеки мислеше за нещо свое.

— Бзик също видя ножа, — съобщи последните новини Чуя. — Хареса му. Така каза: „Хубав нож“. Много ми завидя.

— Защо на теб? — осведоми се Кортес, без да отваря очи.

Той вече разбираше, че ще му се наложи да даде ножа, но все още вяло се съпротивляваше.

— Ти си ми приятел, — мъгляво обясни Чуя. — А и аз първи видях ножа. Бзик завижда.

— Колко е часът?

— Скоро ще стане осем сутринта, — отговори осът и с въздишка загледа стените на Лабиринта.

Кортес бавно се надигна и леко високопарно произнесе:

— Ние се бихме заедно, заедно проливахме кръв. Приеми този нож, велики воине, в знак на моята признателност и уважение към твоето мъжество.

Колкото по-просто е устроен един мозък, толкова повече помпозност му трябва, за да съществува. Лицето на ловеца се разля в детска усмивка, и той победоносно замахна във въздуха с острието:

— Това е постъпка на велик воин, Кортес. Искаш ли да ти подаря най-хубавия си дротик?

Кортес се намръщи:

— По-добре ми дай пари, трябва да се обадя.

— Да се обадиш? Заповядай.

Чуя измъкна от чантата си мобилен телефон:

— Плячка!

След няколко минути осът изведе Кортес до най-близката станция на метрото, и махайки с ръка за сбогуване, се разтвори в тъмните коридори на Лабиринта. След като остана сам, наемникът бързо набра някакъв номер.

— Аз съм. — Кортес беше свикнал да го познават по гласа.

„По-скоро, по маниера на говорене“ — мислено го поправи Сантяго, но на глас попита:

— Амулетът у вас ли е?

— Не. Артьом го е оставил в багажното на Киевската гара.

Сантяго се намръщи:

— Той къде е?

— Имаше бой, — сухо отговори Кортес, които изобщо не искаше да разказва, че е изгубил Артьом, — раниха ме…

— На гарата ли отива?

— Най-вероятно.

— Разбирам — Сантяго се замисли за секунда. — Имам нова работа за вас.

— Сега не мога, — мрачно каза Кортес, — трябва да намеря Яна.

— Не се безпокойте за нея. Аз я измъкнах от Зеления Дом, и тя продължава с контракта.

— Какво трябва да направя?

— Трябва да намерите един чел, фотограф. — Сантяго продиктува името и два адреса — на студиото и домашния. — Като го намерите, ми позвънете. Ще ви кажа къде да го доведете.

* * *

Москва, Киевската гара,

28 юли, сряда, 07:59

— Ще те изчакам тук, — каза Лана, докато намаляваше пред сградата на гарата. — А ти ще отидеш в багажното отделение и ще донесеш Амулета. Разбра ли?

— Да.

— Внимавай, там може да има засада. Първо се огледай, след това вземи Амулета. Ако видиш някой подозрителен, незабавно се връщай. Разбра ли?

— Да.

— Недей да нервничиш.

— Добре.

Младата жена нежно погали с ръка лицето на Артьом.

— Тръгвай. Когато се върнеш, ще те целуна.

Страстта избухна в него с нова сила.

— Аз бързо!

Окрилен, Артьом излезе от мустанга и тръгна към гарата, която живееше своя обичаен, суетлив живот. Понеделник или събота, сутрин или през нощта, тук нищо не се променяше. Тълпи обезумели от предстоящото пътуване хора, смесени с цигани, скитници, просяци, джебчии и полицаи, сновяха на всички страни, мърдаха, блъскаха се, викаха, мотаеха се един на друг под краката и ругаеха. И миризмата. Миризмата на гара не може да се сбърка с нищо друго — хубавата гара мирише на тръгващи влакове и вагон-ресторанти, а лошата — на тоалетна и непрани три години чорапи.

В багажното Артьом се огледа, не видя никой подозрителен, извади от клетката раницата и тръгна към изхода. Всичко се оказа обидно просто.

— Наред ли е всичко? — попита Лана, когато той хвърли раницата на задната седалка.

— Да.

За награда получи още една целувка. Феята уверено поддържаше жертвата в нужното емоционално състояние. Тя подкара към Москва река, и щом стигнаха до Воробьовие гори, спря и извади от чантата си мобилен телефон:

— Ало, търся Чука. Само с нето може да се говори нормално, — обясни Лана на Артьом, — останалите са пълни кретени, а и се шашкат прекалено. Чук? Здравей, Лана е… Чук, приятелят ти е при мен… Да, същият… Не, скъпи, пари не ми трябват, искам да се срещна с господаря ти… Не, Чук, така няма да стане. Предай на Вестителя, че с него иска да се срещне фея на Зеления Дом… Да, иначе нищо няма да се получи… Запиши моя номер…

Лана прекъсна, отвори чантата си, извади пудриера и съобщи:

— Чукът ще се обади след десет минути и ще каже адреса. Трябва да се оправя преди срещата с Вестителя.

Артьом кимна и попита:

— А може ли да се поцелуваме?

Глава 16

Московско полицейско управление

Москва, улица „Петровка“,

28 юли, сряда, 08:09

Генерал Шведов, началник на Московското полицейско управление, обожаваше да прави съвещания рано сутрин, докато не го е подхванал водовъртежът на ежедневното текучество. Всички сериозни въпроси и най-важните дела се разглеждаха до десет сутринта, без бързане, обстоятелствено и много подробно. Този път в кабинета бяха Корнилов, Шустов и Васкин. Първи докладваше капитанът:

— Александър Генадиевич Юшлаков, на трийсет и шест години, фотограф. — Сергей сложи на масата портретна фотография на оплешивяващ мъж с малки очички и увиснали бузи. — В Москва е от четири години, живее в двустаен апартамент в Югозападния район, държи сутеренно студио на ул. „Плющиха“.

— Разследван ли е? — попита Шведов, докато разглеждаше снимката на заподозрения.

— Тъй вярно, Аркадий Лвович. Преди десет години са го разследвали за незаконни доходи, но се е откупил и е отишъл да работи като пазач в някакъв склад.

— Хубави думи.

— Извинете, увлякох се.

— Продължавай, — промърмори Корнилов.

Майорът не обичаше да стои тук — първо, Шведов не пушеше и не позволяваше на никого да пуши в негово присъствие, второ, Андрей недолюбваше студа, и седемнайсетте градуса, които поддържаше климатикът в кабинета на генерала, го караха да се чувства некомфортно.

— По професия Юшлаков е фотограф, но не е добър, и преживява от случайни поръчки, — продължи Шустов. — Снима природата за календари, направил е няколко дребни рекламни кампании, но основната му дейност са момичетата. — Капитанът сложи на масата още няколко снимки. — За всеки вкус.

— Наистина интересно, — проточи Шведов, докато втренчено разглеждаше образците на творчеството на Юшлаков, — това не е ли порнография?

— Почти, — промърмори наведеният над масата Васкин.

— Не се увличай, студент, — кисело каза Корнилов. — Продължавай, Сергей.

— Постоянни доходи Юшлаков няма. Известните агенции не използват услугите му — или не знаят за него, или не го смятат за достатъчно приличен.

— Семейство?

— Съжителства с Елена Фьодоровна Миткина — Шустов си погледна записките, — на двайсет и седем години, нещо като модел.

— Московчанка?

— Не, приходяща, от Рязан. Изпратих там указания, обещаха до довечера да дадат информация.

— Обезателно се обади и им напомни.

— Тъй вярно — Сергей разлисти тефтера. — Има интересен факт — Юшлаков има доста реклами в страната, по местните вестници и по радиото. „Професионален фотограф търси момичета за работа в рекламния бизнес“. А в Москва и в Питер — не.

— Просто е — обади се Корнилов. — Търси момичета от провинцията, пази се, гледа да не оставя следи. Сигурно предварително разговаря с предполагаемата жертва, за да определи дали е подходяща, а по-нататък знаете.

— Мислиш, че той е Вивисекторът? — попита генералът.

— Сигурен съм, че е замесен, — отклони отговора Андрей.

— Не е ли прекалено явно? Адрес, телефон. Той знае, че могат да се проследят.

— Напомням, че попаднахме на него случайно, — не се съгласи майорът. — Ако Екатерина Молочанска не си беше забравила тефтерчето в къщи, и до ден-днешен нищо нямаше да знаем. Във всеки случай няма за къде да бързаме. Юшлаков вече е под наблюдение, телефоните му се подслушват. Знам за всяка негова крачка.

— Добре, — заключи генералът, — това вече е нещо.

Той доволно разгледа хората на Корнилов, задържайки поглед на всеки един от тях, и ехидно се обърна към майора:

— Изпревариха ли те, Кирилич?

Андрей безразлично сви рамене:

— Ние не се състезаваме, Аркадий Лвович, не сме на стадиона.

— Просто ми провървя, господин генерал — подчертано официално заяви Шустов. — Всеки от нас можеше да разпита Молочански.

— Добре, добре — Шведов широко се усмихна. — Късметът е следствие на задълбочения труд. Корнилов, ти с какво се занимаваш?

— С престрелки, — кисело отговори майорът.

— С всичките едновременно? — Напредъкът по делото на Вивисектора беше докарал на генерала игриво настроение.

— Разрешете да докладвам.

— Давай, — началството се облегна назад на креслото и деликатно се прозя. — Какво изрови?

— От понеделник насам в града станаха четири големи престрелки. Всичко започна на бул. „Вернадски“ в нощта на…

— Тогава докладва, че потърпевшите отричат да е имало стрелба, — намръщи се генералът, — а в сградата не са открити никакви следи.

— Сигурен съм, че лъжат. Стрелба е имало, и то сериозна, и именно тя е сложила началото на всички останали събития. „Чуд Inc.“ неслучайно са въвлечени във всичко това.

— „Чуд Inc.“ — недоволно произнесе Шведов. — Нали знаеш колко е годишният им оборот?

— Знам.

— Милиарди! И от данъците върху тези милиарди ни плащат заплатите. Впрочем, обадиха ми се от кметството и питаха, защо не пазим такива солидни компании от безчинствата на хулиганите.

— Значи, няма да позволите да разработваме тази фирма?

— Имаш ли нещо за нея?

— В бизнес центъра срещу сградите на „Чуд Inc.“ намерихме снайперско гнездо. Пушка, прибор за нощно виждане и така нататък.

— Някой е следил офисите на фирмата. Какво общо има „Чуд“?

— Те са свалили хеликоптера!

— Намери ли с какво са го свалили?

— Не, но…

— Андрей, — тихо каза Шведов, — за да започнеш да разработваш компания от такъв калибър, трябва да имаш много сериозни основания. Ти имаш ли?

— Не.

— По-нататък.

— След това, същата нощ, е станала престрелката на бул. „Ленински“, след нея, вчера сутринта, на ул. „Покровка“, и през деня, на ул. „Красная Пресня“. И четирите за ден, ден и малко.

— Как са свързани те?

— Във всички престрелки са участвали бандити с черни кожени дрехи и червени кърпи на главите. Те не принадлежат към нито една от известните групировки.

— Ново поколение? — оживи се генералът.

— Възможно е.

— С кого воюват?

— С „Чуд Inc.“, — твърдо отговори Корнилов.

— А като ги изключим?

— Като ги изключим, не знам. Вчера говорих с агентите си и с хората на Чемберлен. Кълнат се, че стрелба не им трябва, и никой не знае, какви са тия боклуци.

— Следи?

— Автомобилите, които са участвали в изброените събития, са обявен и за откраднати. Всички трупове и веществени доказателства са откраднати от хранилището вчера през нощта. Единствената нишка е ето този младеж. — Корнилов сложи на масата снимка на Артьом. — Разбрахме за него след престрелката на ул. „Покровка“. По колата му има дупки от куршуми, а на пода и намерихме гилза от „гюрза“.

— Кой е той? — Генералът взе от масата снимката.

— Головин, Артьом Сергеевич… Обикновен човек. — Корнилов въздъхна. Не е осъждан, не е разследван, висше образование. Нищо особено в биографията.

— Това може да се уреди.

— Ако го намерим, — добави майорът. — В дома си не се е появявал, у родителите си — също, и у познати не е бил. Изчезнал е.

— Защо е важен за разследването?

— Не знам, но червеноглавите активно го търсят и вчера даже са нападнали квартирата на любовницата му, някоя си Степанова. За щастие, там е бил лейтенант Васкин, който мъжествено е отбил нападението на бандитите.

— И последвалото на спецназ, — промърмори под носа си Шустов.

— Виждаш ли, Андрей, какви орли ти давам, — разцъфтя в усмивка Шведов.

Васкин скромно наведе глава.

— Какво открихте около Головин?

— Разпитахме колегите му. — Корнилов повъртя в ръцете си запалката, но под тежкия поглед на генерала със съжаление я прибра в джоба си. — Головин отишъл на работа с малка черна раница, обадил се на някого, срещнал се с някого и му дал раницата, и веднага след това на улицата започнала престрелката. Дали е участвал в нея, или не, не се знае. След това Головин се върнал в офиса, и раницата отново била в него, но не останал дълго и изчезнал окончателно. А след няколко минути, — майорът вдигна пръст, — няколко неизвестни, представящи се за сътрудници на полицията, започнали да разпитват за него. Да направя ли извод?

— Давай.

— В Москва е започнала да действа нова добре организирана престъпна групировка. Те действат твърдо, агресивно и не подбират средствата. Имат модерно оръжие, посред бял ден използват гранатомети, могат да си позволят специална машина за връзка, открадната от военен полигон. Целите и задачите на групировката са неизвестни. Срещу кого воюват, е неизвестно, но в града се страхуват от тях — криминалният свят говори за червеноглавите крайно неохотно, оглеждайки се. Имам списък с нощни клубове и фирми, които новата групировка вече контролира. Бих искал да установя денонощно наблюдение над тях, както и издирване за Головин. Подозирам, че у него има нещо, представляващо интерес за бандитите, може би информация, или нещо друго. Ако ние го намерим първи, ще стигнем до цялата банда.

За телефона и обсидиановия нож майорът реши да не споменава.

— Сериозно, — генералът замислено потри носа си. — Денонощно…

— Ако съм прав, — тихо каза Корнилов, — се задава нова война на бандите.

— Ако си прав, — неохотно повтори генералът. — Подготви ли докладна?

— Тъй вярно, — майорът сложи листа на масата.

— Обади ми се на обяд.

— Тъй вярно, господин генерал. Разрешете да напусна.

— Разрешавам.

Хората на Корнилов уставно напуснаха кабинета и се събраха в приемната.

— Сега накъде? — попита Шустов. — Може би да закусим?

— Аз съм за, — незабавно се съгласи Васкин, преглъщайки. — Между другото, ти не показа всички снимки. Имаш в папката цяла пачка.

— Момичетата на тях, — строго отговори Корнилов, — са бъдещи свидетелки на обвинението. Предстои ми да се срещна с тях.

— Няма да се справиш сам, — веднага реагира Васкин. — Мога да помогна.

— Вие отивайте в бюфета, — реши Корнилов, — а аз ще отида в отдела. Донесете ми някакъв сандвич.

Той се обърна и тръгна към стълбището.

— Какво става с него? — тихо попита Васкин.

— Може да се е сетил нещо — Шустов се потупа по челото с пръст. — Някаква идея.

— Тогава е важно, — съгласи се Васкин, докато гледаше как майорът се отдалечава. — Идеите не идват толкова често при нас.

— При вас, — поправи го Сергей. — А при нас с Корнилов идват на купове.

Корнилов бавно се добра до своя етаж, кимайки разсеяно по пътя на разни познати, и зави по лявото крило.

Когато излезе от кабинета на Шведов, го завладя една странна и доста нервна мисъл. На Андрей започна да му се струва, че нещо е пропуснал, че нещо не е разчел правилно. Че е забравил нещо много важно. Едва ли не за първи път в живота си Корнилов страшно се притесни и започна да прехвърля в главата си доклада, изводите, забележките, които направи генералът, но никъде не можа да намери причина за съмненията си. Всичко изглеждаше наред, но Андрей не можеше да се успокои. Интуицията досега не го беше подвеждала, значи, грешка все пак имаше.

Той дойде на себе си в пълна тишина. В широкия коридор на управлението беше учудващо тихо и пусто. Нито посетители, нито задържани, нито сътрудници. Никой не вървеше по коридора, не пускаше водата в тоалетната и не отваряше врати. Безмълвието, което се беше възцарило в сградата, плашеше.

Корнилов неуверено хвана дръжката на най-близката врата — заключено, после на следващата — заключено, а следващата беше вратата на кабинета му. Той спря и изтри избилата на челото му пот. В паметта му изплуваха думите на експерта — мистика, така Андрей описа изчезването на веществените доказателства.

В мрачната, неестествена тишина, царяща в коридора се разнесе сух пукот. Андрей рязко се обърна. Недалече от него на перваза на прозореца седеше пухкава катеричка и съсредоточено гризеше съдържанието на току-що счупен орех. Като усети, че го гледат, зверчето също погледна майора, наклони глава, и неочаквано закачливо му намигна.

— Ти откъде се взе? — прошепна Корнилов.

Катеричката махна с опашка, хвърли настрани празната черупка, и раздвижи челюсти с апетит. Корнилов се престраши и бавно, много бавно натисна дръжката на вратата на кабинета си. Той отлично помнеше, че заключи кабинета, но дръжката поддаде и вратата се отвори. Майорът внимателно прекрачи в стаята.

— Извинете, че идвам без покана, — чу той тих глас. — Но много исках да се запозная с вас.

Начело на масата, на любимото кресло на Корнилов, с достойнство качил дългите си крака в скъпи обувки на изтъркания плот, се беше разположил елегантно сресан франт със светъл марков костюм. Той разглеждаше майора с любопитство:

— Надявам се, не сте много зает?

— Не, — пресипнало отговори Корнилов.

— Няма да ви задържам дълго, господин майор, — щастливо се усмихна гостът. — Между другото, малко проветрих. Не понасям тютюнев дим.

Въпреки затворения прозорец, въздухът в стаята беше удивително свеж. Корнилов погледна климатика, счупен преди половин година по време на разпит, но машината все така не даваше признаци на живот.

— Не — проследи погледа му франтът, — не съм поправял вашето устройство. Използвам друг подход.

Между краката на Корнилов се промуши нещо малко и пухкаво и като рижа мълния скочи на масата.

Катеричка.

Тя дотича до франта и нетърпеливо го дръпна за ръкава.

— Лакомник, — с ласкав укор произнесе гостът и извади от джоба си орех. — Хващай!

Катеричката сграбчи подаръка и здраво го стисна с челюсти. Раздаде се сух пукот.

— Обича орехи — обясни непознатият, докато гледаше с умиление как катеричката гризе. — Казвам се Сантяго.

— Корнилов, — глухо отговори Андрей, — майор Корнилов.

— Приятно ми е, — вежливо кимна Сантяго. — Разполагайте се, майор Корнилов.

Той свали краката си от масата, но продължи да се излежава в креслото на Андрей. Майорът неохотно кимна и седна на един стол.

— Във връзка с престрелките ли сте тук? — мрачно каза той.

— Съвършено вярно, — потвърди гостът. — И, щом се захващаме за работа, искам да отбележа, че вашата версия за появата на нова престъпна групировка в Москва, за съжаление е невярна.

— Наистина? — учуди се майорът и извади цигара.

— Ще ви помоля да не пушите, — тихо произнесе Сантяго. — Не понасям цигарен дим.

— Помня, — отговори Корнилов, щракайки със запалката. Пламък нямаше. Той опита още един път със същия успех и недружелюбно погледна в непроницаемо черните очи на госта. Запалката беше нова, майорът я беше купил преди два дни, и нямаше как да не работи.

— Ако обичате, — натъртено произнесе Сантяго.

Андрей неохотно прибра цигарите.

— Благодаря.

— Къде дянахте хората? — поинтересува се Корнилов.

— Правилно би било да се пита, къде съм дянал нас, — заяви гостът, — но във всеки случай, обяснението ще отнеме много време, а аз бързам.

— Пришълци ли сте? — след кратка пауза попита Андрей.

Той разбираше от тия неща. Първата му жена беше побъркана на тема фантастика, и му четеше през нощта откъси от „Войната на световете“. Сега тия знания можеха да свършат работа.

— Не, тукашен съм, — отговори Сантяго. — Представлявам Тъмния Двор, основан примерно сто хиляди години преди появата на хората на този свят. Сега живеем в място, наречено Тайният Град — още по-старо селище, основано от нашите предшественици. Вие го наричате Москва.

— Живея в Москва цял живот, но никога нищо не съм чувал за Тъмния Двор.

— Избягваме ненужна реклама. Просто живеем и се стараем да не се месим във вашите дела.

— Много ли сте?

— Не, жалки остатъци, но за щастие, живеем много дълго. — Сантяго тъжно въздъхна. — В Тайния Град са събрани остатъците от цивилизациите ни.

— С какво се занимавате?

— Работим, забавляваме се, занимаваме се с бизнес, ходим във вашите кина, паркове, стадиони. Външно болшинството от нас не се различава от хората. По-точно, вие не се различавате от нас, и при нас всичко е точно така, както при вас.

— Убивате се един друг.

— Както казах, като вас — Гостът извади от джоба си още един орех и го хвърли на катеричката. — Не трябва да виждате в нас заплаха, майор Корнилов. Хората са просто още една раса. Имали сте епоха на формиране, ще имате епоха на разцвет, но рано или късно и вие ще се окажете в Тайния Град.

Корнилов мълчеше. Разследването на престрелките от самото начало беше изпълнено със странни, необясними факти, и сега той имаше възможност да ги свърже в едно цяло.

— Защо ви е потрябвала среща с мен?

— Вие съвсем не сте първият, който ми задава този въпрос, — усмихна се Сантяго. — Нещо повече, многократно ми повтаряха, че да се запозная с вас, и да ви разкажа за Тайния Град, е нежелателно. Повярвайте, мога да реша проблема си и без да общувам с вас, но не искам. Смятам, че сред вас, челите, трябва да има такива, които знаят за какво става дума.

— Струва ми се, че малко се обърках — призна Корнилов. — Какво означава „да реша проблема без вас“? Какъв проблем?

Катеричката най-накрая се нахрани и пъргаво се изкачи на щората.

— Да разгледаме ситуацията, — предложи Сантяго. — Някой, няма да споменавам имена, е завладял обикновен на външен вид прибор, предназначен за водене на разговори на големи разстояния. Приборът е модернизиран и за това може да предизвика интереса както на специалистите, така и на въпросния някой. В същото време приборът трябва да се върне на собственика си. Интересно ли ви е?

— Да, да, моля, продължавайте! — Корнилов беше уловил стила на разговора.

— Благодаря. Съществуват два изхода от създалото се положение. Първият — да се върне приборът на собственика без съгласието на сегашния му притежател, — гостът внимателно сложи на масата плика със счупения мобилен телефон, — и вторият — тайнственият някой сам да върне прибора.

Сантяго премести плика към Корнилов и замълча. Майорът гледаше телефона абсолютно объркан. Откакто похитиха всички веществени доказателства, той не се разделяше с него и практически не го вадеше от джоба на сакото си.

— Как се озова у вас?

— Вече казах, — гласът на Сантяго стана студен, — имам два варианта за решение на проблема. Можех и да не се обръщам към вас. Просто след известно време нямаше да намерите този прибор в джоба си. Все едно, че никога не го е имало. А мога и да помоля за това.

Очертанията на госта се размиха, Корнилов машинално потри очи, но разбра, че в случая зрението му няма нищо общо, и се ощипа по ръката — в креслото седеше генерал Шведов.

— Лигавиш се, Корнилов, не носиш веществени доказателства в лабораторията! Това да не ти е някаква сергия, да те вземат дяволите, веднага докладвай, какво криеш по джобовете си!

Илюзията беше съвършена, до Андрей даже достигна миризмата на любимия одеколон на Шведов. Очертанията на генерала се размиха и гостът си върна предишния облик.

— Как го правите? — пресипнало попита майорът. — Хипноза?

— Това се нарича мъгла. Много проста магическа манипулация, която позволява да скриеш истинския облик на предмет или същество.

— Какво още можете?

— Чели ли сте приказки?

— Големият ми син е на четири години, понякога го забавлявам.

— Тогава няма да преразказвам. Имате обща представа.

Корнилов поклати глава и за първи път от началото на срещате се усмихна:

— И трябва да ви вярвам?

— Не е задължително. Нека отначало да се договорим да си сътрудничим. Повярвайте, няма да ви се наложи да вървите против съвестта си или поети по-рано ангажименти. Нашите взаимоотношения ще се изграждат на строго взаимноизгодни условия, и вие ще можете във всеки един момент да ги прекратите.

— И тогава? — криво се усмихна майорът.

— Нищо.

Корнилов повярва на тези думи:

— Но защо вие, след като имате втори вариант, се обръщате към мен? С какво мога да ви бъда полезен?

— Вашата проницателност ви прави чест, майор Корнилов, — усмихна се в отговор Сантяго. — Разбира се, далеч не всички мои постъпки могат да се обяснят с етични норми, понякога се налага да мисля за изгода.

— В това няма нищо страшно, — успокои го Андрей, докато гледаше как катеричката изучава прашния шкаф в ъгъла на кабинета.

— Знам. Вижте, майор Корнилов, Тайният Град е същински Вавилон. Няма централизирана власт, няма водещи групировки, най-голямо влияние имат три клана, за безопасността на единия от които отговарям аз. Сам разбирате, да се работи в такова общество е много сложно. Много различни интереси, много самостоятелни сили, за това, колкото повече лостове на влияние имам, толкова по-лесно ще ми бъде да изпълнявам задълженията си. Следите ли мисълта ми?

— Напълно.

— Вие ще станете един от тези лостове. С ваша помощ ще мога да оказвам натиск на противниците си отвън.

— Какво ще получа аз?

— Уверявам ви, мога да бъда много полезен.

— Тогава защо не се обърнете към хора на по-високи длъжности? От тях има повече полза.

— Разбира се, ние си сътрудничим с вашите лидери, но като правило не показваме истинското си лице. Легалният бизнес извежда представителите ни на много високо ниво.

— „Чуд Inc.“.

— Съвършено вярно. Но ви използваме на тъмно, ако разберат с какви сили работят, вашите лидери могат да поставят условия, които ние няма да изпълним. И последно — вашият интелект и репутацията ви не позволяват да действам на тъмно. Ще спра да уважавам себе си, ако се отнеса с вас по-лошо, отколкото заслужавате.

Това не беше ласкателство. Корнилов добре разбираше от такива неща, и знаеше, че Сантяго показва истинско уважение.

— А ако разкажа за вас?

— И да попълните редиците на градските луди? Мога да очаквам всичко от вас, майор Корнилов, но идиотизъм — не.

Това също не беше ласкателство. Просто констатация.

— Ако не възразявате, да се върнем на темата.

— Помня, имате малко време.

— И криза за решаване.

— Престрелките?

— Абсолютно вярно. В града се появи група, която може да създаде сериозни неприятности на всички нас. Радикално крило в нашето общество. Имам нужда от известна помощ, — въздъхна Сантяго.

— Кажете.

— Върнете ми този телефон.

Корнилов погледна плика на масата.

— Ваш е.

— Върнете ми обсидиановия нож. Не е необходимо да правите анализ на кръвта по него.

— Заповядайте. — До плика с телефона се появи още един, с ножа.

— И последно — стигнали сте до този човек — Сантяго показа на майора снимката на Артьом. — Оставете го намира.

— Това е трудно.

— Въпреки това.

Андрей помълча известно време и попита:

— Жив ли е?

— Да. Той също ми помага.

— Добре, — замислено произнесе Корнилов. — Какво получавам в замяна?

— В замяна? — Сантяго хитро се усмихна. — Стигнахте ли до Юшлаков?

Майорът трепна:

— Да.

— Ще представя необходимите доказателства, че е причастен към убийствата.

Известно време Андрей мълча, замислено щракайки неработещата запалка, след това я сложи на масата и спокойно погледна в черните очи на госта:

— Юшлаков не е убиецът.

— Знам. Той продава на Вивисектора момичета.

— Това е друго престъпление.

— Престъплението е друго, същността му — не. — В гласа на Сантяго звънна метал. — Повярвайте, майор Корнилов, не виждам принципна разлика между вашия фотограф и нашия маниак. Юшлаков няма как да не знае, какво очаква тия момичета, но продължава да търгува с тях. Смятам, че трябва да си плати за това.

— А самият Вивисектор?

— Ние ще го унищожим. За пред публика откаченият на тема секс фотограф-неудачник е напълно подходящ.

Корнилов отново взе запалката:

— Кой ще отговаря за престрелките?

— Разбирам, — комисарят на Тъмния Двор замислено погали скочилата на коленете му катеричка. — Ще ви дам няколко хулигани за показен процес. Останалите ще се потопят. Договорихме ли се?

— Договорихме се.

— В такъв случай, довиждане, майор Корнилов. — Сантяго стана и катеричката пъргаво се изкатери на рамото му. — Не ме изпращайте.

— Кирилич, Кирилич! — някой дърпаше рамото на Андрей. — Събуди се!

Корнилов отвори очи и неразбиращо се втренчи в Шустов:

— Къде е той?

— Кой?

— Сантяго!

— Какъв Сантяго?

Андрей се огледа. В стаята освен тях беше само Васкин, и само удивително чистият за опушеното помещение въздух напомняше за госта.

— Ние влизаме, а ти спиш. Изморен ли си?

— Малко — Корнилов потри очи. — Обявиха ли за издирване Головин?

— Още не.

— Не го обявавайте.

Майорът извади цигара. Запалката запали от първия път.

— Сергей, имаш ли познати в архива?

— Разбира се! — Шустов имаше познати навсякъде.

— Накарай ги да потърсят странни дела.

— Какво значи „странни“? — не разбра Сергей.

— Гледал ли си „Секретни материали“?

— Да, и?

— Такива дела ми трябват. В които има нещо неразбираемо, в начина на извършване, в мотива, в поведението на свидетелите в края на краищата. Наистина неразбираемо, необяснимо.

— Какво те прихвана? Да не си сънувал нещо?

— После ще ти кажа.

Глава 17

„В края на деня акциите на финансово-промишления концерн «Чуд Inc.» се вдигнаха с още четири пункта. Припомняме, че преди два дни беше извършено хулиганско нападение над офисите на фирмата, и това ни кара да се върнем към вечния въпрос — за какво плащаме данъци?…“

(„Ехото на Москва“)

* * *

Супермаркетът на Гилдията

Москва, улица „Болшая Лубянка“,

28 юли, сряда, 09:13

След разговора със Сантяго Кортес изключи телефона и се огледа наоколо, чудейки се какво да прави оттук нататък. Гордостта не позволи на наемника да разкаже на комисаря за бедственото си положение — джобовете му бяха съвсем празни, наложи се да остави ножа на Чуя, кредитната карта „Тиградком“ я взеха людите, а мръсните панталони с кални петна изглеждаха много подозрителни на фона на чисто облечените московчани. Освен това действието на наркотика скоро щеше да свърши, а без нова доза можеше просто да изгуби съзнание.

След като се ориентира в обстановката, Кортес се усмихна и облекчено въздъхна — близо до станцията на метрото, от която беше излязъл на повърхността, блестяха под яркото сутрешно слънце огледалните витрини на супермаркета на Гилдията — най-голямата търговска верига на Тайния Град. Там можеше да намери всичко, което му трябваше. Официално търговската площ на супермаркета заемаше само първия етаж на огромната сталинска сграда на ул. „Болшая Лубянка“ и предлагаше на посетителите само хранителни продукти. Шасите, създатели и собственици на Гилдията, се бяха постарали да напълнят залата с най-висококачествена продукция. Сред безбройните стелажи и рафтове посетителите можеха да намерят семена от елда и скъпи деликатеси, жива риба и прясно месо, деветдесет вида сладолед и хиляди вина. По всяко време, а супермаркетите на Гилдията работеха денонощно, очите се свиваха и от ярките опаковки, и от безбройните колички на купувачите. Търговията вървеше на високи обороти, но основните стоки, предназначени за истинските клиенти на супермаркета, се намираха на втория и третия етаж, до които се стигаше със специален асансьор. Именно там шасите правеха истинския си оборот.

Без да обръща внимание на учудените погледи, с които щъкащите из търговската зала домакини съпровождаха мръсните му дрехи, Кортес стигна до края на супермаркета, отвори незабележима врата без надписи и влезе в малка приемна, от която тръгваше асансьор. Стоящият зад ниска масичка дремещ охранител вдигна очи и безизразно съобщи:

— Това е служебен вход. Ако обичате, върнете се в търговската зала.

— Трябва да се кача на третия етаж, — каза Кортес. — При Биджар.

Биджар Хамзи беше управителят на супермаркета и изобщо много известен в града шас.

— Значи знаете, какво да правите. — Охранителят кимна с глава към магнитната ключалка на вратата на асансьора. — Къде ви е картата?

— Загубих я, — призна Кортес. — Нека да направим идентификация по пръстови отпечатъци, а? Виждаш, че имам неприятности.

— Проблеми, проблеми, — измърмори охранителят и стана от креслото, — челите вечно имат някакви неприятности.

Съдейки по заяждането, беше чуд от ложата на Хермелините. След като измъкна от някакво шкафче прибор с приятен тъмносин цвят, охранителят го сложи на масата и го включи:

— Сложи си ръката и си кажи името.

Кортес пъхна дясната си ръка в процепа, приближи очи до обектива на горната част на прибора и се представи:

— Кортес, наемник, човек.

На панела замига зелен диод. Охранителят извади от джоба си карта „Тиградком“ и я прокара през ключалката. Вратите на асансьора безшумно се отвориха.

На третия етаж Биджар Хамзи вече очакваше мръсния и нещастен наемник.

— Кортес, скъпи, радвам се да те видя отново!

Наемникът разгледа елегантния костюм на шаса, почувства лекия аромат на скъпия му одеколон, мълчаливо взе от притичалия сервитьор чаша и отпи от коняка в нея. По тялото му се разля приятна топлина.

Обзавеждането на третия етаж доста се различаваше от безличните търговски площи долу. Нежните, приглушени тонове, леката миризма на скъпо кафе и разкошните дивани, на които отлично се обсъждаше с мениджърите на супермаркета исканата покупка, превръщаха супермаркета в елитен салон. Собствениците на Гилдията създаваха условията, нужни на клиента, за да се раздели с парите си лесно и приятно. А за пари шасите можеха да предложат всичко. В супермаркета имаше разкошни дрехи и бижута, оръжие и амуниции, медицински препарати на ерлийците и билкови отвари на магьосниците на Зеления Дом, всякакви документи (автентичността им гарантираше полиграфическата компания „Шас-Принт“) и кой да е автомобил от подземния паркинг на сградата. Гилдията се занимаваше с всичко, което носеше печалба.

Кортес допи коняка и блажено въздъхна:

— Отлично.

— Изглеждаш удивително зле, — съобщи Хамзи, разглеждайки внимателно наемника.

— Благодаря, Биджар, честен както винаги.

— Честен? Не ме обиждай, Кортес. Какво се е случило с теб? Тежки преговори?

— Тежка работа.

— Разбирам, — управителят кимна към телевизионния екран, който тихо бръмчеше от стената. — В последните дни сътрудниците ми не пропускат новините.

— А аз не съм видял нито едни.

Кортес се приближи до телевизора и се заслуша.

„… нощната суматоха в Зеления Дом изглежда още по-застрашително, ако се анализират предходните събития: щурмът на Замъка, всеобщият лов на Червени Шапки, и накрая, подозрителното мълчание на Тъмния Двор. Пресслужбата на Великия Дом Нав отказва коментар, а комисар Сантяго продължава срещите си из Тайния Град. Видян е в Замъка, и по непотвърдени досега данни, в Зеления Дом. Какво означава това? Какво се опитва да направи Тъмният Двор? Не стои ли именно той зад текущата криза? Отговори до сега няма, а паниката в града продължава да расте. Буквално преди минути се разбра, че Птиций, управителят на популярния клуб «Гущер», излиза в отпуск «по здравословни причини». Разбира се, ще се лекува извън Тайния Град. Конците са известни с поразителната си способност да усещат неприятностите, така че, възможно е скоро да ни се наложи да последваме примера на предвидливия Птиций…“

— Безсмислици, — изръмжа Кортес. — Репортерите на „Тиградком“ обожават да преувеличават.

— Вероятно, — усмихна се Биджар. — Аз повече вярвам на хваните.

— Аз също.

— През нощта дойдоха двама, трябваха им билети за Ню Йорк. Казаха, че пред очите им в „Гущер“ люди хванали наемници-чели. Аз, разбира се, попитах дали не познават тия чели. Информацията никога не е излишна…

— Между другото, загубих си кредитната карта, — прекъсна Биджар Кортес.

— Вече ти е издадена нова, — шасът махна с ръка към стелажа на „Тиградком“. — Тъмният Двор потвърди неограничен кредит. Как успя да накараш Сантяго да прояви подобна щедрост?

— Професионална тайна.

— Ще се обадя в Зеления Дом да ги предупредя да не разчитат на старата ти карта.

— Биджар, — уморено произнесе наемникът, — нали разбираш, че нищо няма да ти кажа, престани.

— Разбираш, не разбираш… — леко обидено замърмори Хамзи, при когото любопитството беше на второ място след алчността. — Какво мога да направя за теб?

Сервитьорът поднесе на клиента на супермаркета нова чаша.

— За начало… — Кортес се огледа, за да открие диван.

— Извинявай, че не ти предлагам да седнеш, но в този вид ще изцапаш тапицерията.

За пестеливостта на шасите се носеха легенди.

— Тогава трябва да се преоблека.

— И да се измиеш няма да е лошо. — Биджар извади от джоба си парфюмирана кърпичка и я размаха пред себе си. — Стаята ми за отдих е на твое разположение. Докато се привеждаш в ред, продавачите ще подберат дрехи. Номерът е същият, нали?

— Да.

— Телефон?

— Задължително, със същия номер.

— Няма проблем. Ще се обадим в ОТС, ще блокираме стария и ще прехвърлим номера. Оръжие?

— Гюрза, презраменен кобур и резервни пълнители.

— Значи, леко яке отгоре, — произнесе под нос мениджърът.

Той хвърли бърз поглед на зениците на Кортес:

— Използвал ли си стимулатори?

— Да, не ме доизлекуваха.

— Три дози ще стигнат ли?

— Едната веднага.

— Разбира се. Пропускам ли нещо?

— Автомобил.

— Под наем? — оживи се шасът.

— По-добре да го купя. — Да се вземе нещо под аренда от шасите беше висша форма на идиотизъм. — Какво имаш под ръка? Не мога да чакам.

— Мустанг, два бавареца и круизър.

— Ще взема джипа, — реши Кортес. — Направете ми полицейска значка, нов портфейл и малко налични.

— Искаш ли крайната сума? — попита Биджар, след като приключи със сметките.

— Аз и така се чувствам зле, — кисело произнесе наемникът, — и изобщо, майната му.

— Разбирам.

— Отивам да се мия, след двайсет минути трябва да тръгна.

— Считай, че вече си тръгнал.

Напускайки с новия джип супермаркета на Гилдията, Кортес беше сигурен, че задачата, която му постави Сантяго, няма да предизвика особени проблеми. Гюрзата стоеше удобно под мишницата му, в устата имаше нов изкуствен зъб, а в портфейла имаше пари, карта „Тиградком“ и прилично изтъркана полицейска значка. Наемникът беше готов за всичко.

Той започна издирването на Юшлаков от студиото. Внимателно отвори желязната врата, и след като се убеди, че фотографът не е там, тръгна към Олимпийското село, където беше квартирата на Юшлаков. Там му провървя — до входа стоеше поддържаната деветка на фотографа. Кортес паркира джипа така, че да й прегради пътя и се качи на съответния етаж.

— Александър Генадиевич в къщи ли е? — попита той изрусената жена на около трийсет години в лекомислено сиво-бяло халатче, която отвори вратата.

— Кой сте вие? — издавайки напред долната си устна, попита жената.

— Приятел, — съобщи Кортес, отмести я от вратата, и влезе в коридора. — В къщи ли си е?

Квартирата на фотографа беше в средна степен на запуснатост. Обезцветените тапети, прилично издраните мебели и календарът с полуголи девици на стената ясно показваха, че помещението е под наем и Юшлаков няма намерение да влага в него пари. Миришеше на прах и някаква храна.

— Кой си ти? — изскочилият от кухнята потен субект с провиснал анцуг и мазна тениска с всички сили се опитваше да изглежда страшен. — Какво искаш?

— Господин Юшлаков? — мързеливо разтягайки думите, попита Кортес, гледайки над главата на субекта. Не беше трудно, защото Алик стигаше до рамото на наемника.

— Да, за какво става дума?

Кортес лениво размаха полицейската значка:

— Във вашето студио, Александър Генадиевич, е открит трупът на издирван престъпник. Пригответе се, отиваме на ул. „Плющиха“.

— Аз нямам нищо общо! — стреснато каза Юшлаков.

— Възможно е, но трябва да дойдете. Колата ми е долу.

— Какво иска тоя, Алик?! — В стаята влетя разярената блондинка. — Ще се обадя в полицията.

Кортес демонстративно се прозя.

— Ето я полицията, скъпа, — намръщи се фотографът и раболепно погледна наемника. — Може ли да се облека?

— Разбира се — Кортес извади от джоба си клечка за зъби, — ще почакам.

— Благодаря. — Юшлаков бързо влезе в спалнята. — Лена, къде са ми джинсите?

— Под дивана! — извика в отговор блондинката и предизвикателно изгледа Кортес. — Ще пиете ли нещо, полицай?

— С кола съм, — наемникът внимателно я оглеждаше. — Отдавна ли сте в Москва?

— Две години. — Лена беше опитна жена, но цинично-изучаващия поглед на Кортес я накара да замачка нервно края на халатчето.

— С какво се занимавате?

— Модел съм, — предизвикателно отговори жената.

— Професия или хоби?

— Професия, — парира блондинката, — а вие трябва да сте по-учтив, ъ-ъ…

— Капитан.

— Трябва да сте по-учтив, капитане.

Блондинката се приближи до минибара, и заемайки, както и се струваше, привлекателна поза, си сипа шампанско от явно отдавна отворена бутилка.

— Всички мъже са такива грубияни. — В гласа и отново се появиха предизвикателни нотки. — Мисля, че това е признак на сила. Обичам силни мъже, капитане.

Тя гаврътна виното, остави изцапаната с яркочервено червило чаша и се усмихна на Кортес.

— Документите ви в ред ли са? — попита наемникът, докато продължаваше да си чопли зъбите. — Арести? За проституция, например?

Професионалният модел изсумтя и изскочи в коридора.

— Готов съм, — в стаята се върна Юшлаков. — Миличка, скоро ще се върна.

Миличката не отговори.

На улицата, като видя круизъра на наемника, фотографът се спря, и гледайки недоверчиво Кортес, с опасение отбеляза:

— Хубава машина.

— Обикновена, господин Юшлаков, обикновена, — успокоително произнесе наемникът. — Спирачки, кормило, четири колела, фарове.

— Оперативна, — досети се фотографът.

— Не, лична, — честно си призна Кортес, и леко и неочаквано докосна с пръсти шията му.

На сбогуване Биджар му предложи да купи аерозолно флаконче с „прахът на Морфей“, превъзходно средство за обездвижване, което ерлийците използваха за анестетик, но наемникът отказа. По въпроса с хората Кортес се доверяваше само на своите професионални навици.

Той подхвана безчувствения фотограф под мишниците, качи го на задната седалка в колата, седна зад волана и бавно изкара колата от двора.

* * *

Московско полицейско управление

Москва, улица „Петровка“

28 юли, сряда, 10:54

Последния половин час хората на Корнилов откровено безделничеха. Васкин вяло местеше документи, и от време на време гледаше как Шустов пие кафе, а потъналият в креслото си майор внимателно изучава документите от архива.

Не бяха много, всичко, което успяха да намерят за половин час, но момичетата обещаха, че до вечерта ще има още — необясними неща в Москва, както се изясни, имаше достатъчно.

„През нощта на двайсет и седми юли от полицейското хранилище са похитени веществените доказателства, събрани на мястото на престрелката на бул. «Ленински». В същата нощ от моргата на управлението са изчезнали докараните от същото място тела. Комендантът на зданието не може да обясни случилото се, провежда се вътрешно разследване.“

Този случай вече попадаше в раздел странни.

„Осми февруари. Потърпевшият Федорчук И.Г., горски пазач, съобщава, че на една от алеите на Лосинния остров е бил нападнат от неизвестно чудовище, отдалече напомнящо жена. Доказателство за нападението се явяват три разкъсни рани на гърба на потърпевшия. Пристигналата на мястото на предполагаемото произшествие дежурна група не открива нищо подозрително. Фотороботът, съставен по описанието на Федорчук И.Г., предизвиква недоверие у експертите, но потърпевшият настоява, че е бил нападнат и е съгласен да се проведе съдебномедицинска експертиза. Към настоящия момент Федорчук И.Г. е преминал на работа в Подолското горско стопанство. Делото не е закрито.“

Следващият случай беше прост и печален. В Коптевския полицейски участък гражданката Шишкина А.А., родена през 1931 година, заявила, че е разпознала на улицата своя съседка, с която са живели заедно в комунална квартира през 1956 г., и която е починала през 1970 г. При това съседката въобще не се била променила външно, въпреки, че би трябвало или отдавна да е изгнила в гроба, или да е точно толкова сбръчкана и изкривена от артрит вещица, като заявителката.

„За щастие, ние живеем много дълго.“ — спомни си думите на Сантяго Корнилов.

В участъка, разбира се, не приели заявлението на Шишкина А.А., но старицата започнала война на два фронта — от една страна бомбардирала полицейския началник с безкрайни жалби, а от друга тровела живота на проследената жертва, като ту я наричала „вещица“, ту я умолявала да сподели тайната на вечната младост. Към настоящия момент Шишкина А.А. се намираше на принудително лечение, и на Андрей му стана жал за нещастната стара жена.

Звънът на телефона пропъди сънливото настроение в стаята. Сергей със скок вдигна слушалката:

— Капитан Шустов.

— Имаме промяна, — съобщи оперативникът, който следеше придвижванията на фотографа. — Откарват Юшлаков.

— Добре ли е?

— В безсъзнание на задната седалка. Какво да правя?

— Изчакай — Сергей се обърна към Корнилов — Отвлекли са фотографа.

— Отлично, — майорът бавно угаси цигарата и се надигна от креслото, — да продължават наблюдението и да не се намесват. Тръгваме.

* * *

Москва, улица „Болшая Молчановка“

28 юли, сряда, 11:11

След като се убеди, че Секирата е докарал отвлечените момичета именно в тази сграда, комисарят позвъни на съюзниците си и зае позиция срещу служебния вход. Той не се съмняваше, че развръзката е близо.

Първи пристигна Мечеслав. Паркира сааба плътно до ягуара на Сантяго, излезе от машината, кисело поздрави нава и се канеше да попита нещо, но комисарят го изпревари:

— Как мина Големият Кралски съвет? Надявам се, нейно величество няма проблеми?

— Внезапната смърт на Ярослава се оказа много навременна — неохотно отговори людът. — Убедиха бароните, че спадът в мощността на Източника е предизвикан от естествени причини, а изпълнението на Червените Шапки не е нищо повече от поредната идиотска издънка, свойствена за това семейство. Кралица Всеслава както преди оглавява Зеления Дом.

— Чудесно.

— Е-е… Сантяго, надявам се, че слухът за връщането на Вестителя няма да обиколи Тайния Град?

— Помня договореностите ни, бароне. Освен заинтересованите лица, за Любомир знаят само фюрерите на Червените Шапки, а ние ще ги неутрализираме.

Баронът удовлетворено изсумтя.

Делегацията на чудите се оказа доста по-внушителна. От два тъмночервени линкълна, които дойдоха след няколко минути, на улицата се изсипаха четирима рицари-отмъстители, включващи готовия на всичко Бамбарда, двама узурпатори, мълчаливи и почти неуправляеми убийци с горящи червени очи, двама командори на войната с бойни шлемове и дълги жезли в ръце и, накрая, самият Франц де Гир, повелителят на войната в пълно бойно снаряжение. Дългите червени коси на капитана бяха пуснати, тъмночервената камизола беше препасана с кожен пояс със задължителната тока, а дебелата верига на повелителя на войната блестеше на слънцето. В дясната си ръка, защитена от ръкава на ризницата и стоманена ръкавица, Франц държеше сложен жезъл, а на лявата, открита до лакътя, чернееха магически татуировки. Войнствените чуди носеха класическите дрехи на бойните магове, и Сантяго се зарадва, че е хвърлил мъгла над мястото на срещата. Без да поздрави, капитанът огледа огромната офиссграда, надвиснала над „Нови Арбат“, и недоверчиво попита:

— Сигурен ли си, че е тук? Люд едва ли ще си направи леговището в бетонна кутия.

— Повярвайте, Вестителят е тук, — спокойно отговори Сантяго, небрежно облегнат на ягуара. — Имам наемник вътре.

— Къде по-точно вътре? — попита Мечеслав.

— Сега ще разберем. — Навът извади от джоба на сакото си златен медальон с изображение на гризяща орех катеричка, и като го отвори, внимателно извади отвътре косъм.

— Търсене по генетичен код? — полувъпросително, полуутвърдително произнесе де Гир.

Навът само кимна.

— Любомир няма ли да го засече?

— Не. Освобождаването на енергия ще бъде минимално и кратко по време.

Сантяго беззвучно произнесе заклинанието и щракна със запалката. Косъмът изгоря за миг, оставяйки след себе си малко тъмносиво облаче. Продължавайки да шепне нещо, Сантяго сурово се втренчи в него.

— Е, и? — нетърпеливо прошепна Мечеслав.

— Последният етаж — Облачето се разсея, и комисарят се обърна към съюзниците си: — Координатите са точни.

— Тръгваме — баронът направи решителна крачка напред. — Вестителят е в ръцете ни.

— Малко търпение, приятелю. — Сантяго премести поглед на де Гир. — Капитане, изяснете, ако обичате, подробностите за последните два етажа. Ще бъде чудесно, ако намерите плановете им. А аз, с ваше позволение, трябва да се обадя.

Баронът тежко въздъхна, но не започна да спори. Комисарят се дръпна настрани и извади мобилен телефон:

— Ние сме на място, княже, моля, бъдете готови.

— Добра работа, Сантяго.

— Благодаря ви, княже.

Навът прибра телефона, огледа се и се приближи до де Гир, които разгъваше на капака на линкълна чертеж.

— Планът на най-горния етаж, — обясни чудът. — Охраната го даде.

— Какво знаем?

— Преди половин година последните два етажа са наети от някаква фирма. От тогава там не пускат никого.

— Връзва се, — поклати глава навът. — Нагоре има два пътя — главното стълбище и товарния асансьор.

— Асансьорът е блокиран, — тъжно се усмихна де Гир, — остава само стълбището.

— Какво толкова има за мислене, — избухна Мечеслав, — влизаме и избиваме всички.

— На предпоследния етаж, по всяка вероятност, има охрана, — присви очи комисарят, — ще загубим време.

— Майната му! — викна людът. — Червените Шапки няма да ни задържат дълго.

— Не забравяйте, уважаеми бароне, че Любомир е силен магьосник, — тихо възрази Сантяго. — Ако му позволим да вземе инициативата, ще имаме неприятности. Ударът трябва да бъде стремителен и насочен непосредствено срещу него. А охраната следва да се изолира, за да не се пречка.

— Може би, през покрива? — замислено попита де Гир.

— Никога не вървя по най-лесния път, — призна си навът, — много ми напомня за капан.

— Вероятно, — съгласи се чудът и погледна комисаря, — ти явно всичко си измислил.

— Мога да отворя портал на последния етаж, — скромно заяви Сантяго.

— И защо мълча досега? — ентусиазирано възкликна де Гир. — Това решава всичко.

— Не всичко, — въздъхна навът. — Голям портал изисква време и сили. Магьосникът ще ни засече и ще атакува първи. Ще направя бърз преход максимум за двама.

— Аз ще дойда с теб — рязко каза Мечеслав. — Не спори, де Гир, това е лично.

— О’кей, — вдигна длани капитанът, — а ние?

— Вие ще пробивате по стълбището, — сви рамене Сантяго, — и ще ликвидирате охраната.

Чудът вдигна глава:

— Двайсет и пет етажа пеша?

— Ще ви изчакаме, — успокои го комисарят. — Трябва да ударим едновременно, за това, когато сте готови, звъннете.

— Разбрах.

Сантяго се огледа:

— Ето го и последният щрих.

Съюзниците се обърнаха към приближаващия круизър.

— Какво е това? — попита Мечеслав.

— Не какво, а кой, — поправи го навът, — мой приятел.

Той здраво стисна ръката на излезлия от джипа Кортес.

— Докарахте ли фотографа?

— Да.

— Надявам се, че е жив? — намръщи се Сантяго, докато загрижено разглеждаше полегналия на задната седалка Юшлаков. — Договорихме се, че няма да го убивате.

— Всичко е наред, — увери го наемникът, — той просто спи.

— Забележително. Полицията проследи ли ви?

— От дома му, — усмихна се Кортес, — не съм се опитвал да се измъкна от тях.

— Правилно. — Сантяго внимателно погледна човека. — Де Гир ще качи фотографа горе. Ще тръгнете ли с него?

Кортес замислено се почеса по носа.

— Яна там ли е?

— Там е.

— Тогава ще тръгна.

— Капитане — Сантяго се обърна към чуда, — позволете да ви представя своя приятел Кортес.

* * *

Резиденцията на Вестителя

Москва, улица „Нови Арбат“,

28 юли, сряда, 11:15

— Извънредно произшествие в Москва. Преди няколко минути неизвестен терорист съобщи по телефона за заложена на Киевската гара бомба с огромна разрушителна сила. В момента спецподразделение на управлението на полицията е отцепило гарата и проверява сградите, включително съдържанието на всички клетки на камерата за съхраняване на багаж…

Гласът беше висок и противен. Той пискливо се забиваше в мозъка, причинявайки почти физическа болка. От къде се беше взел този глас? Последното, което помнеше Артьом, беше Лана. Прекрасната, омагьосваща Лана. Тя май му духна в лицето някакъв прах. Или го целуна? Не, целуваше го по-рано, устните му пазеха горчивия вкус на ласките и, и Артьом с ужас си спомни, че е разказал на прелъстителката всичко. И даже и е дал Амулета.

— Спри да се занимаваш с глупости, — се разнесе раздразнен мъжки глас, и високият затихна. — Кога ще дойде на себе си?

— Скоро.

Приятният дълбок глас принадлежеше на Лана.

— Колко скоро?

— Вече се преструва.

Артьом с неохота отвори очи.

— Как се чувстваш? — грижовно попита младата жена.

— Отвратително.

Главата му буквално се цепеше на части.

— Пийни. — Лана поднесе към устните му чаша, Артьом с голямо удоволствие отпи голяма глътка изворна вода и се огледа.

Седеше в резбовано кресло с права неудобна облегалка, не беше вързан или окован, и до него в точно същото кресло, съблазнително вдигнала крака на страничната облегалка, се беше разположила младата жена. Огромните и изумрудени очи весело проблясваха в мигащата светлина на факлите. По-голямата част от стаята заемаше масивна дървена маса, покрита с колбички, реторти, фолианти и прочие прашни боклуци. В далечния ъгъл стоеше малък мангал, а всички стени бяха покрити с рафтове с подозрителни гърненца и стъкленици, които пълнеха стаята с тежка неприятна миризма. Дребен светлокос магьосник с насмешливи яркозелени очи внимателно разглеждаше Артьом от огромно кресло, стоящо начело на масата, и зиморничаво загръщаше бялото си кожено палто, въпреки, че в помещението беше доста топло. Цялото му същество излъчваше скромното тържество на победителя.

— Дълго ми се наложи да тичам след теб, момченце.

— Казвам се Артьом. И искам да предупредя, че имам влиятелни приятели.

Светлокосият разбиращо се усмихна и се представи:

— Любомир, но някои ме наричат Вестителя. По-добре ли се чувстваш?

— Още не знам.

Главата го болеше още по-силно, като че ли я бодяха хиляди малки иглички.

— Колко нежно, — презрително каза Лана. — За какво ти е той, Вестителю?

Странен въпрос, отчитайки факта, че Лана знаеше цялата предистория, но Артьом реши да си замълчи.

— За какво? — бавно повтори магьосникът. — Той е откраднал нещо ценно.

— От теб?

— Разбира се, че не. От слугите ми.

— Ах, от Червените Шапки! Защо изобщо си се свързал с тях? Ти си Вестителя!

— Не е твоя работа, фейо, — с тиха заплаха произнесе Любомир.

Лана сви рамене:

— Зеленият Дом ще те послуша.

— Нямам нужда от услугите на Зеления Дом. Той ме предаде.

— Но людите дори не знаеха…

— Няма да обсъждаме този въпрос. Стой тихо и моли Спящия да се отнеса с теб добре. А не така, както заслужават зелените вещици.

Младата жена явно не очакваше подобна агресия. Тя свали крака от облегалката и нервно дръпна надолу набедрената си превръзка:

— Мислех, че ще се зарадваш. Ти си ни нужен, Вестителю, чакахме те…

— Да ти кажа ли какво виждам? — магьосникът скочи от креслото и плътно се приближи към Лана. — Просто си се изплашила, малка твар. Била си сред тия, които ме изгониха, спасявайки своята власт, и желаеха смъртта ми, а сега, като усещаш собствената си гибел, пълзиш на колене! Къде беше, когато умирах в самота? На някой кралски бал? Отдаваше се на пияните воеводи и тлъстите барони? С кого беше, Всеслава, докато умирах от студ?

— Аз…

— Млъкни, мръснице! — силна плесница накара феята да замълчи. — Няма да се скриеш от мен, Всеслава, няма да ме заблудиш!!

Сърцето на Вестителя заби тежко, Лана и Артьом го чуха. И усетиха пронизващ студ.

— Сбърка, Всеслава. Псор!

От малка желязна вратичка, скрита сред безбройните полици и шкафове, се измъкна странно невъзмутимо същество в широка бяла риза.

— Псор, наглеждай я.

Съществото кимна, приближи се до момичето в гръб и метна на шията му тънка примка. Магьосникът видимо се успокои:

— Ще помисля какво да правя с теб, Лана.

— Кучи син!

Отговор бяха шамарите. Любомир с видима наслада нанесе три звънки удара и направи крачка назад. На бузите на феята пламнаха червени петна.

— Стой и мълчи, малка твар.

Яркозелените очи на магьосника се преместиха върху Артьом:

— Сега да се заемем с теб. Разбираш ли какво става тук, чел?

— Не. Но докато ти се разправяше с тази… млада жена, ми беше значително по-спокойно.

— Не се съмнявам, — усмихна се Любомир. — Амулетът у теб ли е?

Артьом неочаквано разбра, че Лана не е дала на Вестителя Източника и даже не го е споменала. Защо? Какво е замислила? Артьом издържа погледа на магьосника и попита:

— А ти не четеш ли мисли?

Любомир се намръщи:

— Чета, но някой много професионално е защитил мозъка ти от сканиране. Той е недостъпен дори за мен.

— Тоест, ти не можеш да се ровиш в паметта ми?

— Абсолютно вярно.

— Не знам, кой го е направил, но съм му благодарен.

— Не избързвай, — магьосникът се усмихна. — Мозъкът ти е защитен, но паметта си е там.

Артьом бързо си припомни последните събития и кимна:

— Така е.

— И ако поискаш, можеш да ми разкажеш всичко.

Трагичен обрат.

— А ако не искам?

— Тогава ще ми се наложи да те убедя.

До десния крак на Любомир се появи малка масичка с блестящи инструменти. Скалпели, ланцети, куки… На Артьом му стана лошо.

— Нямам много време. — Магьосникът беше почти тъжен. — Но ще те оставя да си помислиш.

— Благодаря.

— Няма защо. Помисли над това — Любомир бавно местеше инструментите, — ти се оказа в епицентъра на борба за власт, и досега, волно или неволно, помагаше на враговете ми, но аз не съм злопаметен. Лично на мен ти нищо лощо не си ми направил. А и едва ли можеш. За това можем да се договорим.

— А как ще погледнат на това приятелите ти?

— Червените Шапки? По отношение на тях предпочитам думата „слуги“.

— Те не предизвикват доверие.

— Допускам, но тези, които смяташ за свои приятели, лъжат и убиват също като тях. Мен искат да ме убият, откакто съм се родил. Аз съм Вестителят. По право ми принадлежи короната на Зеления Дом, а вместо това съм принуден да се съюзявам с Червените Шапки, докато вървя против Великите Домове. Но това скоро ще свърши. — Магьосник възбудено тръгна из кабинета. — Ще сваля Тъмния Двор, ще получа власт над Тайния Град и ще се заеме с цялата планета. Никой няма да може да ме спре, а тези, които са с мен, ще получат щедра награда. Искаш ли да бъдеш наместник на Западното полукълбо?

— А ти ще бъдеш император?

— Не е ли все едно? Титлите не ме вълнуват. Ще бъда главният.

— А правителствата, армиите и атомните бомби?

— Повярвай, това са дреболии, — въздъхна магьосникът. — Никой не може да се бори против мен. Аз съм най-могъщ и единствената пречка е Тъмният Двор.

— Сериозна пречка.

— Не разчитай навите да ти помогнат. Те дори не знаят къде се намираме.

— Не бива да подценяваш Тъмния Двор.

— Може би, — след като помисли, се съгласи магьосникът, — но даже да ни намерят, ще бъде страшно трудно да проникнат тук. На последния етаж сме, през покрива не могат да минат, а долу е пълно с охрана, която ще успее да посрещне всички гости.

— Червените Шапки ли?

Пламенната реч беше стоплила магьосника, и той не обърна внимание на думите на Артьом. Зелените очи на дребосъка трескаво блестяха, раменете му се изправиха, и той заприлича на възбуден хомяк.

— Ние сме в пълна безопасност! До победата остават броени часове, така че се постарай да не сбъркаш.

В думите му имаше смисъл. Артьом си помисли, че никак не му се иска да посрещне спасителната команда окачен на дибата. А и предложението изглежда сериозно…

— Значи, наместник на Западното полукълбо?

— Ще имаш голяма автономия, което дава много широки възможности! Всяка твоя дума ще бъде закон, всеки жест — заповед, и хиляди поданици ще са готови да умрат за теб, — магьосникът шумно си пое въздух. — Така ще стане!

Главата на Артьом стегна скромната вицекралска корона, а на хоризонта се показа малък, но много комфортен дворец.

Артьом прогони вцепенението:

— Примамливо.

— Считай, че ти е провървяло. — Магьосникът го потупа по рамото. — Възползвай се от шанса си.

* * *

Москва, улица „Болшая Молчановка“,

28 юли, сряда, 11:18

— Сигурен ли си, че нищо не бъркаме? — шепнешком се осведоми Шустов. — Всичко това изглежда странно.

Джипът, с който откараха Юшлаков, известно време се движи из града, докато не стигна до малка незабележима уличка, над която надвисваше грапавата фасада на огромна офиссграда. В сянката на това бетонно чудовище около няколко скъпи чуждестранни коли се бяха скупчили петнайсетина възрастни лелки с кърпи на цветя и басмени рокли. Те оживено обсъждаха нещо и приличаха на обикновени търговки, приключили работния ден на близкия пазар. Към тях се присъедини излезлият от джипа широкоплещест здравеняк, който кой знае защо носеше тъмен монокъл на едното си око. Юшлаков остана в колата и не даваше признаци на живот. Полицаите следяха събитията от служебната волга, паркирана на около сто метра от джипа.

— Може да са убили фотографа. — предположи Васкин.

— Той едва ли щеше да обикаля из града с труп на задната седалка, — кисело отговори Корнилов. — Изглежда як, а не тъп.

Следващите събития потвърдиха думите на майора. Лелките стигнаха до някакво решение и се разпръснаха. Якият измъкна фотографа от джипа, свести го с помощта на няколко плесници и го помъкна в сградата след болшинството лелки. Други две останаха на уличката.

— Владик, викай спецназ, — заповяда майорът, — сами няма да се справим.

— Ти шегуваш ли се? — учуди се Шустов, но като усети свирепия поглед на майора, веднага млъкна.

— Щом дойде спецназ, щурмуваме.

Глава 18

Резиденцията на Вестителя

Москва, улица „Нови Арбат“

28 юли, сряда, 11:27

— Днес в полунощ, в казино „Реактивната яребица“, ще се проведе финалът на шампионата на Тайния Град по елементарен покер. Напомням, че за специалната награда ще играят четирима водещи играчи: известният журналист Карим Томба, барон Святополк, господар на Перовския домен, вицепрезидентът на „Тиградком“ Егор Бесяев и миналогодишният шампион Бонций Чейс, управител на „Реактивната яребица“. — Симпатичното момиче бавно мина през разкошната зала и спря до игралната маса. — След края на играта ще има банкет в чест на победителя. За да получите покана, наберете с дистанционното на вашия телевизор 777–529.

На екрана светнаха шест цифри и надписът: „Платена услуга“.

— Аз заложих на Бонций, — съобщи уйбуй Драка, докато си чоплеше с кинжала зъбите. — Той е в прекрасна форма, преди две седмици спечели в „Короната“ двеста хиляди.

— А Томба разказа играта на хваните в „Реактивната яребица“, — застъпи се за своето протеже уйбуй Копито. — Между впрочем, даже Бонций не смее да сяда на една маса с него.

— Да беше заложил на Бесяев, на чела, — презрително отговори Драката Дурич. — С вас, фъфлещите, нищо не може да се направи!

Копитото Шибзич се озъби и неуверено посегна за пистолета.

— Стига сте се пулили в телевизора, да ви чукам в ушите! — Секирата щракна с дистанционното и мрачно погледна седящия зад масата Чук. — Ти кога тръгваш? Сега моите момчета са дежурни.

— Когато Любомир каже, — лениво отговори едноокият и си сръбна от манерката. — И на мене не ми е кеф фа сефя тука.

— Любомир, Любомир, — замърмори Секирата. — Развил е мания за преследване, да ме чукат в ушите. Удвои охраната, блокираха асансьора, и за какво, се питам, довлякоха на покрива десет тона чакъл? Истина ви казвам, изкукал е нашият магьосник, да ме чукат в ушите.

Секирата млъкна и очаквателно погледна едноокия. Обикновените охранители се бяха разпълзели по ъглите, по-далече от двамата фюрери. Едноокият благоразумно мълчеше.

— Довлече някакъв чел, и тая фея, Лана, — продължи Дуричът. — Кой знае какво се договаря с нея? Може да се кани да се върне в Зеления Дом, а нас да ни зареже?

На Секирата много му се искаше Шибзичът да подкрепи размирните му мисли и да изрази недоверие в магьосника. Тогава можеше с пълно право да го обвини в предателство и да го убие. Но Чукът не се поддаде:

— Любомир знае какво прави. Ние вофим опасна и сложна игра.

Секирата се намръщи:

— Разбира се.

* * *

Москва, улица „Болша Молчановка“,

28 юли, сряда, 11:29

Щом последният рицар се скри във входа, Мечеслав си свали блейзера, нави ръкави и измъкна от багажника на сааб-а масивен боен топор.

— Идеален за близък бой, — обясни той на комисаря. — На Любомир ще му хареса.

— Надявам се. — Навът любопитно пипна с пръст широкото острие. Съдейки по йероглифите, гравирани в метала, оръжието бяха направили жриците на Зеления Дом. — Само го размахвайте по-внимателно, бароне, все пак не сме в гората.

— Не се бой, — покровителствено каза людът. — Ако искаш, имам още един такъв.

— Благодаря — Сантяго се усмихна, и в ръката му се появи тънък навски стилет, — имам си всичко.

За разлика от барона, който не беше магьосник, върховният боен маг на Тъмния Двор можеше да си позволи да носи само това крехко острие. Мечеслав потрепери. Също като тогава, в тронната зала на Зеления Дом, той не успя да види откъде навът вади оръжието си.

— Изящна вещ, — промърмори людът.

— Действа избирателно. — Комисарят протегна ръка пред себе си и стилетът изчезна. — Насилието — това е грубо. Аз се стремя да го ограничавам при водене на преговори.

Людът поклати глава с разбиране:

— Не обичаш кръв?

— Не обичам много кръв.

— Не се ли боиш, че ще си изцапаш костюма? Предстоят ни напрегнати преговори, казано на твоя език.

— Нищо страшно, — сви рамене Сантяго, и гледайки отражението си в стъклото на сааб-а, си оправи вратовръзката. — Имам много.

— Скъп ли е?

— Осем хиляди. Шит е по поръчка в ателието на Манир Турчи.

— О-хо, — поклати глава людът.

Манир Турчи обличаше елита на Тайния Град. Красиво, но безумно скъпо. Баронът можеше да си позволи само три такива костюма на Турчи и разбира се, нямаше намерение да облича някой от тях пред битка. Съдейки по всичко, Сантяго просто нямаше други костюми.

Мечеслав извади от жабката изящна златна кутийка и изсипа на дланта си няколко сухи листенца.

— Зъбарче? — поинтересува се комисарят.

— А-ха. — Баронът хвърли кутийката в колата и започна да дъвче листенцата.

Навът не одобряваше такива неща. За разлика от златния корен, зъбарчето не беше забранено в Тайния Град, но се отнасяше към силно действащите препарати. По време на действието си (от петнайсет минути до шест часа в зависимост от дозировката) то удесеторяваше силата на воина, но правеше поведението му доста неадекватно.

— Тук ще има ли проблеми? — Сантяго почука с пръст челото си.

— Не-а, — измуча Мечеслав, — аз контролирам всичко.

— Надявам се, — миролюбиво произнесе навът и измъкна от джоба си звънящия телефон. — Франц вече е горе, време е.

— Избирай — времето изтече. — Любомир тежко изгледа пленника. — Какво реши, Артьом? С мен ли си?

Лана мълчеше, а Псор, слугата на Любомир, безсмислено се пулеше в пространството. Артьом дълбоко въздъхна:

— Както разбираш, Вестителю, в дадената ситуация…

— Нищо не му казвай, той е лъжец, — неочаквано се обади Лана. — Сантяго беше прав.

— Какво?

— Какво?! — подскочи Любомир.

— Сантяго беше прав! — силно и с някакво отчаяно злорадство в гласа повтори младата жена. — Ти не си пророк, а обезумял от кръв девственик с наполеонов комплекс. Късно е, Вестителю, с твоите методи вече нищо няма да постигнеш!

— Тогава защо беше целият спектакъл? — личеше си, че Любомир е зашеметен.

— Нямаше спектакъл, — усмихна се Лана. — Аз действително водех Артьом при теб, аз действително ти носех Амулета, аз действително вярвах, че ти си моят император. Достойният владетел на Великия Дом Люд.

Феята презрително се намръщи:

— Артьом каза, че работи за Тъмния Двор, и аз, докато пътувахме насам, реших да се обадя на Сантяго.

— И какво ти каза той? — глухо попита Вестителят.

— Той не започна да ме заплашва и да ме уговаря, — въздъхна Лана. — Просто ме посъветва да доведа Артьом при теб, да видя какво представляваш, и чак след това да взема решение. Фактически, комисарят спаси живота ми. Амулетът е в моя мустанг, Вестителю, но ти няма да се добереш до него.

Във въздуха пред масата се появи малка черна точка. Магьосникът отскочи. Точката бързо растеше, и след миг в стаята играеше приличащ на огромно вретено вихър.

— Портал! — изкрещя феята. — Най-накрая!!!

От бушуващия мрак на вретеното се появи висок мъж в елегантен светъл костюм.

— Сантяго? — без да вярва на очите си, изсъска магьосникът.

— Здравейте, Вестителю, — очарователно се усмихна пришелецът. — Ще поговорим ли?

Любомир грабна от масата малък дървен жезъл и очерта пред себе си кръг:

— Защита!

Плътна зелена мъгла омота вихъра и скова стремителните му движения. Разнесе се грохот, някой извика, нещо се събори, сградата потрепери и се разклати. Порталът изчезна, и на мястото, където беше стоял, с глух удар падна голямо парче от дръжката на боен топор.

— Сега ще поговорим, нав, — озъби се магьосникът. — Сега никой няма да ни попречи.

— Много добре, — пришелецът отново се усмихна. — Тъмният Двор не е съгласен с действията ви, Вестителю, и ме изпрати да оправя нещата…

— Ще я отнесе като перушинка, — обеща Бамбарда, залепвайки към масивната желязна врата опаковка пластичен експролив. — Дръпнете се.

Останалите без Източник чуди икономисваха магическа енергия и решиха да разбият вратата по челския начин.

Де Гир махна с ръка и рицарите се спуснаха половин етаж надолу.

— Защо е всичко това? — изписка Юшлаков. — Защо съм тук?

След като дойде на себе си и видя, че е заобиколен от странно облечени хора, фотографът изпадна в паника. Докато го караха да тича, подкарвайки го с ритници, той мълчеше и едва сега, след като си пое въздух, рискува да зададе въпроса, който го измъчваше. Отговорът не закъсня.

— Млъкни, тъпанар, — изгледа го Кортес, и фотографът незабавно се подчини. Той страшно се боеше от едрия наемник.

— Готови ли сте? — за последен път се огледа Бамбарда. — Взривявам.

Оглушителен грохот разтресе сградата, вратата отлетя, и от дупката се разнесоха уплашените вопли на Червените Шапки.

— Напред! — изкрещя де Гир и тръгна напред, но веднага объркан се спря.

Грохотът не стихваше. Той се усилваше, като че ли от горния етаж към тях идваше огромна снежна лавина. Приближаваше се нещо много тежко. Капитанът се заслуша.

— Какво става? — прошепна Бамбарда.

Отгоре се посипа тънка струйка пясък, падна камъче, а грохотът се усилваше…

— Спасявай се! — кресна Кортес, хвана фотографа за яката и се хвърли по стълбището.

След секунда на площадката, където току-що стояха чудите, се стовари лавина от чакъл и пясък и затвори пътя нагоре.

Мечеслав се опитваше да върви на крачка от Сантяго. Баронът още не беше ползвал навски портал и не се чувстваше сигурен. Но всичко се оказа много просто. Щом стъпи в тъмния вихър, някаква мощна сила леко го подхвана и го понесе някъде напред. Струваше му се, че продължава да върви, но усилия за това не се изискваха. Странно усещане за лекота обхвана барона, той се разсмя и намести топора.

— Ще му дадем да се разбере, нав! — викна той на гърба на вървящия отпред комисар. — Смърт за Любомир!!

— Здравейте, Вестителю! — отговори гърбът. — Ще поговорим ли?

Мечеслав трепна, но се досети, че навът вече е излязъл от портала, и решително направи последната, както му се струваше, крачка. Вдигна топора, готвейки се за бой, и в този момент чу гласа на магьосника:

— Защита!

Зелена мъгла проникна в тъмнината на портала. Нещо разтресе Мечеслав, дръпна го надолу, и баронът усети, че пада. Той нелепо разпери ръце, преобърна се няколко пъти и закрещя. След това спомените му бяха хаотични и неясни. Нещо го носеше като перце, въртеше го на всички страни като в огромна центрофуга, и когато най-накрая, кашляйки тежко, се измъкна от портала, му се виеше свят. Не можеше да се съпротивлява на прилошаването. Не виждаше нищо. Тялото му се сгърчи и остатъците от закуската напуснаха организма му. След секунда баронът видя къде са отишли. Пред него стоеше разстроеният Секира.

— Ще те убия!! — изрева людът и замахна с топора.

„Много е лек“ — отбеляза той за себе си.

За съжаление, баронът не разбра, че по-голямата част от оръжието е останала от другата страна на портала. Замахът, подходящ за тежкия топор, доведе до напълно предсказуем резултат — Мечеслав нелепо се строполи на пода.

— Тревога! — вресна Секирата, хвърляйки се на земята. — Люди!

Червените Шапки откриха безредна, но доста хазартна стрелба по барона. Помещението се напълни с дим. Мечеслав стана на четири крака, и спасявайки се от изстрелите, се заби в стената. Удесеторяващото силите му зъбарче му помогна да пробие бетонната преграда, като че ли е от хартия, и баронът пропадна в някаква яма.

— Тревога, тревога!!! — продължаваше да врещи изпод масата Секирата.

— Млъкни! — не издържа Чукът. — Той беше сам.

Съпроводен от уважителните погледи на Червените Шапки, едноокият храбро се приближи до дупката и внимателно надникна в шахтата на асансьора. Някъде отдолу се чуваха ругатните на Мечеслав.

— Ще му пратим пофарък, — каза Чукът и хвърли в дупката граната.

Чу се взрив, ругатните престанаха, но развлечението допадна на останалите, и в шахтата полетяха още няколко гранати.

— Къде, къде са те? — викаше Васкин и тресеше рамото на Корнилов. — Къде се дянаха?

— Спри с истерията! — кресна майорът. — Ти офицер ли си, или…

Владик засрамено млъкна и погледна Шустов. Дебелият мълчеше, но в очите му се четеше аналогичен въпрос.

Ситуацията се получи странна. Двете лелки, които стояха на улицата, известно време се въртяха около тъмнозеления сааб. След това тази, която беше по-висока, измъкна от сутиена си телефон, каза няколко думи в него и сътвори в средата на улицата малко черно облаче. Пред очите на полицаите двете лелки по ред пристъпиха в него и изчезнаха. Облачето се разсея, улицата опустя, и Васкин откачи.

— Странна работа, — внимателно каза Сергей. — Може да са някакви хипнотизатори или екстрасенси…

— Може би, — промърмори Корнилов, — а може и да са избягали от лудницата циркаджии.

— Ти такива случаи ли търсеше в архива?

Андрей не успя да отговори.

— Отново, — прошепна лейтенантът.

Около сребристия мустанг, паркиран до полицейската волга, се образува още едно черно облаче. Зашеметените хора безмълвно видяха как от него излезе висок, облечен в тъмносив костюм мъж, отвори вратата и извади от задната седалка малка черна раница.

— Да го хванем ли? — неуверено попита Шустов.

Корнилов отрицателно поклати глава.

Човекът затвори вратата, смигна на седящите във волгата полицаи и се върна в облачето, което мигновено се разтвори във въздуха. Улицата отново опустя.

— Познаваме ли го? — с недоумение поклати глава Сергей. — Кирилич, на кого намигна?

— На мен не, със сигурност. — Корнилов се втренчи във Васкин. — Дойде ли на себе си, студент?

— А-х, — изскимтя Владик и се преви.

В шахтата на асансьора избухна първата граната.

Като видя, че Любомир е зает с комисаря, Лана ловко се изви, и острият и лакът се заби в лицето на Псор. Малкият слуга залитна. Младата жена скочи и го удари с крак.

— Господарю!!! — отчаяно изврещя Псор, но на Любомир не му беше до него.

След като разбра, че помощ няма да има, слугата с всички сили се вкопчи във феята и я блъсна в зимната градина.

— Махни се, изрод!

Лана не искаше да убива нещастника, но Псор настъпваше. Разногледите му очи горяха яростно, а малките му ръчички бяха свити в юмручета.

— Псор, спри се, ще те убия!

Лана, която още не можеше да реши как да постъпи с вбесения слуга, направи крачка назад и се оказа на витата стълба, която водеше някъде надолу.

— Защита! — долетя от кабинета гласът на Вестителя, и защитните системи на магьосника влязоха в действие. Стените затрепериха, подът се разтресе, и цялата сграда потрепери. Феята усети, че губи опора, стълбата изчезна изпод краката и, и двамата със слугата паднаха долу. Лана с усилие се извъртя като котка във въздуха и се приземи долу-горе добре, а обезумелият Псор, до последно протегнал към нея малките си ръчички, падна лошо. С кратък, сух трясък вратът му се счупи, и Вестителят остана съвсем сам.

Шумът на горния етаж се усилваше. Там явно оставаше нещо, но риданията на уплашените пленници пречеха на Яна да разпознае донасящите се гласове. Тя се стегна и реши — време е.

Строши със зъби малката пластмасова ампула, сгърчи се (както каза Сантяго, разтворът от разковниче беше ужасно горчив), но не обърна внимание на това, внимателно наплюнчи оковите си и го потърка една в друга. Разтворът със съскане се просмука в закалената стомана и за няколко секунди я превърна в прах.

— Как го направи? — учудено прошепна Марина, но не дочака отговор.

След като се освободи, Яна се заслуша — през звуците, които издаваха пленниците, до нея стигна звукът от приближаващи се крачки. Някой идваше по витата стълба.

Любомир? Младата жена спря, страхуваше се от среща с магьосника. Внезапно сградата потрепери, пленниците заскимтяха, а откъм стълбата се раздаде сърцераздирателен вой. Нещо меко падна на пода.

Яна внимателно надникна зад колоната. На пода, там, където се предполагаше да е краят на стълбата, седеше руса жена с лекомислени дрешки и мрънкайки жално, разтриваше удареното място. Яна се хвърли напред и ритна блондинката в слепоочието. Тя падна безчувствена на пода.

— За какво си дошъл? — заплашително попита магьосникът.

— Трябва да извадя сърцето ви, Любомир, — обясни Сантяго. — Сърцето на Вестител — това е голяма рядкост в днешно време.

— Също като сърцето на нав, — парира магьосникът. — Наскоро ми доставиха едно.

— За щастие, то беше фалшиво, — усмихна се комисарят. — Вашите храбри последователи убиха куклата на Ортега.

Магьосникът почервеня.

Разменяйки си фрази, съперниците бавно се движеха из стаята, избирайки удобно място за двубоя. Любомир с дървения жезъл в ръка приличаше на огромен бял плъх с яркозелени очи. В сравнение с високия Сантяго изглеждаше истинско джудже.

— Няма да ме спреш!

Навът не отговори. Без да изпуска от поглед противника, той извади отнякъде тънкия черен стилет, протегна го пред себе си, и с мека, хищна грация започна да се приближава към магьосника.

И двамата не забелязваха Артьом. Стараейки се така и да си остане, той отстъпи към стената и се огледа да потърси Лана. Но уви! Тя беше изчезнала.

— Няма да вземеш сърцето ми!

Навът спря:

— Може би, ще започнем?

— Съгласен съм.

В този момент Артьом твърдо реши, че ще застане на страната на победителя.

Магьосникът замахна с жезъла. Избухна нетърпимо ярка светлина, и към нава полетяха тънки зелени мълнии. Любомир, чието тяло излъчваше зелено сияние, виртуозно въртеше жезъла, и създаваше все нови и нови мълнии. Сантяго се държеше. Той беше сгънал леко краката си в коленете и плавно движеше пред себе си свободната си ръка, създавайки плътен черен облак, в който изчезваха мълниите на магьосника. Зад гърба му застрашително се трупаше мъгла.

— Виждам, че добре си се подготвил, нав! — презрително извика магьосникът. — Мракът ти дава сили.

Огънят в камината пламна по-силно…

— От тук няма да минем, — разочаровано произнесе Кортес, гледайки стълбищната площадка. — Камъни.

Следващите му думи, вероятно нецензурни, потънаха в кашлица. Прахът стоеше като стена.

Чудите, които, спасявайки се от лавината, бяха слезли на двайсет и третия етаж, недоволно зашумяха. Де Гир печално погледна белия си от варта плащ и горчиво въздъхна. Чувстваше се излъган.

— Трябва да пробием тавана, — наемникът най-накрая спря да кашля и върна Франц към действителността. — Взрив остана ли?

— Има по-добър начин, — недоволно изрече повелителят на войната. — Намерете маса!

Той начерта на прашния плот кръг, нарисува в него няколко причудливи руни и внимателно положи в центъра малък, изискано обкован рубин.

— Кабинетът вероятно е защитен със заклинания, — предупреди Кортес.

Повелителят на войната презрително се обърна към чела, но си спомни, че Сантяго го нарече свой приятел, и високомерно обясни:

— Това е „диханието на дракона“, ще стигне до небето.

— Да-да.

Капитанът направи няколко крачки в страни, и съсредоточено гледайки рубина, произнесе късо заклинание. Камъкът се изпълни с гъст червен сок, леко се вдигна и започна бавно да се върти около оста си.

— Аз спя, аз спя, — прошепна Юшлаков и веднага изплашено млъкна под погледа на Кортес.

Рубинът ускори движението си и порасна. Сега над руническия кръг беснееше пламтящо кървавочервено кълбо с размерите на футболна топка. В стаята стана нетърпимо горещо. Де Гир замахна с ръка, и огненото кълбо, увеличило размера си още три пъти, с вой се вряза в тавана, направи в него идеално кръгъл отвор, устреми се нагоре и оглушително се взриви във въздуха. Посипаните с мазилка чуди очаровано следяха полета му. Първи се опомни де Гир.

— Напред, гвардейци! — извика той, скачайки на масата. — Слава на Ордена!

Отговор на призива му беше мощен поток вода, който се изля от дупката на главата на повелителя на войната и капитан на гвардията на великия магистър.

— Какво беше това? — разстроено попита Франц, гледайки подчинените си, които се стараеха да не се смеят.

Водата спря, превръщайки се първо в тъничко кално ручейче, а след това в едри капки. Подът беше покрит с тънък слой вода, в която обречено пляскаха с опашки няколко златни рибки.

— Какво беше това? — повтори мокрият от главата до петите де Гир.

— Вода, — обясни му звънлив женски глас и от дупката се показа изящна чернокоса главица. — Изля се от последния етаж.

— Яна!!! — закрещя Кортес.

— Кортес, скъпи, — младата жена жизнерадостно се усмихна. — Какви са тези нещастници с теб?

— Аз съм Франц де Гир, — с достойнство съобщи чудът, докато се опитваше едновременно да се промуши през дупката и да си свали мокрия плащ. — Капитан на гвардията на великия магистър.

— Много ми е приятно, капитане, — вежливо отговори Яна, докато му помагаше да се качи на горния етаж. — Благодаря, че дойдохте на помощ.

— Къде е Любомир? — веднага попита де Гир. — И къде сме ние?

— Ние сме в затвора на предпоследния етаж. Кабинетът на Любомир е отгоре. Натам имаше стълба, но наскоро изчезна.

— Охрана?

— Зад тази врата. Не са излизали от началото на данданията.

— Червените Шапки?

— Да.

Де Гир се обърна към гвардейците:

— Оправете се с тях.

Рицарите тръгнаха към стаята на охраната.

— Кортес, какво става с тоя тук? — Франц кимна към фотографа.

— Той вече пристигна, — изръмжа наемникът, докато приковаваше пленника към стърчащ от стената метален пръстен. — Скоро ще дойдат за вас, Юшлаков, всичко хубаво.

— Ето как изглежда — Яна с презрение огледа разтреперания Алик. — Твар. Между другото, и аз имам нещо за вас.

И гордо демонстрира на спасителите си умърлушената Лана, на чиято скула чернееше огромна синина.

Когато сградата престана да се клати, Секирата се измъкна изпод масата и се огледа. Стаята на охраната представляваше жалко зрелище. Дупката от вратата, водеща към стълбището, беше засипана с чакъл. Самата врата, която чудите взривиха, се валяше до отсрещната стена, затиснала под себе си уйбуй Драка. Помещението беше пълно с дим, осеяно с гилзи, и облагородено с огромната дупка, през която Мечеслав пропадна в асансьорната шахта.

— Великите Фомове са се обефинили, — разнесе се гласът на Чука. — Трябва фа си хофим.

— Ние служим на Любомир, — изхриптя Секирата, гледайки с ненавист едноокия, — и ще се бием, да ме чукат в ушите!

— Не ставай глупак, Секира, — захили се фюрерът на Шибзичите, докато търсеше нещо по бойния си пояс. — Наистина ли си мислиш, че ще воювам с Тъмния Фвор?

— Не разбрах.

— Много си тъп! — Чукът замахна с ятагана. — За фа станеш император на Червените Шапки, не е нужно фа си с магьосника. Фостатъчно е просто фа отстраниш конкурентите. Сега моите момчета колят Фуричи из целия граф, а аз ще се разбера с теб!

— Измяна! — Секирата измъчено се огледа, но никой не идваше на помощ.

Червените Шапки, които бяха по равно от двата клана, предано гледаха фюрерите, изчаквайки да видят кой ще победи.

— Трябва фа те утрепя, пале, — решително заяви Чукът. — Като фафем тъпата ти глава на Сантяго, той ще ни пусне. Нали ти уби нава.

Глухото мърморене показа, че публиката се отнася благосклонно към предложението на едноокия. Чукът се ободри.

— Любомир е бъдещето! — парира Секирата, хващайки ятагана. — Той ще довърши Тъмния Двор, а аз — теб, да ме чукат в ушите!

Зрителите започнаха да ръкопляскат.

— Трепи го, еднооки!

— Залагам петдесет на Секирата, той е по-млад!

— И аз!!

Червените Шапки извадиха пари и започнаха да залагат. Събра се прилична банка.

Схватката започна моментално. Натрупаната ненавист на противниците най-накрая излезе на свобода, и резултат можеше да бъде само смъртта на един от двамата фюрери. На по-малко никой нямаше да се съгласи. Особено зрителите, подкрепящи гладиаторите.

Под гръмките крясъци и звъна на ятаганите чудите без проблем отвориха вратата и нахлуха в стаята.

— Всички на пода!

— Долу!

Забравил за двубоя, Секирата се обърна към рицарите, а Чукът ловко замахна с ятагана, и главата на младия фюрер се търкулна на масата.

— Префаваме се, — дишайки тежко, произнесе Шибзичът. — Излъгаха ни.

Когато взривовете в шахтата утихнаха, Мечеслав, който се люлеше на въжетата, отвори уста, за да продължи да ругае, но помисли и се сдържа. Можеха да го чуят и да продължат с опитите да го довършат. Баронът, стараейки се да не шуми, бързо се изкачи нагоре към последния етаж. Инцидентът с охраната застави Мечеслав да погледне трезво на ситуацията и да се съсредоточи над главните проблеми. Трябваше му Любомир. Той се задържа до дупката, през която беше паднал, чу вой и звън на остриета и злобно се усмихна.

— Отлично, — промърмори баронът, докато се катереше като маймуна към последния етаж. — Никой няма да ми попречи да изтръгна сърцето ти, Любомир!

Шахтата свършваше с масивни метални врати. Мечеслав оцени колко са здрави, и отново усмихнат, замахна и им нанесе съкрушителен удар с юмрук.

Докато Сантяго и Любомир, забравили за всичко, мятаха един по друг мълнии, Артьом се поуспокои. Вратите на асансьора в другия край на кабинета му подсказваха най-рационалния изход — да бяга. Нека тия ненормалници да си изясняват отношенията, а докато се разберат, той ще бъде далече.

Притиснал гръб към стената, Артьом бавно се прокрадваше към вратите и… огорчено въздъхна — от шахтата се носеше шумно сумтене. Всичко отначало. Артьом потърси наоколо някакво оръжие, и взимайки първото, което му попадна под ръка — малък метален мангал с още топли въглени, се приготви да посрещне гостите. Сумтенето престана, смени го отначало неясно скриптене, а след това тежък кънтящ удар. Железните врати на асансьора се огънаха, но издържаха. Артьом се усъмни в силите си и здраво стисна мангала в ръце. От втория удар металът се разкъса, и в образувания отвор се показа главата на пришълеца.

Това животно Артьом позна веднага. Светлокосият бандит с белега, който отвлече наемниците от „Гущер“. Главата се обърна, и Артьом с удоволствие я цапардоса с мангала. Пришълецът с неразбран вик полетя обратно в шахтата.

Удовлетвореният Артьом хвърли огънатото оръжие и се обърна към биещите се. Сантяго отстъпваше. Любомир скочи на масата и като луд заразмахва жезъла. Потокът зелени мълнии се усили, и комисарят едва смогваше да ги отбива. Мъглата зад гърба му вече не беше толкова гъста и приличаше на слаб дим.

— Приготви се да умреш, нав! — извика Любомир.

— Княже, — прошепна Сантяго. — Дойде време, княже!

Полицаите нахлуха в сградата с бодър ловен подем. Те вече знаеха, че престъпниците са на последните два етажа, а асансьорът е повреден, за това веднага се хвърлиха към стълбището. Първи вървяха спецназовците на Клим, а след тях — детективите, облечени по тоя случай с бронежилетки. Настроението на всички беше бойко, а предстоящата операция изглеждаше като разходка. Злодеите нямаше къде да се дянат.

На четвъртия етаж огънят стихна, лицата почервеняха и станаха съсредоточени, а шегичките престанаха. Дългите стълбища с високи стъпала заставиха всички, особено детективите, да си пазят въздуха. Шустов спря на седмия етаж. Гледайки недружелюбно търчащите като кози спецназовци, той дълбоко си пое въздух и бавно тръгна след тях, чудейки се дали да не остави тежката бронежилетка.

Отговор получи на деветия етаж, където видя снаряжението на Корнилов. До бронежилетката Шустов намери сако и вратовръзка. С майора се срещна два етажа по-нагоре. Вбесеният като дявол Корнилов мрачно пушеше, седнал на мръсния перваз. След като си починаха и свалиха снаряжението на Шустов, двамата тръгнаха отново.

На петнайсетия етаж догониха Васкин, който беше изостанал от спецназ, беше свалил бронежилетката и сега се канеше да захвърли личното си оръжие. След като го порицаха за малодушието, всички тръгнаха с маниакална упоритост нагоре.

— Умирам, — жално хленчеше Шустов, изгубил сметката на етажите. — Още дълго ли ще продължи това?

— Още два етажа, — въздъхна сгънатият на две Корнилов. — Смятай, че сме стигнали.

Капитанът изруга.

— Корнилов! Да те донесем? — разнесе се някъде отгоре гласът на командира на спецназ.

— Върви по дяволите, Клим — озъби се майорът.

— Само виж какво става тук!

Клим изчака, докато Корнилов се добере до следващата площадка, и ритна чакъла, който запушваше пробойната.

— Как са го направили?

— Довлекли са камъни и са го направили. — Майорът се закашля. — Някой минал ли е нагоре?

— Разбира се, че е минал! — ентусиазирано реагира Клим, влачейки Корнилов в стаята. — Добре е минал, трябва да отбележа! — Той показа идеално кръглия отвор в тавана. — Експресно!

Известно време Корнилов тихо разучаваше дупката, от която се виждаше небето, а след това калните локви под краката си.

— Да не е валял дъжд?

— Княже, — прошепна Сантяго. — Дойде време, княже!

Като го чу, Любомир се разкикоти и широко разпери ръце:

— С властта, която ми е дадена по рождение, призовавам цялото могъщество на Великия Дом Люд, цялата сила на Кладенеца на Дъждовете, цялата сила на земята…

Силуетът на магьосника затрепери, контурите му се размазаха, и очертанията му започнаха да се променят, като че ли беше хвърлил мъгла. Беше дошло време за решителната битка за властта в Тайния Град, и Любомир събираше в юмрук цялото си могъщество. Грохотът на сърцето му заглушаваше всичко.

Артьом се мушна в тясната пролука между два шкафа и наблюдаваше следващите събития именно от там.

Когато магьосникът завърши трансформацията, на масата стоеше висок широкоплещест воин с хищни черти на лицето. Дългите му бели коси бяха прихванати със златен обръч, украсен с огромен изумруд. Елекът от нещавена кожа беше юнашки разтворен на гърдите, а в мускулестите си ръце държеше масивна секира. Силуетът на воина беше обвит в зелено сияние, а по широкото острие на секирата пробягваха малки зелени пламъчета. В движенията му имаше сила и увереност, които не оставяха никакви съмнения, че той вече се чувства победител. Вестителят се усмихна леко, но хладните му, пронизително зелени очи не обещаваха нищо хубаво:

— Искаш сърцето ми, презрян червей?

Сантяго не отговори, той също се променяше. Комисарят захвърли настрана стилета, нещо извика и вдигна ръце нагоре. Черната мъгла се обви около него. От тялото му, разкъсвайки кожата и мускулите, изскочи зловещо… нещо. Когато мъглата се разреди, пред Могъщия Вестител застана истинско чудовище.

Дълбоко хлътнали антрацитно черни очи с ненавист горяха на малкото сбръчкано лице. Черепът с многобройни израстъци и дългите заострени уши, вадеха от паметта най-страшните нощни кошмари. Устни нямаше, от устата стърчаха черни бивни, между които като змийче се подаваше тънък раздвоен език. Чудовището беше много високо, очите му бяха на едно ниво с очите на Вестителя, въпреки че то стоеше на пода. На гърба му стърчаха малки кожени крила, които помръдваха, щом раздвижеше плещи.

— Не очакваше да ме видиш тук ли, Вестителю? — избоботи чудовището.

— Значи Сантяго е аватар, — удиви се магьосникът.

— Сантяго е част от мен, — изръмжа чудовището, — едно от моите превъплъщения.

— Интересен подход, — весело отбеляза Вестителят, премятайки секирата в ръце. — Защо да се наемат министри и вицекрале, като можеш да поставиш на ключовите длъжности собствените си превъплъщения? Както и да е, княже, радвам се, че дойде лично!

Трансформацията приключи и чудовището се почувства много по-уверено. То шумно издиша, призова нова порция гъста черна мъгла и разпери крила.

— Да започваме, Вестителю.

— Да започваме! — Воинът раздвижи мускулите си. — Какво да ти отсека първо, изрод? Крилата?

— Пробвай с главата!

— Разбрахме се!

Виртуозно размахвайки секирата, Вестителят скочи от масата и тръгна напред. Въпреки че стигаше само до гърдите на чудовището, напорът беше страшно силен. С всяко замахване острието се оказваше все по-близо и по-близо до чудовището и го принуждаваше да кръжи из кабинета. Зелени искри излитаха от секирата и се забиваха като мълнии в княза, но това не стигаше — те изчезваха в черната мъгла, обвила чудовището. Князът отбиваше секирата с тежките си ноктести лапи, но не успяваше да нанесе нито един сериозен удар. Обръщайки мебелите, съперниците вихрено кръжаха из кабинета, а от разбитите през това време бурканчета се разнасяше тежка миризма на стара изгребна яма. Артьом тихичко се свиваше в царящия наоколо хаос и се опитваше да отгатне кой ще допусне грешка пръв. Както се оказа — князът. Два последователни резки удара на Вестителя го накараха да загуби бдителността си. Мълниите разкъсаха черната мъгла, която защитаваше чудовището, и дебели зелени израстъци се увиха около него. Чудовището се заклати и с глух удар се стовари на пода.

— Предречено ми е да властвам! — закрещя Вестителят и вдигна секирата над главата си. — Моето време дойде!

Смъртта на княза изглеждаше неминуема, той нямаше шансове срещу белокосия гигант. Артьом видя, как широкото острие на секирата започна бавно да се спуска над главата на чудовището. Князът заръмжа, и в този момент силен удар отхвърли Любомир настрани — от образувалия се в центъра на стаята червен вихър прекрачи могъщ, не отстъпващ на Вестителя по ръст Рицар.

— Велики магистре! — процеди магьосникът, отстъпвайки към масата. От раната на хълбока му се лееше гъста кръв.

— Струва ми се, навреме!

Рицарят вдигна над главата си двуръчен, обхванат от пламъци меч, и направи крачка напред. Червените му доспехи, богато украсени с позлатени гравюри, весело заблестяха сред зелените мълнии.

— Време е да си платиш, Вестителю! Време е да почувстваш мощта на Картагенския Амулет!

Князът се беше съвзел, скочи на крака, и сега двамата притиснаха магьосника. Черната мъгла от една страна и изгарящият пламък от друга, силата на мрака и силата на огъня, но раненият Вестител не се предаваше. Трябваше му време, за да дойде на себе си, и неуверено размахвайки секирата, той започна да отстъпва към малката вратичка, водеща към градината.

— Не му позволявай да излезе, магистре! — извика князът.

— Аз въпреки всичко ще властвам! — изхриптя Вестителят и веднага изстена — с ловък удар Рицарят изби секирата от ръцете му.

Дългият нокът на княза се заби в китката на Вестителя и го прикова към стената. Магьосникът отново застена, а в другата му ръка се заби огненият меч на великия магистър. Вестителят се озова разпънат пред враговете си.

— Мислите, че сте победили? — леко се усмихна той.

Раната на хълбока му беше започнала да се затваря.

— Никой няма да спре Вестителя!

— Трябва ни Жрица! — викна великият магистър.

— Знам, — изръмжа князът, — идва.

В центъра на стаята се отвори още един портал, и, заобиколена от слабо зелено сияние, към мястото на схватката се приближи Жрица. Гъстите и пшеничноруси коси се стелеха по раменете, проста рокля свободно обвиваше тялото и, а дълбоките яркозелени очи блестяха като огромните изумруди, украсяващи диадемата и.

— По-бързо, Жрице! — не издържа Рицарят. — Едва се справяме!

Жената се приближи до обездвижения Вестител и вдигна над главата му цъфтящо зелено клонче.

— Не! — прошепна Любомир. — Всеслава, не!

Кръвта от раната му потече по-силно.

— Призовавам Кладенеца на Дъждовете да ми върне силата, която Вестителят ми отне, — глухо произнесе жената. — Изисквам това с правото на жрица на Зеления Дом.

Моментът беше избран идеално. Вестителят не можеше да отбива натиска на княза и Рицаря, и в същото време да контролира напълно Кладенеца на Дъждовете. Всеслава отнемаше енергията на Любомир, клончето в ръката и се изпълваше със светлина, а зеленото сияние около поваления магьосник започна бавно да угасва. Последните му сили изчезваха.

— Смърт за Вестителя! — изръмжа князът, и заби по-дълбоко нокти в тялото на противника. Дясната ръка на магьосника започна да почернява, като че ли събираше черната мъгла около чудовището в себе си.

— Смърт за Вестителя! — повтори великият магистър, гледайки как пламъците обхващат другата ръка на Любомир.

— Недей, — магьосникът отчаяно се вгледа във Всеслава.

Кралицата размаха клончето:

— Смърт за Вестителя!

— Не!!!

Ослепителна светлина озари тъмния кабинет.

Когато Артьом се свести, всичко беше свършило. Магическата битка приключи, и всички присъстващи бяха придобили нормалния си облик.

До Артьом на малко столче седеше великият магистър. Той се оказа доста стар мъж, с благородно сива брада и големи печални очи. Битката му беше отнела много сили — повелителят на Великия Дом Чуд дишаше тежко, ръцете му трепереха, а обшитата му със злато дреха беше мокра от пот.

В средата на кабинета, отчаяно стиснал ръце за масата, се опитваше да стане Любомир. Изглеждаше отвратително — разрошена коса, неестествено бяла кожа, треперещи пръсти, зинали дупки на китките… От страшната рана на левия му хълбок шуртеше кръв и попиваше в бялото кожено палто.

Вестителят умираше. Безумният му поглед се спря на Всеслава, замряла до камината, устните му затрепериха и по тях изби кървава пяна. Кралицата тихо изхлипа и направи крачка назад.

— Не му позволявайте да произнесе проклятието, ваше величество! — промълви нечий глас.

Всеслава наведе очи:

— Няма да може.

Гласът принадлежеше на Сантяго. Това отново беше той — висок, стегнат франт, е, вярно, костюмът на комисаря беше страшно изцапан и скъсан на няколко места, а вратовръзката висеше накриво.

— Къде е князът? — попита великият магистър.

— Чака ни в Цитаделата, — вежливо се усмихна Сантяго. — С ваше позволение, интересите на Великия Дом Нав засега ще представлявам аз.

— Нямаме нищо против, — въздъхна Всеслава.

— Благодаря.

Нито кралицата, нито великият магистър се изненадаха от бързото изчезване на княза — повелителят на Тъмния Двор напускаше Цитаделата неохотно, само при чрезвичайни обстоятелства, и не за дълго. Артьом с удивление разбра, че висшите магове на Тайния Град не са видели превръщането на комисаря в княз и обратното и не знаят, че князът и Сантяго са същности на една личност. Или не една? Артьом се обърка.

— Трябва да свършим работата докрай! — гръмко произнесе комисарят.

— Остави го намира, Сантяго, — помоли Всеслава. — Той умира.

— Именно за това, — отсече навът. — Трябва да сме сигурни, че в Тайния Град никога повече няма да се роди Вестител.

Великият магистър стана от табуретката:

— Съгласен съм с комисаря. Трябва да приключим с пророчеството веднъж завинаги.

Всеслава се извърна. Сантяго вдигна от пода стилета, приближи се до умиращия Любомир и рязко го заби в гърдите му. Магьосникът жално изхлипа.

— Прости ми, — прошепна Всеслава и очите и се насълзиха.

— Трябва ми сърцето ви, Вестителю, — извинително произнесе Сантяго. — Докато още бие.

Използвайки стилета като лост, навът разтроши ребрата на магьосника и измъкна от малките гърди пулсиращото зелено сърце. Любомир се строполи на пода и пламъци обхванаха тялото му.

— Прощавай.

Великият магистър хвана Всеслава за ръката. Сантяго се приближи до мангала, хвърли върху въглените биещото сърце на Вестителя и протегна напред ръка:

— С властта, дадена ми от силата на мрака, проклинам това сърце.

Над мангала започна да се спуска гъста черна мъгла. Великият магистър застана до комисаря и също протегна ръка:

— С властта, дадена ми от силата на огъня, проклинам това сърце.

Над мангала избухна червен пламък.

— Ваш ред е, кралице.

Трета ръка се простря над пулсиращото в мангала сърце.

— С властта, дадена ми от силата на земята, аз проклинам това сърце.

Мангалът затрепери. Три ръце, три цвята се съединиха над него, и тих стон се разнесе из стаята. Сърцето на Вестителя удари още един път и умря.

— Е, това е всичко… — Сантяго плю в мангала и се огледа. — Ортега, къде сте?

— Вече тук. — Въздухът пред комисаря се сгъсти, и от образувалия се портал в стаята прекрачи висок мъж в тъмносин костюм. — Аз съм готов.

— Заведете нашите гости при княза, — заповяда Сантяго. — Аз ще почакам останалите.

Ортега кимна и галантно се поклони пред дамата:

— Заповядайте, ваше величество.

Кралицата прекрачи в портала.

— Хубава битка, — въздъхна великият магистър. — Не се случва често да се бием заедно.

— Беше интересно.

— Съгласен съм. — Де Сент-Каре изчезна в мрака на портала.

Артьом неуверено се измъкна иззад шкафа.

— Вървете след нас, — кимна му Сантяго. — Вас също ви очакват.

Артьом направи крачка към портала, но се спря и се обърна към комисаря.

— Доколкото разбирам, вие не искате никой да знае за вашата тайна.

— Абсолютно прав сте.

— Можете да разчитате на мен. Но бих искал да разбера…

— Знаменитото любопитство на челите, тази черта на вашето семейство винаги ми импонира. — Сантяго внимателно погледна в очите на Артьом. — Князът на Тъмния Двор носи твърде голяма отговорност пред навите и всички семейства на Великия Дом, и не може да си позволи емоции и дребни слабости. За това, качвайки се на престола, князът създаде мен — съд, в който са скрити чертите на характера му, които му пречат. Всичко останало съм постигнал сам. Доволен ли сте?

— Напълно.

— Тогава заповядайте в портала. Време е да напуснем това място.

— Истински затвор, — произнесе Корнилов, докато гледаше увисналите от колоните вериги.

— Тук е имало охрана, — извика иззад дупката на вратата Шустов, — и сериозна схватка!

— Има ли някой жив?

— Никой.

— Жалко.

— Патрон, тук има истинска градина. — В отвора над главата на Корнилов се показа Васкин. — С басейн! Елате да видите.

Лейтенантът изчезна и Корнилов бавно тръгна из залата. Той погледа как спецназовците освобождават ридаещите момичета, внимателно разгледа блестящите инструменти на малката масичка и се спря пред свитото в ъгъла човече.

Корнилов знаеше, че ще го срещне тук и точно в такава ситуация — прикован към стената и заобиколен от свидетели на обвинението.

Майорът извади цигара и запуши.

— Не е ли прекалено просто, Кирилич? — тихо каза приближилият се Шустов. — Фотографът ли е Вивисектора?

— Ще считаме, че е той.

— И ще закриваме делото?

— А защо не? — Корнилов сви рамене. — Има достатъчно свидетели.

Шустов удовлетворено потри ръце. Майорът се извърна към фотографа и повиши тон:

— Здравейте, Юшлаков, имам към вас няколко въпроса…

Епилог

„Вчера в казино «Реактивната яребица» се проведе финалът на шампионата на града по покер. Съвсем неочаквана за експертите стана убедителната победа на известния московски предприемач Егор Бесяев, вицепрезидент на най-големия руски интернет-доставчик «Тиградком»…“

(„МК“)

„… Тъмният Двор създава прецедент? В желанието си да успокои челите, Сантяго не попречи на ареста на няколко особено активни Червени Шапки от клана Дурич. Според законите на челите, тях ги заплашват до двайсет години затвор…“

(„Тиградком“)

„… Според пресслужбата на Московското управление на полицията, обвинението разполага с неопровержими улики срещу арестувания фотограф Александър Юшлаков…“

(НТВ)

„… Сензация, каквато не е имало. Пресслужбата на Великия Дом Чуд официално обяви, че връща предишните цени на енергията на Източника си. Снижението на цените с десет процента, за което съобщихме преди няколко дни, беше проведено в рамките на кратка рекламна кампания, а също така с цел проучване на положението ни на пазара. Чуд съблюдават и ще съблюдават договореностите, постигнати с другите Велики Домове…“

(„Тиградком“)

* * *

В книжарница „Библио-Глобус“ на ул. „Мясницка“ имаше стълпотворение. Огромна тълпа любители на съвременни детективски романи обсаждаше малка и крехка на вид маса, зад която красива жена с умно изморено лице даваше автографи на новата си книга. Книгата се появи съвсем скоро, след доста дълго прекъсване, и скучаещите по любимите си персонажи читатели се хвърлиха към книжарниците. Аналитиците вече наричаха новата творба на писателката бестселър.

— Ако обичате, за Люба Степанова! Или за Люся!

Към масата се приближи рижо момиче с малко вирнато носле и подаде на писателката поредното томче с крещяща обложка.

— Вашите книги, те са толкова… толкова… — Момичето беше приготвило фразата предварително, но я забрави и сега се опитваше да измисли нещо в движение. — Наскоро разбрах, че всичко, за което пишете, е истина! Абсолютна истина! Ах, наскоро преживях истински ужас, и ме спаси истински полицай! Толкова симпатичен! Всичко беше толкова реално!

— Радвам се, че ви е харесала книгата ми, — дежурна фраза, дежурна усмивка, дежурно движение на писалката. — Много от сюжетите ми имат за основа реалността.

— И аз това казвам! Всичко това е истина! И е толкова завладяващо! Вашите книги ме оставят без дъх!

— Благодаря.

Писателката дежурно се усмихна на следващия любител, и пред нея застана следващото томче с крещяща обложка.

— Благодаря! Благодаря много!!

Изместиха рижото момиче от масата, но до писателката още дълго достигаше гласът му:

— Владик, подай ми ето тази книга! Владик, къде е чантата? Разбрахме се, че ще пазиш ред на касата.

Понякога се случва — от какофонията звуци долита само един глас…

* * *

Пътешествието през портала остави само приятни спомени. Усещането за лек, стремителен полет погълна Артьом изцяло, и почти го накара да забрави всички неприятности, които се бяха случили напоследък.

След няколко крачки Артьом се озова в огромна зала, чиито стени плавно се превръщаха в гъст мрак, или, напротив, плътната тъмнина плавно преминаваше в каменни стени.

— Ако обичате, преминете, — помоли Ортега.

След Артьом от портала излезе мокър червенокос мъж с кисел поглед, а след него орда рижи, които подкарваха седмина червеноглави. След това се появи човек (най-накрая човек!), на който Артьом наистина се зарадва. Кортес. Към едната му ръка се беше залепила Яна, а към другата — Лана. Наемникът изглеждаше доволен като пиян хомяк.

— Кортес!

— Артьом! Радвам се да те видя, приятелче!

Артьом погледна към феята и с удовлетворение забеляза огромната синина на бузата и:

— Ти ли я хвана?

— Никой не ме е хващал, — недоволно промърмори Лана.

— Артьом, Лана ни помогна, — обясни Яна. — Тя остави Амулета в колата си, Ортега го взе и го занесе на великия магистър.

За свое удивление Артьом усети облекчение, като разбра, че феята няма да има неприятности. Той още помнеше упоителната горчива целувка.

— Ще ми дадеш ли телефона си?

Лана присви очи, и в тях пламнаха малки палави светлинки:

— Възможно е.

Последни се появиха Сантяго и барон Мечеслав. Явно комисарят го беше измъкнал от шахтата.

Порталът се затвори, мракът се сгъсти, и само три кресла останаха осветени от слаба призрачна светлина. В средното, на господаря, седеше фигура в безформен плащ с ниско нахлупена над очите качулка. Князът на Тъмния Двор. В дясно от него седеше кралица Всеслав, а в ляво — великият магистър. Това беше един от редките случаи в историята на Тайния Град, когато всички висши магове се бяха събрали на едно място.

— Червените Шапки, — тихо произнесе князът, и рижите изблъскаха напред пленниците.

Седем дребни бандити, настръхнали и изплашени до смърт. Един от тях, едноок, прошепна:

— Пощафи.

— Те се предадоха, — каза вездесъщият Ортега. — И предадоха главата на убиеца ми. Ще отбележа, че кланът на Шибзичите не е взел участие в нападението над Замъка.

Князът погледна великия магистър:

— Достатъчно ли платиха Червените Шапки на Ордена?

— Достатъчно, — след кратък размисъл реши старецът.

— Кралице?

— Не мисля, че трябва да избием това семейство.

— Съгласен съм — произнесе князът. — Червените Шапки имат право на съществуване, но трябва да помнят, — пленниците още по-ниско наведоха глави, — че всяко търпение си има край.

Отведоха диваците.

— Наемници.

Явно големите вождове искаха първо да се оправят с чужденците, и след това спокойно да обсъдят делата си.

— Кортес, Яна и Артьом, — представи ги Сантяго. — Те се справиха отлично и имаха съществен принос към разрешаването на кризата.

— Тъмният Двор може да бъде благодарен, — глухо пророни князът. — Със своите действия челите заслужиха честта да носят знака на Тъмния Двор — доказателство за нашата вечна дружба.

— Значи, полицията е сбъркала? Ти не си замесен в престрелките?

— Разбира се, че не! — уверено отговори Артьом. — Те си мислеха, че съм се скрил, а съвсем не беше така. Просто ми стана лошо и си отидох в къщи. В метрото съм загубил съзнание и два дни съм се въргалял в болницата. Документите ми останаха тук, и за това не са могли да ме разпознаят. Горките ми родители, само дето не са се побъркали.

— Разбираемо, — кимна Костик, наричан Пушкин.

Интересно, какво разбираше?

Целият отдел, струпан на куп около Артьом, с огромно внимание слушаше тази простичка история. Слухът, че полицията го търси във връзка с нашумелите в целия град престрелки, не даваше на колегите му да заспят вече няколко дни. Трябваше да им даде нещо.

— А какво стана после? — нетърпеливо попита Пушкин.

— После се свестих. Казах кой съм, откъде съм, и веднага ме взеха за разпит. Признавам, че това доста ме учуди. Обадих се на родителите си, извиках адвокат, наложи се да действам.

— За какво те разпитваха?

— Разни глупости — кой е идвал при мен, къде съм излизал преди взрива. Разпитаха леля ми, тя нали дойде при мен тогава. Нашият охранител я разпозна. В края на краищата, разбраха, че нямам нищо общо. А скоро след това хванаха престъпниците и всичко окончателно се изясни.

— Беше ли те страх?

— Не, Корнилов е възпитан човек.

— Майор Корнилов?

— Да, той ме разпитваше.

— А за Вивисектора нещо каза ли? — вби се в разговора Галя Дойкина от съседния отдел.

— Галечка, — усмихна се Артьом, — той ме разпитваше, не аз него.

— Стана страшно да се живее, — проточи Костик. — Излезеш да попушиш за пет минути, а се събуждаш след два дена в болницата. Между другото, Шурочка ти праща поздрави.

— Как е тя?

— Добре е. Куршумът е минал през мускулите.

Като разбраха, че нищо интересно няма да научат, колегите се разпълзяха по работните си места, а Артьом отиде до бюрото на началник-отдела.

— Леша, трябва да свършим нещо.

— Ясно, ясно. — Началникът се облегна назад. — Искаш отпуска?

— Не позна. — Артьом остави на бюрото заявление. — Напускам.

Алексей не очакваше това и известно време тъпо се пулеше на лежащия пред себе си лист.

— Защо?

— По лични причини. — Артьом машинално докосна лявото си рамо.

Черната татуировка, изобразяваща катеричка, която гризе орех, се виждаше през тънката риза, но за щастие никой не и обърна внимание.

— Трябва да предадеш нещата, по които работиш, — събра мислите си Алексей.

— Извинявай — Артьом си погледна часовника, — закъснявам.

Формалностите отнеха двайсет минути. Артьом подписа заявлението, взе от отдел кадри трудовата си книжка, приключи със счетоводството, и вече като съвсем свободен човек излезе на двора. Беше в превъзходно настроение.

Артьом отново докосна рамото си, където се чернееше катеричката, метна чантата си на гръб и се приближи до круизъра, около който се въртеше Кортес.

— Освободи ли се? — Наемникът сгъна вестника и го хвърли небрежно на седалката.

— Да. — Артьом отвори вратата. — Да тръгваме.

Машината обърна и навлезе в Тайния Град.

Content

Вадим Панов
Войните ги започват неудачниците
(книга 1 от "Тайният град")

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Епилог