Фриц Лейбър

Мечове и черна магия

I

Въведение

Някъде отвъд бездните на времето, разделен от нас с незнайни измерения, спи древният свят на Неуон със своите кули, черепи и съкровища, със своите мечове и магии. Известните му области са скупчени около Вътрешното Море — на север се простира дивата Земя на Осемте Града, обрасла с гъсти зелени гори; на изток са степите, обитавани от минголските ездачи, и пустинята, през която се влачат кервани на път към богатите Източни Земи и реката Тилт. А на юг, свързани с пустинята само чрез Потъващата Земя и оградени от Великата Дига и Планините на Глада, лежат богатите житни равнини и каменните градове на Ланкмар, най-старата и главна от земите на Неуон. Там, в едно спокойно ъгълче между житните поля, Голямото Солено Тресавище и Вътрешното Море, величествено надвесен над блатистото устие на реката Хлал, се издига столичният град Ланкмар, с масивните си каменни стени и лабиринта от тесни улички, из които бродят крадци и гологлави свещеници, мършави магьосници и угоени търговци — Вечният Ланкмар, Градът на Черната Тога.

Именно в Ланкмар през една тъмна нощ, ако може да се вярва на руническите книги на Шийлба Безокото Лице, се срещнаха за първи път тези двама съмнителни герои и чудати мошеници — Фафрд и Сивия Мишелов. Произходът на Фафрд се познаваше лесно по неговия седемфутов ръст и гъвкавата му фигура, кованите украшения и огромния му меч — очевидно беше варварин от Студената Пустош, лежаща на север от Осемте Града и Планините на Тролската Стъпка. Корените на Мишелова бяха по-неясни и трудно можеха да се отгатнат по детския му ръст, сивите дрехи, шапката от миша кожа, нахлупена над плоското му, мургаво лице, и измамно крехката рапира; но около него витаеше усещане за южни градове, мрачни улички и облени от слънце простори. Докато двамата се взираха предизвикателно един в друг през сумрачната мъгла, огрявани от слабата отразена светлина на далечни факли, те вече изпитваха смътното усещане, че представляват две отдавна разделени половинки на един велик герой и че всеки от тях е открил другар, с когото ще преживее хиляди премеждия и цял един живот — или стотици животи — изпълнени с приключения.

В този момент никой не би могъл да предположи, че Сивия Мишелов някога е носил името Мишока или че Фафрд доскоро е бил младеж с школувано тънък гласец, носел е само бели кожи и все още е спял в палатката на майка си, въпреки че е бил на осемнайсет…

II

Снежните Жени

В самия разгар на зимата, в местността, наречена Мразовития Кът, жените от Снежния Клан започнаха студена война срещу мъжете. Те се тътреха наоколо като призраци, облечени в най-белите си кожи, почти неразличими на фона на току-що падналия сняг. Вървяха винаги на групички, мълчаливо или в краен случай съскайки като разгневени духове. Освен това избягваха Залата на Боговете с нейните колони от дървесни стволове, стени от навързани кожи и надвисналия отгоре покрив от борови клонки.

Те се събираха в голямата, овална Женска Палатка, която се издигаше като страж пред по-малките жилищни палатки. Там се отдаваха на монотонни напеви, зловещи стенания, както и разни по-тихи дейности, целящи създаването на могъщи магии, които да приковат глезените на съпрузите им към Мразовития Кът, да им смразят чреслата и да им пратят жестока сополива настинка, като пазеха в резерв заплахите за Голямо Кашляне и Зимна Треска. Всеки мъж, който беше достатъчно глупав да се разхожда сам денем, го грозеше опасността да бъде издебнат от засада и засипан със снежни топки, а в случай че бъде заловен — да отнесе як пердах, дори да беше скалд или могъщ ловец.

А да бъдеш замерван със снежни топки от жените на Снежния Клан не беше шега работа. Наистина, хвърляха ги неумело, от рамо, но мускулите им бяха извънредно заякнали от цепене на дърва, кастрене на клони и щавене на кожи, включително твърдата като желязо кожа на снежния бегемот[1]. Освен това понякога замразяваха топките.

Жилавите, закалени от зимата мъже приемаха всичко това с безгранично достойнство. Те крачеха наоколо като крале в своите открояващи се черни, червеникавокафяви или пъстро боядисани официални кожи, пиеха много, но в границите на разумното, и търгуваха умело като илтмарци със своите късчета кехлибар и сурова амбра, със снежните диаманти, които се виждаха само нощем, с лъскавите животински кожи и ледените билки, заменяйки ги за тъкани платове, пикантни подправки, обработено желязо, пчелен мед, восъчни свещи, огнен прах, който избухваше с разноцветен гръм, и други продукти на цивилизования юг. Все пак мъжете смятаха за разумно да се движат предимно в групи и сред тях имаше доста подсмърчащи.

Това, срещу което жените възразяваха, не беше търговията. Мъжете им се справяха добре с нея и те — жените — бяха главните облагодетелствани. Освен това определено я предпочитаха пред извършваните от време на време от съпрузите им пиратски набези, които отвеждаха тези яки мъже далеч надолу по източните брегове на Външното Море, отвъд обсега на непосредствения женски надзор и дори, страхуваха се понякога те, на тяхната могъща женска магия. Мразовития Кът беше най-южната точка, достигана някога от целия Снежен Клан, повечето от членовете на който прекарваха живота си предимно в Студената Пустош и в предпланините на издигащите се до самото небе Планини на Великаните и намиращите се дори още по на север Кости на Древните. Така че това зимно лагеруване беше единствената им възможност през годината за мирна търговия с предприемчивите минголи, сарийнмарци, ланкмарци, а понякога и някой случаен източен пустинник с голям тюрбан, омотал се чак до очите и нахлузил дебели ръкавици и ботуши, затрудняващи движенията му.

Жените не бяха също така и срещу къркането. Мъжете им ужасно обичаха по всяко време да се наливат с медовина и бира, и дори с местната ракия от снежни картофи — напитка, опияняваща по-силно от повечето вина и прочие алкохол, с които търговците обнадеждено ги пояха.

Не, това, което Снежните Жени мразеха с такава злоба и което ги караше всяка година да започват студена война без почти никакви физически или магически ограничения, беше театралната трупа, която неизбежно пристигаше трепереща на север заедно с търговците — дръзки артисти с напукани лица и подути от студа нозе, но със сърца, жадуващи за мекото северно злато и непретенциозната, макар и буйна публика. Представлението им беше толкова богохулно и неприлично, че мъжете си присвояваха за целта Залата на Боговете (тъй като Боговете не се шокираха лесно) и отказваха да пуснат жените и децата да го гледат. Представление, чиито актьори според жените бяха само мръсни дъртаци и още по-мръсни мършави южни момичета, с морал, разпуснат също като връзките на оскъдните им дрешки, когато изобщо носеха такива. На Снежните Жени не им минаваше през ума, че една мършава повлекана, чието разголено тяло е посиняло от студа във ветровитата Зала на Боговете, трудно би могла да бъде обект на еротично привличане, да не говорим за риска от тежко измръзване.

Затова Снежните Жени всяка зима съскаха, правеха магии, дебнеха и засипваха със заледените си снежни топки едрите мъже, които се оттегляха с достойнство, и често залавяха някой стар и сакат или глупав, млад и пиян съпруг и му хвърляха един хубав бой.

Комичната наглед битка имаше зловещи оттенъци. Знаеше се, че Снежните Жени, особено когато действат всички заедно, владеят могъщи магии, най-вече свързани със студа и неговите последствия — хлъзгавост, внезапно измръзване, залепване на кожата за метал, чупливост на предметите, внезапно изсипване на сняг от натежалите дървета и клони и значително по-големите свличания на лавини. И нямаше мъж, който поне малко да не се страхува от хипнотичната сила на леденосините им очи.

Всяка Снежна Жена, обикновено с помощта на останалите, се мъчеше да държи мъжа си под пълен контрол, макар оставяйки го привидно свободен, и се шушукаше, че непокорни съпрузи са били ранявани или дори убивани, най-често по начини, свързани със студа. А в същото време вещерските кръгове и самостоятелните чародейки играеха помежду си игра на власт, в която и най-силните и смели мъже, дори вождовете и жреците, бяха само пионки.

През двете седмици на търговия и двата дни на Шоуто стари вещици и някои по-яки момичета пазеха Женската Палатка от четири страни, докато от вътрешността се носеха силни благоухания, зловонна смрад, проблясъци светлина и пулсиращо сияние нощем, удари и дрънчене, пращене, пукане, магически напеви и шепот, които никога не преставаха.

Тази сутрин човек можеше да си въобрази, че магиите на Снежните Жени са навсякъде, защото времето беше безветрено и мрачно и струйки мъгла се точеха във влажния, мразовит въздух, а на всеки храст и клонче, всяка вейка и връхче, включително краищата на мъжките мустаци и върховете на ушите на опитомените рисове, бързо се образуваха ледени кристали. Те бяха също толкова сини и блестящи като очите на Снежните Жени, а за хората с по-развинтено въображение дори наподобяваха тяхната форма — високите им, закачулени, увити в бели роби фигури — защото кристалите растяха нагоре, като замръзнали диамантени пламъци.

Освен това тази сутрин Снежните Жени бяха хванали, или по-скоро получили почти сигурна възможност да спипат невъобразимо жадувана жертва. Защото едно от момичетата от Шоуто, дали от невежество или от безразсъдна смелост, а може би изкушено от относително мекия, искрящ въздух, се шляеше по покрития с кора сняг далеч от безопасността на актьорските палатки. То заобиколи Залата на Боговете откъм урвата, после мина между извисяващите се към небето стволове на две заснежени вечнозелени дървета и се насочи към застлания със сняг естествен каменен мост, който бе представлявал началото на Стария Път на юг към Гнампф Нар, преди част от централния участък с дължина около пет човешки боя да пропадне преди шейсетина години.

На една къса стъпка от извития нагоре заплашителен ръб тя спря и остана дълго време загледана на юг през стелещите се парцали мъгла, които в далечината изтъняваха и заприличваха на мъхчета дългокосместа вълна. Под нея, в зейналата бездна, покритите със сняг борове, застилащи дъното на Каньона на Тролската Стъпка, изглеждаха мънички като белите палатки на армия Ледени Гноми. Погледът й бавно проследи каньона от далечния му източен край до мястото, където той, стеснявайки се, минаваше покрай нея, а после, отново разширявайки се леко, извиваше на юг, докато отсрещната му стена, със стърчащата от нея част на стария каменен мост, не закриваше гледката. След това погледът й се върна, за да проследи Новия Път, който започваше зад актьорските палатки и притискайки се към стената на каньона, се спускаше надолу със силно криволичене, като хлътваше в дълбоки дерета и се показваше отново — за разлика от далеч по-бързия, прав наклон на Стария Път, — а накрая потъваше сред застлалите дъното борове и продължаваше с тях на юг.

От постоянния копнеж в погледа й човек би си помислил, че актрисата е една тъпа, затъжила се за дома лигла, която вече съжалява за това мразовито северно турне и жадува за някоя гореща, бъкаща от бълхи актьорска уличка отвъд Земята на Осемте Града и Вътрешното Море — като се изключи тихата увереност в движенията й, гордата й осанка и страховитото място, което бе избрала за взирането си. Защото това място бе не само физически опасно, но и се намираше по средата между Залата на Боговете и Женската Палатка, освен това беше табу, защото един вожд и децата му бяха намерили тук смъртта си, когато средната част на каменния мост се бе пропукала и рухнала преди шейсетина години, а пък дървеният заместител се бе срутил под тежестта на колата на един търговец на бренди около четирийсет години по-късно. Брендито беше от най-огнените и тази ужасна загуба бе достатъчна, за да бъдат наложени на мястото най-сурови табута, включително забрана срещу всякакво по-нататъшно възстановяване на моста.

И като че ли всички тези трагедии не стигаха да заситят завистливите богове и да направят табуто ненарушимо, само преди две години най-умелият скиор, който Снежния Клан бе имал от десетилетия, някой си Скиф, опиянен от снежната ракия и ледената си гордост, се бе опитал да прескочи пропастта откъм Мразовития Кът. Засилвайки се с невероятна скорост, той яростно се оттласна с щеките си и полетя като ястреб, но все пак не успя да достигне отсрещния заснежен край с една протегната ръка, върховете на ските му се строшиха, врязвайки се в камъка, а самият той се разби в скалистите дълбини на каньона.

Замаяната актриса носеше дълго палто от кестенява лисича кожа, препасано с лека, позлатена месингова верижка. Във вдигнатата й на кок прекрасна тъмнокафява коса се образуваха ледени кристали.

От теснотата на палтото й можеше да се заключи, че фигурата й е мършава или поне достатъчно слаба и мускулеста, за да отговаря на представата на Снежните Жени за актрисите, но беше висока почти шест фута — което изобщо не подобаваше на актриса и без съмнение представляваше допълнителна обида към високите Снежни Жени, които в момента се прокрадваха към нея изотзад в безшумна бяла редица.

Един прекалено забързан обут в бяла кожа крак изскърца в блестящия сняг.

Актрисата се завъртя и без колебание се втурна назад по пътя, по който бе дошла. Първите й три стъпки пробиха снежната кора, което я забави, но после тя усвои изкуството да тича с приплъзване, като нозете й леко пърхаха по ледената кора.

Тя запретна високо червеникавокафявото си палто. Носеше черни кожени ботуши и ярки алени чорапи.

Снежните Жени се плъзгаха бързо след нея, мятайки твърдите си снежни топки.

Една я удари силно в рамото. Тя направи грешката да се озърне назад.

За лош късмет я уцелиха две топки — в челюстта, току под начервените й устни, и в челото, по извитата черна вежда.

Тя политна, извъртайки се изцяло назад, и една снежна топка, запратена със силата на камък от прашка, я халоса в диафрагмата, като я накара да се превие надве и изкара въздуха от дробовете й с едно силно изпъшкване.

Тя падна. Белите жени се хвърлиха напред, а сините им очи блестяха.

Един едър, слаб мъж с черни мустаци, облечен в сивкаво ватирано яке и с ниско омотан черен тюрбан, който стоеше край една от покритите с лед груби живи колони на Залата на Боговете, прекъсна безучастното си наблюдение и се втурна към падналата жена. Стъпките му трошаха снежната кора, но мощните му крака го носеха бързо напред.

После забави изумено, когато покрай него ненадейно профуча висока, бяла, стройна фигура, която се плъзгаше с такава скорост, че за миг му се стори, че използва ски. В следващия миг пък бе обзет от мисълта, че това е друга Снежна Жена, но после забеляза, че фигурата носи късо кожено яке, а не дълга кожена роба — така че вероятно беше Снежен Мъж или Снежен Младеж, въпреки че човекът с черния тюрбан никога не бе виждал мъж от Снежния Клан облечен в бяло.

Странната бърза фигура тичаше, плъзгайки се, с приведена надолу брадичка и очи, извърнати настрани от Снежните Жени, сякаш се боеше да срещне горящия им от омраза син поглед. После коленичи бързо край падналата актриса и дълга, червеникаворуса коса се разпиля изпод качулката му. От това и от стройната фигура мъжът с черния тюрбан за миг се уплаши, че новодошлият е много високо Снежно Момиче, жадуващо да нанесе първия удар отблизо.

Но след това зърна издатината на покрита с мъх мъжка брадичка сред червеникаворусата коса, както й чифт масивни сребърни гривни от тези, с които човек може да се сдобие само чрез участие в пиратски набези. В следващия миг младежът вдигна актрисата и се затича надалеч от Снежните Жени, които сега можеха да виждат само обутите в алени чорапи крака на жертвата си. Залп от снежни топки се посипа върху гърба на спасителя. Той се олюля леко, след това решително се понесе нататък, все още присвил главата си.

Най-едрата от Снежните Жени, с поведение на кралица и изпито лице, което бе красиво въпреки побелялата коса, падаща по страните му, спря и извика с дълбок глас:

— Върни се, сине! Чуваш ли ме, Фафрд, върни се веднага!

Младежът кимна леко с присвитата си глава, макар да не спря своя бяг. Без да се обръща, той извика с висок глас:

— Ще се върна, уважаема моя майко Мор… след малко.

Останалите жени подеха вика „Върни се веднага!“ Някои от тях добавяха епитети като „Разпуснат младеж!“, „Проклятие за добрата си майка Мор!“ и „Преследвач на курви!“

Мор ги накара да млъкнат с рязко махване с ръце встрани.

— Ще изчакаме тук — обяви тя авторитетно.

Мъжът с черния тюрбан поспря за малко, след това закрачи след изчезналата двойка, държейки предпазливо под око Снежните Жени. Те не би трябвало да нападат търговци, но при тези варварски жени, както и мъже впрочем, човек никога не можеше да е сигурен.

Фафрд достигна актьорските палатки, разпънати в кръг около утъпкан участък сняг — откъм онзи край на Залата на Боговете, където беше олтарът. Най-далеч от пропастта се намираше високата конична палатка на Собственика на Шоуто. По средата беше разположена палатката с някак рибешка форма на обикновените актьори, една трета от която бе предназначена за момичетата, а две трети — за мъжете. Най-близо до Каньона на Тролската Стъпка се издигаше средно голяма полуцилиндрична палатка, поддържана от половинки обръчи. Над средната й част един голям чинар бе протегнал дебелия си клон, уравновесяван от два по-малки от противоположната страна, всички покрити с ледени кристали. В полукръглата предна стена на тази палатка имаше вход, закрит със завързано парче плат, развързването на което се оказа извънредно трудно за Фафрд, тъй като дългата фигура в ръцете му все още беше отпусната.

Едно дребно старче с увиснало шкембе се приближи наперено към него с някак младежко подрипване. Носеше вехта премяна, покрита тук-таме с малко позлата. Дори в дългите му сиви мустаци и козята брадичка, обграждащи пълната с мръсни зъби уста, блещукаха златни точици. Очите му, с тежки торбички под тях, бяха влажни и целите зачервени, с изключение на тъмните, пронизващи зеници. Над тях имаше омотан пурпурен тюрбан, който на свой ред поддържаше позлатена корона, украсена с очукани късове планински кристал, несполучливо имитиращи диаманти.

Зад него пристъпваха мършав еднорък мингол, дебел мъж от Изтока с огромна черна брада, която вонеше на изгоряло, и две кокалести девойчета, които въпреки прозевките и тежките одеяла, увити около телата им, изглеждаха бдителни и напрегнати за действие като улични котки.

— Това пък какво е? — попита настоятелно водачът, а будните му очи попиваха всеки детайл от Фафрд и товара му. — Влана е убита? Изнасилена и убита, а? Знай, млади убиецо, че ще си платиш скъпо за забавлението. Може да не знаеш кой съм аз, но ще научиш. Ще получа обезщетение от вождовете ти, непременно! Огромно обезщетение! Аз съм влиятелен човек, наистина. Ще загубиш тези твои пиратски гривни, както и сребърната верижка, която се подава изпод яката ти. Семейството ти ще стигне до просешка тояга, дори целият ти род. А относно това, което те ще направят с теб…

— Ти си Есединекс, Собственикът на Шоуто — прекъсна го Фафрд арогантно, а тънкият му тенор преряза като тромпет дрезгавия, надут баритон на другия. — Аз съм Фафрд, син на Мор и Налгрон Разрушителя на Легенди. Танцьорката Влана не е изнасилена или убита, а зашеметена със снежни топки. Това е нейната палатка. Отворете я.

— Ние ще се погрижим за нея, варварино — заяви Есединекс, макар и по-тихо, като изглеждаше едновременно изненадан и леко уплашен от почти педантичната прецизност, с която младежът определи кой какъв е и кое какво е. — Дай я насам. После си върви.

— Ще я сложа да си легне — настоя Фафрд. — Отворете палатката!

Есединекс сви рамене и даде знак на мингола, който с язвителна усмивка използва единствената си ръка и лакътя си, за да развърже и отдръпне встрани плата, закриващ входа. Отвътре лъхна аромат на сандалово дърво и благовония. Привеждайки се, Фафрд влезе. Докато пресичаше палатката, забеляза постеля от кожи и ниска масичка със сребърно огледало, подпряно на някакви буркани и тумбести бутилки. В далечния край имаше закачалка с костюми.

Заобикаляйки покрай един мангал, от който се издигаше струйка блед дим, Фафрд внимателно коленичи и извънредно нежно положи своя товар върху постелята. После опипа пулса на Влана на гърлото и на китката й, повдигна един по един тъмните й клепачи и огледа очите й, деликатно прокара върховете на пръстите си по големите отоци, които бяха започнали да се образуват на челюстта и челото й. След това ощипа меката част на лявото й ухо и когато тя не реагира, поклати глава и разтваряйки червеникавокафявата й роба, се зае да разкопчава червената рокля отдолу.

Есединекс, който заедно с останалите наблюдаваше озадачено ставащото, извика:

— Е, да го вземат… Престани, похотливи младежо!

— Тишина — заповяда Фафрд и продължи с разкопчаването.

Двете увити в одеяла момичета се изкикотиха, после притиснаха длани към устите си, стрелкайки с развеселени погледи Есединекс и останалите.

Като отметна дългата коса от дясното си ухо, Фафрд положи глава между малките като нарове гърди със светлобронзови зърна на Влана. Запази сериозното си изражение. Момичетата отново нададоха сподавен кикот. Есединекс прочисти с мъка гърлото си, готвейки се за дълга реч.

Фафрд се изправи и каза:

— Духът й скоро ще се върне. Отоците трябва да се покрият със снежни компреси, които да се сменят, щом започнат да се топят. А сега искам чаша от най-хубавото ви бренди.

— Най-хубавото ми бренди!… — извика възмутено Есединекс. — Това вече е прекалено. Първо на своя глава си провеждаш пийпшоу, а сега искаш и алкохол! Нахални младежо, напусни веднага!

— Аз просто се опитвах… — започна Фафрд с ясен и вече леко заплашителен глас.

Неговата пациентка прекъсна спора, като отвори очи, разтърси глава, премигвайки, и решително се надигна — при което пребледня и й се зави свят. Фафрд й помогна да легне обратно и сложи възглавници под краката й. После погледна лицето й. Очите й все още бяха отворени и тя също го гледаше с любопитство.

Той видя малко лице с хлътнали бузи, вече не момичешко, но със стегната котешка красота, въпреки отоците. Големите й очи с кафяви ириси и дълги ресници би трябвало да са нежни, но не бяха. Погледът им беше поглед на единак, изпълнен с воля и замислено преценяващ това, което вижда.

А тя виждаше хубав, светлолик младеж на около осемнайсет зими, с едра глава и голяма челюст, сякаш още не бе спрял да расте. Прекрасна червеникавозлатиста коса се спускаше по страните му. Очите му бяха зелени, загадъчни и немигащи като на котка. Устните му бяха широки, но леко стиснати, сякаш бяха врата, държаща в плен думите, която се отваряше само по заповед на загадъчните очи.

Едно от момичетата бе наляло половин чаша бренди от бутилка, стояща върху ниската масичка. Фафрд я взе и надигна главата на Влана към нея да я изпие на малки глътки. Другото момиче се приближи с пухкав сняг, загърнат във вълнени парцали. Като коленичи от другата страна на постелята, тя ги овърза около отоците.

След като попита Фафрд за името му и потвърди, че именно той я е спасил от Снежните Жени, Влана се поинтересува:

— А защо говориш с такъв тънък глас?

— Уча се при един скалд-певец — отвърна той. Истинските скалдове използват такъв глас, а онези, дето ръмжат гърлено, са некадърници.

— Каква награда очакваш, задето ме спаси? — попита тя смело.

— Никаква — отвърна Фафрд.

От двете момичета се донесе нов кикот, който бързо секна при погледа, който им хвърли Влана.

Фафрд допълни:

— Да те спася беше мое лично задължение, тъй като водачката на Снежните Жени беше майка ми. Трябва да уважавам желанията на майка си, но също така трябва да я предпазвам и от погрешни действия.

— Аха. А защо се държиш като жрец или лечител? — продължи Влана. — Това също ли е желание на майка ти? — Тя не си бе направила труда да покрие гърдите си, обаче Фафрд не гледаше в тях, а само в устните и очите на актрисата.

— Церенето е част от изкуството на един скалд-певец — отговори той. — Що се отнася до майка ми, аз просто изпълнявам дълга си към нея, ни повече, ни по-малко.

— Влана, не е разумно да говориш така с този младеж — намеси се Есединекс с нервен глас. — Той трябва да…

— Млъквай! — сряза го Влана. После се обърна отново към Фафрд: — Защо си облечен в бяло?

— Това е типичното облекло за целия Снежен Народ. Аз не следвам новата мода на тъмни и боядисани кожи при мъжете. Баща ми винаги носеше бяло.

— Той е мъртъв?

— Да. Умря, изкачвайки една забранена планина, наречена Белия Зъб.

— А майка ти иска да носиш бяло, все едно си баща ти, който се е върнал?

Фафрд нито отговори, нито се намръщи на този проницателен въпрос. Вместо това попита:

— Колко езика владееш — като изключим този развален ланкмарски?

Тя най-сетне се усмихна.

— Ама че въпрос! Ами, аз говоря — макар и не твърде добре — минголски, квархийски, горен и долен ланкмарски, куармалски, стар плътенишки, пустинния говор и три източни езика.

Фафрд кимна.

— Това е хубаво.

— Но защо?

— Защото означава, че си много цивилизована — отвърна той.

— Че какво му е толкова важното на това? — поинтересува се тя с горчив смях.

— Би трябвало да знаеш, нали си танцьорка. Във всеки случай аз се интересувам от цивилизацията.

— Онзи човек идва — изсъска Есединекс от входа. — Влана, младежът трябва да…

— Не трябва!

— Всъщност, наистина трябва да тръгвам — каза Фафрд, изправяйки се. — Не сваляй снежните компреси — нареди той на Влана. — Почивай до залез-слънце. След това пийни още бренди с гореща супа.

— Защо трябва да си тръгваш? — настоя Влана, надигайки се на лакът.

— Обещах на майка си — каза Фафрд, без да се обръща.

— Майка ти!

Привеждайки се на входа, Фафрд все пак спря, за да погледне назад.

— Имам много задължения към майка си — каза той. — А към теб засега нямам нито едно.

— Влана, той трябва да си тръгне. Идва онзи човек — прошепна дрезгаво Есединекс. Същевременно тикаше Фафрд, но независимо от слабата фигура на младежа, все едно се опитваше да помести дърво от корените му.

— Боиш ли се от идващия? — Влана се бе заела да си закопчава роклята.

Фафрд я изгледа замислено. След това, без да отговори по никакъв начин на въпроса й, излезе през входа, изправи се и зачака приближаващия се през неизменната мъгла мъж, на чието лице бе изписан нарастващ гняв.

Този мъж бе висок колкото Фафрд, един и половина пъти по-широк и дебел от него и около дваж по-възрастен. Носеше кафява тюленова кожа и украсено с аметисти сребро, като се изключат двете масивни златни гривни на китките и златният синджир около врата му — отличителни белези на пиратски главатар.

Фафрд усети бодване на страх, но той не бе предизвикан от приближаващия се мъж, а от кристалите по палатката, които сега бяха по-едри, отколкото си ги спомняше от преди малко, когато внесе Влана вътре. Стихията, върху която Мор и посестримите й вещици имаха най-голяма власт, бе студът — независимо дали в супата на мъжа или в чреслата му, или в меча му, или във въжето му за катерене, — който ги караше да се трошат. Той често се чудеше дали именно магията на Мор не бе направила сърцето му така студено. Сега студът щеше да се сключи около танцьорката. Трябваше да я предупреди, само че тя бе цивилизована и щеше просто да му се изсмее.

Едрият мъж се приближи.

— Достопочтени Хрингорл — поздрави Фафрд тихо.

В отговор едрият мъж замахна неочаквано с близката си ръка към челюстта му.

Фафрд рязко се дръпна встрани, изплъзвайки се от удара, и след това просто се отдалечи по пътя, по който беше дошъл.

Дишащият тежко Хрингорл постоя загледан след него за няколко сърцеудара[2], след това се шмугна в полуцилиндричната палатка.

Хрингорл със сигурност беше най-могъщият мъж от Снежния Клан, мислеше си Фафрд, макар да не бе сред вождовете поради свадливия си нрав и незачитането на обичаите. Снежните Жени го мразеха, но им беше трудно да го контролират, тъй като майка му бе мъртва, а той самият никога не си беше взимал жена, задоволявайки се с наложниците, с които се връщаше от пиратските си набези.

Отнякъде, където бе стоял незабележимо, към Фафрд тихо се приближи мъжът с черните мустаци и черния тюрбан.

— Добре се справи, приятелю. Сега, както и когато внесе вътре танцьорката.

Фафрд рече безстрастно:

— Вие сте Великс Предприемчивия.

Другият кимна.

— Карам бренди от Клег Нар до това тържище. Какво ще кажеш да опитаме най-доброто заедно?

Фафрд рече:

— Съжалявам, но имам уговорка с майка си.

— Тогава друг път — каза Великс непринудено.

— Фафрд!

Викаше го Хрингорл. Гласът му вече не бе гневен. Фафрд се обърна. Едрият мъж стоеше пред палатката, после, когато Фафрд не помръдна, закрачи към него. Междувременно Великс отстъпи и изчезна със същата непринуденост, с която бе говорил.

— Извинявай, Фафрд — каза Хрингорл дрезгаво. — Не знаех, че си спасил живота на танцьорката. Направил си ми голяма услуга. Дръж. — Той откопча от китката си една от тежките златни гривни и му я подаде.

Фафрд не протегна ръка.

— Това не е никаква услуга — каза той. — Аз просто предпазвах майка си от грешна постъпка.

— Ти си плавал под мое командване — изръмжа внезапно Хрингорл, а лицето му почервеня, въпреки че отчасти все още се усмихваше, или поне правеше опити. — Така че ще приемаш моите дарове, както и заповедите ми. — Той сграбчи ръката на Фафрд, притисна към нея тежката гривна, затвори отпуснатите му пръсти отгоре й и отстъпи назад.

Фафрд бързо коленичи и промълви тихо:

— Съжалявам, но не мога да взема това, което не съм спечелил по заслуги. А сега трябва да спазя уговорката с майка си. — След това пъргаво се изправи, обърна се и си тръгна. Зад него върху ледената кора остана да блести златната гривна.

Той дочу ръмженето на Хрингорл и сподавеното му проклятие, но не се обърна да види дали той е вдигнал или не отхвърления си дар, макар че с труд се удържаше да не закриволичи или да си приведе мъничко главата, в случай че Хрингорл реши да запрати масивната гривна по черепа му.

Не след дълго стигна до мястото, където майка му седеше сред седем Снежни Жени — общо правеха осем. Те станаха. Фафрд се спря на около ярд разстояние от тях. Свеждайки глава и с поглед встрани, той каза:

— Ето ме, Мор.

— Много време ти отне — каза тя. — Прекалено много. — Шест от заобикалящите я глави закимаха важно. Обаче Фафрд забеляза, със замъгления крайчец на окото си, че седмата и най-слабичка Снежна Жена отстъпваше тихо назад.

— Но ето ме тук — каза Фафрд.

— Ти не се подчини на заповедта ми — изрече студено Мор. Изпитото й, някога красиво лице би изглеждало много недоволно, ако не беше толкова гордо и властно.

— Но сега й се подчинявам — контрира Фафрд. Той забеляза, че седмата Снежна Жена вече тихо бягаше с развяващо се голямо бяло наметало сред жилищните палатки към високата бяла гора, която ограждаше Мразовития Кът от всички страни, освен тази, която граничеше с Каньона на Тролската Стъпка.

— Много добре — каза Мор. — А сега ще ми се подчиниш, като ме последваш до сънната палатка за ритуално пречистване.

— Аз не съм омърсен — заяви Фафрд. — Нещо повече, аз се пречиствам по свой си начин, към който боговете са благосклонни.

Всички вещици около Мор закудкудякаха с възмутено неодобрение. Фафрд бе говорил дръзко, но главата му все още беше приведена, така че не можеше да види лицата и обсебващите им очи, а само дългите, бели, загърнати в роби фигури, приличащи на групичка едри брези.

Мор рече:

— Погледни ме в очите.

Фафрд каза:

— Изпълнявам всички обичайни задължения на отраснал син, от изхранване до защита. Но доколкото мога да определя, да гледам майка си в очите не влиза в тези задължения.

— Баща ти винаги ми се подчиняваше — каза Мор злокобно.

— Всеки път, щом зърнеше висока планина, той я изкачваше, без да се подчинява на никой друг, освен на себе си — възрази Фафрд.

— Да, и умря от това! — извика Мор. Нейната властност контролираше скръбта и гнева й, без да ги прикрива.

Фафрд изрече с усилие:

— Откъде ли е дошъл големият студ, строшил въжето и ледокопа му на Белия Зъб?

Сред ахканията на своите вещици, Мор изрече с най-дълбокия си глас:

— Налагам майчиното си проклятие, Фафрд, върху твоето неподчинение и злите ти мисли!

Фафрд каза със странна готовност:

— Покорно приемам проклятието ти, майко.

Мор рече:

— Проклятието ми не е върху теб, а върху злите ти помисли.

— Няма значение, ще си го кътам до сърцето завинаги — пресече я Фафрд. — А сега, подчинявайки се на себе си, трябва да те оставя, докато дяволът на гнева не те напусне.

След тези думи, все още с приведена и извърната глава, той бързо закрачи към гората, в посока на изток от жилищните палатки, но западно от голямата горска ивица, протягаща се на юг почти до Залата на Боговете. Яростното съскане на вещиците на Мор го следваше, но майка му не извика името му, нито каквото и да било друго. На Фафрд почти му се искаше да го направи.

На младите лесно им минава. Още докато Фафрд потъваше в любимата си гора, без да разлюлее и най-малката замръзнала вейка, сетивата му се изостриха, скованият му врат омекна, а душата му бе чиста и готова за нови преживявания като девствения сняг отпред. Той пое по най-лесния път, избягвайки обсипаните с диамантени късчета лед трънливи храсти отляво и закритите от боровете големи издатини светъл гранит вдясно.

Видя птичи следи, катеричи следи, еднодневни мечи следи; снежните птици кълвяха с черните си клюнчета червените плодчета на храстите, космата снежна змия изсъска срещу него и той не би се изненадал, ако насреща му се появи дракон със заледени гръбни шипове.

Затова не се смая ни най-малко, когато един голям бор разтвори покритата си със сняг кора, разкривайки му своята дриада[3] — весело синеоко и русокосо момичешко личице, — дриада на не повече от седемнайсет години. Всъщност той бе очаквал подобно явяване, още откакто забеляза бягството на седмата Снежна Жена.

Въпреки това се престори на изненадан за почти два сърцеудара. След това скочи напред с вик „Мара, вещице моя“ и с двете си ръце изтръгна нейната загърната в бяло наметало фигура от маскировъчния фон, и продължи да я прегръща, докато двамата стояха като бяла колона, с приведени една към друга качулки и впити устни, в продължение на поне двайсет сладко туптящи сърцеудара.

След това тя откри дясната му ръка, придърпа я под наметалото си и, през един разрез, под дългото си палто, и я притисна в мъхестата долна част на корема си.

— Познай какво има тук — прошепна тя, ближейки ухото му.

— Това е част от момиче. Струва ми се, че е… — започна той развеселено, макар че мислите му вече бясно летяха в напълно различна и доста ужасяваща посока.

— Не, идиот такъв, това е нещо, което ти принадлежи — подсказа му влажният шепот.

Ужасяващата посока се превърна в заледена шахта, носеща го към твърдата убеденост. Въпреки това той каза храбро:

— Е, наистина се надявах да не си опитвала с други, макар че това е твое право. Трябва да кажа, че съм изключително поласкан…

— Глупав звяр! Имах предвид, че е нещо, което принадлежи и на двама ни.

Ужасяващата посока вече беше черен заледен тунел, който се превръщаше в яма. Механично и с подобаващо за случая мощно думкане на сърцето Фафрд каза:

— Наистина ли?

— Да, сигурна съм, чудовище такова. Вече два месеца не ми е идвало.

Устните на Фафрд се справяха по-добре от всякога със задачата си да не изпускат думите от устата му. Когато най-сетне се разтвориха, те и езикът зад тях се намираха под пълния контрол на големите зелени очи. Изля се щастлив порой от думи:

— О, богове! Това е просто чудесно! Аз съм баща! Колко умно от твоя страна, Мара!

— Наистина много е умно — призна момичето — да успея да спретна нещо толкова деликатно след грубото ти отношение. Но сега трябва да ти се отплатя за онази нелюбезна забележка, че съм „опитвала с други“.

Издърпвайки назад полата си, тя насочи и двете му ръце под наметалото към възела от ремъци в основата на гръбнака й. (Снежните Жени носеха кожени качулки, кожени ботуши, дълги кожени чорапи на всеки крак, прикрепени към ремък на кръста, и едно или повече кожени палта и наметала — дрехите бяха практични, подобни на мъжките, като се изключат по-дългите палта.)

Докато човъркаше възела, от който се изпъваха три ремъка, Фафрд каза:

— Наистина, скъпа Мара, не ми харесват тия целомъдрени пояси. Те не са цивилизовани. Освен това сигурно пречат на кръвообращението ти.

— Ох, ти и твоята мания за цивилизованост! Сега ще ти я избия от главата с любов. Хайде, развържи възела, за да си сигурен, че само ти и никой друг не го е завързвал.

Фафрд се подчини и трябваше да признае, че възелът бе именно негов, а не чужд. Тази работа му отне известно време и достави удоволствие на Мара, ако се съди по тихите й писъци и стонове и леките й пощипвания и ухапвания. Дори самият Фафрд започна да изпитва известен интерес. Когато задачата бе свършена, той получи наградата, падаща се на всички чаровни лъжци — Мара изпитваше дълбока любов към него, защото бе изрекъл всички необходими лъжи, и го показа със страстното си поведение, което накара интереса му към нея и възбудата му да нараснат значително.

След малко шарене с ръце и други знаци на привързаност, те се свлякоха върху снега един до друг, и двамата напълно омотани в белите си кожени наметала и качулки.

Някой минувач би си помислил, че една снежна могила внезапно е оживяла, тресейки се в конвулсии, и може би се готви да роди снежен човек, елф или демон.

След малко снежната могила се поуспокои и хипотетичният минувач би трябвало да се наклони съвсем близо, за да долови гласовете, разнасящи се от нея.

МАРА: Познай за какво си мисля.

ФАФРД: Че ти си Кралицата на Блаженството. Ааах!

МАРА: Ааах и на теб и оооох в допълнение. А ти си Кралят на Зверовете. Не, глупчо, сега ще ти кажа. Мислех си колко се радвам, че извърши авантюристичните си пътувания на юг преди сватбата. Сигурна съм, че си изнасилвал дузини южни жени, дори си правил с тях неприлична любов, което може би е причината да се чалнеш по цивилизацията. Но аз нямам нищо против. Ще те обичам независимо от това.

ФАФРД: Мара, ти си много умна, но все пак силно надценяваш единственото пиратско пътуване, в което участвах под командването на Хрингорл, и най-вече възможностите за любовни авантюри, които то разкрива. Първо на първо, всички обитатели на крайбрежните градове, които нападахме, и особено младите жени, избягваха към хълмовете още преди да стъпим на сушата. А дори и да имаше изнасилени жени, то аз като най-младши щях да съм в края на списъка изнасилвачи, така че едва ли щях да се изкуша. Правичката да си кажа, единствените интересни хора, които видях по време на това отегчително пътуване, бяха двама старци, които пленихме за откуп и от които се научих да говоря криво-ляво на куармалски и горен ланкмарски, както и един мършав млад чирак на някакъв долнопробен магьосник. Този последният беше доста сръчен с кинжала и имаше вкус към разрушаването на легенди, също като мен и баща ми.

МАРА: Не тъгувай. Животът ще стане много по-вълнуващ, след като се оженим.

ФАФРД: Точно тук грешиш, скъпа Мара. Чакай, нека ти обясня! Познавам майка си. След като се оженим, Мор ще очаква ти да се грижиш за готвенето и цялата домашна работа. Ще се отнася с теб все едно си седем осми робиня и — може би — една осма моя наложница.

МАРА: Ха! Наистина ще трябва да се научиш да се справяш с майка си, Фафрд. Но не се тревожи, миличък, дори за това. Ясно е, че нищо не знаеш за оръжията, които една силна и неуморна млада съпруга може да използва срещу старата свекърва. Ще я туря на мястото й, дори ако трябва да я отровя — о, не да я убия, само да я разболея достатъчно сериозно. Още преди да са минали и три месеца, тя ще трепери само от погледа ми и ти ще се чувстваш много повече мъж. Знам, че тъй като си единствено дете и буйният ти баща е загинал млад, тя има неестествено силно влияние върху теб, но…

ФАФРД: В настоящия момент се чувствам нещо повече от мъж, ти, развратна и отровна вещичке, ледена тигрице; и смятам да ти го докажа без отлагане. Защитавай се! Ха да те видя!…

Още веднъж снежната могила се затресе като гигантска ледена мечка в предсмъртни гърчове. Мечката умираше под музикален съпровод на систруми[4] и триъгълници, предизвикан от блъскането и трошенето на блестящите ледени кристали, образували се в неестествено голямо количество и размери върху наметалата на Мара и Фафрд по време на диалога им.

Краткият ден устремно се приближаваше към нощта, сякаш дори боговете, властващи над слънцето и звездите, нямаха търпение да видят Шоуто.

Хрингорл разговаряше с тримата си главни помощници, Хор, Харакс и Хрей. Имаше мръщене и кимане и се споменаваше името на Фафрд.

Най-младият съпруг от Снежния Клан — суетен и надут празноглавец — беше издебнат от засада и пребит до безсъзнание със снежни топки от патрул млади Снежни Съпруги, които го бяха видели да разговаря безсрамно с една минголска актриса. Впоследствие, със сигурност изваден от строя за продължаващото два дена Шоу, той беше лекуван нежно, но бавно от жена си, която бе най-ентусиазираната сред нападателките.

Мара, щастлива като снежна гълъбица, се отби в палатката им да помогне. Но докато гледаше ужасно безпомощния съпруг и ужасно нежната съпруга, усмивката и замечтаната й благост изчезнаха. Тя стана напрегната и прекалено неспокойна за едно здраво момиче. На три пъти отваряше уста да заговори, а след това я стисваше, и накрая излезе, без да промълви нито дума.

В Женската Палатка Мор и вещиците й наложиха заклинание на Фафрд, което да го върне у дома, и още едно да му смрази чреслата, след което се захванаха да обсъждат по-сурови мерки срещу безчислен брой синове, съпрузи и актриси.

Второто заклинание нямаше ефект върху Фафрд, вероятно защото по същото време той си вземаше снежна баня — а е добре известно, че магията има малко влияние върху тези, които сами се подлагат на действия, водещи до същия резултат, който магията се опитва да постигне. След като се бе разделил с Мара, той се бе съблякъл и бухнал в една преспа сняг, а после изтърка всяка частица от тялото си с вкочаняващото пръхкаво вещество. След това използва гъсто обсипани с иглички борови клонки, за да го отръска от себе си и да раздвижи отново кръвта си. Като се облече, той усети придърпването на първото заклинание, но му се противопостави и тайно се промъкна в палатката на двама стари минголски търговци, Закс и Ефендрит, които бяха били приятели на баща му, и подремна сред купчина кожи до вечерта. Нито едно от заклинанията на майка му не можеше да го достигне в това, което според обичаите на търгуване беше малка част от територията на минголите, въпреки че минголската палатка започна да хлътва от неестествено голямото количество ледени кристали върху нея, които минголските старци, сбръчкани и подвижни като маймуни, трошаха звънливо с прътове. Този звук приятно проникна в съня на Фафрд, без да го събуди, което би подразнило майка му, ако знаеше — тя смяташе, че и удоволствието, и почивката са вредни за мъжете. В съня си той видя Влана, извиваща се в гъвкав танц, облечена в мрежеста рокля от тънки сребърни нишки, а там, където те се пресичаха, висяха безброй мънички сребърни звънчета — видение, което направо би вбесило Мор; за щастие в момента тя не използваше своята способност да чете мисли от разстояние.

Самата Влана дремеше, докато едно от минголските момичета, получило в предплата половин смердук от ранената актриса, сменяше снежните компреси и когато устните й изглеждаха сухи, ги мокреше със сладко вино, няколко капки от което се процеждаха между тях. Умът на Влана гъмжеше от предвиждания и планове, но когато се пробуждаше, тя го успокояваше с източно кръгово заклинание, което беше нещо като: „Пълзи, заспи; стани, дреми; учи, фучи; покой, герой; суров, пантоф; гори, пари; тегло, число; врабец, мъртвец; злодей, недей; брой, порой; кон, поклон; скок, дълбок; пълзи, заспи…“ и така нататък, повтаряйки се безкрайно. Тя знаеше, че жената, освен бръчки по кожата, може да получи и бръчки в мозъка. Също така знаеше, че единственият, който се грижи за стара мома, е друга стара мома. И последно, знаеше, че пътуващият артист, също като войника, трябва да спи при всяка възможност.

Великс Предприемчивия, мотаейки се незабележимо наоколо, подслуша някои от замислите на Хрингорл, видя как Фафрд влиза в палатката-убежище, забеляза, че Есединекс пие повече от обичайното, и нададе едно ухо към Собственика на Шоуто.

В женската една трета от актьорската палатка с рибешка форма Есединекс спореше с двете минголски момичета, които бяха близначки, и невръстна илтмарка, още не достигнала възраст за женене, за количеството мас, което те смятаха да намажат върху обръснатите си тела за тазвечерното представление.

— В името на черните кости, вие ще ме докарате до просешка тояга — плачливо ги увещаваше той. — И няма да изглеждате по-сладострастни от бучки свинска мас.

— От това, което знам за северняците, те обичат жените с много мас, а щом може отвътре, защо не и отвън? — настоя едната минголка.

— Нещо повече — добави остро близначката й, — ако очакваш да си измразим пръстите и циците, за да доставим удоволствие на публика от миризливи, облечени в кожи дъртаци, значи в главата ти нещо здраво хлопа.

— Не се притеснявай, Седи — каза илтмарката, потупвайки го по поруменялата буза с наболи по нея бели косми. — Аз винаги изнасям най-добрите си представления, когато съм цялата лепкава. Ще ги накараме да пощръклеят така, че да ни подгонят, и ще се изплъзваме от ръцете им като хлъзгави динени семки.

— Да ви гонят…? — Есединекс сграбчи илтмарката за крехкото рамо. — Няма да предизвиквате оргии тази вечер, ясно ли е? Закачките носят пари. Оргиите — не. Целта е да…

— Ние знаем докъде можем да стигаме в закачките, татенце — прекъсна го една от минголките.

— Знаем как да ги контролираме — продължи сестра й.

— А ако не ние, то Влана — със сигурност — завърши илтмарката.

Докато почти незабележимите сенки се удължаваха, а мъгливият въздух притъмняваше, вездесъщите кристали сякаш растяха още по-бързо. Разговорите в търговските палатки, които плътната, заснежена ивица на гората отделяше от жилищните палатки, постепенно заглъхнаха и накрая спряха. Нестихващият тих напев откъм Женската Палатка стана по-осезаем и по-писклив. Вечерен бриз се донесе от север, карайки всички кристали да зазвънтят. Напевът се измени в по-груб и вятърът и звънтенето спряха, сякаш по команда. Мъглата запълзя отново от изток и запад, а кристалите продължиха да растат. Женският напев се снижи до шепот. Целият Мразовит Кът притихна в напрегнато очакване с приближаването на нощта.

Денят избяга през назъбения западен хоризонт, сякаш се боеше от тъмното.

В тясното пространство между актьорските палатки и Залата на Боговете се появи движение, блещукане, ярка искра, която пращеше в продължение на девет, десет, единайсет сърцеудара, после проблясна, лумна и се издигна — в началото бавно, после все по-бързо и по-бързо — комета с рошава опашка от оранжев огън, която ръсеше искри. Високо над боровете, почти в самия край на небесата — двайсет и едно, двайсет и две, двайсет и три — опашката на кометата избледня и тя се пръсна с гръм на девет бели звезди.

Това бе ракетата, оповестяваща първото представление на Шоуто.

Залата на Боговете представляваше отвътре висок и причудлив кораб, изпълнен с мразовита тъма и недостатъчно осветяван и топлен от една дъга свещи на носа, който през цялата останала част от годината беше олтар, а сега — сцена. Мачтите му бяха единайсет огромни живи бора, стърчащи от носа, кърмата и бордовете. Платната му — реално погледнато неговите стени — представляваха съшити кожи, привързани опънати за мачтите. Отгоре вместо небе имаше гъсто преплетени борови клонки, побелели от натрупания сняг, които започваха на цели пет човешки боя над палубата.

Кърмата и средната част на този странен кораб, който се носеше единствено по вълните на въображението, бяха наблъскани със Снежни Мъже в тъмните им, разноцветни кожи, настанили се върху пънчета и дебело навити одеяла. Те се смееха, развеселени от виното, и си подхвърляха един на друг кратки реплики и шеги, но не много високо. При влизането си в Залата на Боговете, или по-точно Кораба на Боговете, те бяха обхванати от религиозна почит и боязън, въпреки (или по-скоро поради) богохулната цел, с която я използваха тази нощ.

Появи се ритмично барабанене, зловещо като пристъпването на снежен леопард и толкова тихо в началото, че никой не можеше да каже точно кога е започнало, само дето в един момент сред публиката имаше говор и движение, а в следващия се възцари пълна тишина, единствено многобройните чифтове ръце стискаха или се опираха леко на коленете, а многобройните чифтове очи се взираха в огрятата от свещи сцена между два паравана, нашарени със сиво-черни спирали.

Барабаненето се засили, ускори се, стана по-сложно, тъчейки арабески от звуци, и се върна към пристъпването на леопарда.

На сцената изскочи, в пълен синхрон с барабанните удари, среброкожа, ниска, стройна женска с дълги крака, дълги щръкнали уши, дълги мустачки и дълги бели зъби. Стояща на четири крака, тя бе висока около ярд. Единствената човешка черта у нея беше лъскавата дълга, права черна коса, падаща от тила й над дясното рамо.

Тя обиколи сцената три пъти, привела глава и душейки, сякаш следваше някаква миризма, а в гърлото й клокочеше ръмжене.

После тя забеляза публиката, изфуча диво и се отдръпна присвита, като заплашително им показа дългите, блестящи нокти на лапите си.

Двама души от публиката бяха така завладени от илюзията, че трябваше да бъдат спрени от съседите си, за да не хвърлят нож или къса секира по това, за което бяха сигурни, че е съвсем истински и опасен звяр.

Звярът ги огледа, оголвайки зъби. Докато бързо мяташе поглед насам-натам с големите си кафяви очи, обраслата му с къса козина опашка потупваше в такт с ритъма.

След това тя започна танца на леопарда, танц на живот, любов и смърт, понякога изправяйки се, но предимно на четири крака. Тичаше и душеше, зъбеше се и се свиваше, нападаше и бягаше, мяукаше и се гърчеше с котешко сладострастие.

Въпреки дългата й черна коса, за публиката не беше лесно да мисли за нея като за жена в плътно прилепнал кожен костюм. Ако не друго, предните й крака бяха също толкова дълги като задните и изглежда имаха допълнителна става.

Нещо бяло изкряска и изпърха иззад един от параваните. С бърз скок и замах на предната лапа голямата сребриста котка го повали.

Всеки в Залата на Боговете чу писъка на снежния гълъб и строшаването на шията му.

Държейки мъртвата птица в зъбите си, голямата котка, която сега стоеше изправена като жена, изгледа продължително публиката и без да бърза, се скри зад по-близкия параван. От публиката се надигна въздишка, която съдържаше в себе си смесица от отвращение и копнеж, едни се чудеха какво ли става там сега, а други изгаряха от желание да го видят.

Фафрд обаче не въздъхна. Първо, защото и най-лекото движение би издало скривалището му. И второ, той можеше съвсем ясно да види какво се случва и зад двата нашарени със спирали паравана.

Тъй като младостта му не позволяваше да бъде допуснат на Шоуто, да не говорим за желанията и магиите на Мор, половин час преди началото той се бе покатерил на един от стволовете-колони на Залата на Боговете откъм страната на пропастта, докато никой не гледаше. Здравите връзки на кожените стени правеха катеренето от просто по-просто. След това предпазливо изпълзя върху два от няколкото дебели борови клона, които растяха близо един до друг, насочени навътре над залата, като много внимаваше да не закачи нито кафявите иглички, нито натрупания сняг, докато не откри подходящо място за наблюдение, отворено към сцената, но почти напълно скрито за публиката. Оттам нататък вече трябваше само да стои достатъчно неподвижно, за да не се посипят надолу издайнически иглички или сняг. Всеки, който би погледнал нагоре и би зърнал в полумрака части от белите му одежди, щеше да ги вземе за сняг, надяваше се той.

Сега той наблюдаваше как двете минголки бързо издърпват от ръцете на Влана прилепналите кожени ръкави заедно с твърдите им удължения, покрити с козина и с нокти в края, които ръцете й бяха стискали. След това изтеглиха кожените обвивки от краката на актрисата, докато тя седеше на един стол, и като извадиха от устата й изкуствените кучешки зъби, бързо разкачиха леопардовата й маска и кожите върху раменете.

Миг по-късно тя се помъкна обратно на сцената — пещерна жена в къс саронг от сребриста кожа, която лениво глозгаше края на дълъг, дебел кокал. Тя изигра пантомима за деня на пещерната жена: грижа за огъня и бебето, шамаросване на детето, дъвчене на кожи и усърдно шиене. Нещата станаха малко по-вълнуващи с връщането на съпруга й, невидимо присъствие, което тя създаваше с играта си.

Публиката лесно следваше историята, хилейки се, когато тя попита какво месо е донесъл съпругът й, показа неудоволствие от оскъдния лов и му отказа прегръдка. Избухнаха в смях, когато се опита да го напердаши с кокала и в отговор получи удар, който я просна на пода, а децата й се свиха край нея.

В тази поза тя се оттегли от сцената зад другия параван, който прикриваше вратата на артистите (а при обикновени обстоятелства — на Снежния Жрец), както и едноръкия мингол, чиито пет пъргави пръста изтръгваха целия сложен барабанен ритъм от инструмента, стиснат между краката му. Влана смъкна остатъка от кожите си, промени наклона на очите и веждите си с четири сръчни мазвания на грим, с едно движение наметна върху раменете си дълга сива мантия с качулка и се върна на сцената в образа на минголка от степите.

След още една кратка пантомима тя приседна изящно до ниска, затрупана с буркани масичка на сцената и започна внимателно да гримира лицето си и да оправя косата си, като публиката й служеше вместо огледало. Отметна назад качулката и мантията, разкривайки по-късата си червена копринена рокля, която кожите бяха прикривали. Беше изключително завладяващо да се гледа как тя нанася разноцветни мазила, пудри и блещукащи прахчета върху устните, бузите и очите си и как сресва нагоре тъмната си коса във висок кок, задържан от дълги игли с главички от скъпоценни камъни.

Точно в този момент хладнокръвието на Фафрд бе поставено на тежко изпитание, тъй като някой бухна голяма шепа сняг в очите му и го задържа там.

Той остана абсолютно неподвижен в продължение на три сърцеудара. След това напипа една тъничка китка и я дръпна надолу, като същевременно леко разтърсваше глава и мигаше с очи.

Уловената китка се измъкна с извиване, а топката сняг падна във врата на палтото от вълча кожа на Хрингорловия помощник Хор, който седеше точно отдолу. Хор нададе странно тих вик и започна да се взира нагоре, но за щастие в този момент Влана смъкна червения си копринен саронг и започна да маже зърната си с коралов мехлем.

Фафрд се огледа и видя Мара, която му се хилеше свирепо, легнала върху двата съседни клона, а главата й бе на едно ниво с рамото му.

— Ако бях Леден Гном, досега да си мъртъв — изсъска му тя. — Или ако бях накарала четиримата си братя да те причакат, както и трябваше да направя. Ушите ти бяха напълно глухи, изцяло се беше отплеснал в зяпането на тая мършава курва. Чух как си предизвикал Хрингорл заради нея! И си отказал дарената ти златна гривна!

— Признавам, скъпа, че се промъкна зад мен изключително умело и безшумно — прошепна й съвсем тихо Фафрд, — а също така изглежда научаваш всички неща, които се случват — а и някои, които не се случват — в Мразовития Кът. Но трябва да ти кажа, Мара…

— Ха! Сега ще ми речеш, че не бива да съм тук, защото съм жена. Мъжки привилегии, престъпване на границата между половете и така нататък. Е, ти също не бива да си тук.

Фафрд мрачно обмисли част от това.

— Не, аз мисля, че всички жени трябва да са тук. Нещата, които биха могли да научат, ще са изцяло в техен интерес и полза.

— Да подрипват като бесни котки ли? Да се влачат като тъпи робини? Да, и аз видях тези номера — докато ти се блещеше с течащи лиги, онемял и оглушал! Вие мъжете сте готови да се смеете на всичко, особено когато някаква безсрамна кучка, която си показва мършавата голота, ви превръща в пъшкащи и зачервени от похот идиоти!

Разгорещеното съскане на Мара ставаше опасно силно и като нищо щеше да привлече вниманието на Хор и останалите, но още веднъж се намеси добрият късмет, защото отново зазвуча барабанен ритъм, докато Влана се изнасяше от сцената, а след това започна дива, малко тиха, но бърза музика, когато към едноръкия мингол се присъедини малката илтмарка, свиреща на носова флейта.

— Аз не се смях, скъпа — прошепна Фафрд малко надменно, — нито пък ми течаха лигите или се червях, или пъшках, както, сигурен съм, си забелязала. Не, Мара, единствената причина да съм тук е, защото исках да науча повече за цивилизацията.

Тя го изгледа озъбено, после внезапно нежно се усмихна.

— Знаеш ли, наистина мисля, че вярваш в това, бебе такова — отвърна тя шепнешком с почуда. — Ако допуснем, че упадъкът, наречен цивилизация, може да интересува някого и някаква подскачаща курва може да разнася посланието й, или по-скоро липсата на послание.

— Нито мисля, нито вярвам, аз го знам — отговори Фафрд, игнорирайки останалите забележки на Мара. — Целият свят ни зове и нима трябва да стоим, забили поглед само в Мразовития Кът? Гледай с мен, Мара, и трупай мъдрост. С танците си актрисата ни разкрива културите на всички земи и епохи. Сега тя е жена от Осемте Града.

Може би Мара бе донякъде убедена. Или може би беше поради новия костюм на Влана, който я покриваше изцяло — зелено боди с ръкави, свободна синя пола, червени чорапи и жълти обувки — и това, че танцьорката бе леко задъхана и жилите на врата й се издуваха от танца с тропане и въртене, който изпълняваше. Във всеки случай Снежното Момиче сви рамене и със снизходителна усмивка прошепна:

— Е, трябва да призная, че всичко това предизвиква някакво отблъскващо любопитство.

— Знаех си, че ще разбереш, скъпа. Имаш два пъти повече мозък от всяка друга жена в племето, а и от всеки мъж — изгука Фафрд, милвайки я нежно, но някак отсъстващо, защото очите му бяха втренчени в сцената.

Последователно, като всеки път сменяше светкавично костюма си, Влана се превърна в хурия[5] от Източните Земи, традиционно накуцваща куармалска кралица, отегчена наложница на Краля на Кралете и палава ланкмарска дама в черна тога. Последното беше театрална волност: само мъжете в Ланкмар носеха тоги, но това облекло бе основният символ на Ланкмар в целия свят на Неуон.

Междувременно Мара положи всички усилия да сподели ексцентричната прищявка на бъдещия си съпруг. Отначало тя бе истински заинтригувана и си отбелязваше наум детайлите от костюмите и поведението на Влана, които би могла да използва за своя собствена изгода. Но след това постепенно бе завладяна от осъзнаване на превъзходството на по-възрастната жена в подготовката, знанията и опита. Танците и пантомимите на Влана очевидно можеха да се усвоят само след дълги и изтощителни тренировки. А как, и най-вече къде би могло едно Снежно Момиче да носи подобни дрехи? Чувството за малоценност отстъпи място на ревността, а тя — на омразата.

Цивилизацията беше противна, Влана трябваше да бъде прогонена с камшици от Мразовития Кът, а Фафрд се нуждаеше от жена, която да управлява живота му и да държи юздите на буйното му въображение. Не майка му, разбира се — онази ужасна вещица, тровеща живота на собствения си син — а една очарователна и умна млада съпруга. Тя.

Мара се зае да наблюдава съсредоточено Фафрд. Той не приличаше на оглупял от любов мъжкар, беше студен като лед, но със сигурност изцяло погълнат от сцената долу. Тя си напомни, че малка част от мъжете умееха да прикриват истинските си чувства.

Влана отхвърли тогата, под която носеше мрежеста дреха от фини сребърни нишки. Навсякъде, където нишките се преплитаха, висеше малка сребърна камбанка. Тя затрептя и камбанките зазвънтяха като дърво, пълно с мънички птичета, които чуруликаха заедно химн за нейното тяло. Сега слабичката й фигура изглеждаше съвсем млада, а сред падащите нишки на лъскавата й коса големите й очи блестяха със загадъчен намек и покана.

Дишането, което Фафрд до този момент владееше, се учести. Значи неговият сън в минголската палатка е бил верен! Вниманието му, което наполовина се беше отнесло към земите и епохите, изтанцувани от Влана, сега се съсредоточи изцяло върху нея и се превърна в желание.

Този път хладнокръвието му бе поставено на още по-тежко изпитание, защото ръката на Мара без предупреждение го сграбчи за чатала.

Но му се наложи да демонстрира своето самообладание само за кратко. Тя го пусна и като извика: „Мръсно животно! Ти я желаеш!“, го ръгна с юмрук отстрани под ребрата.

Той се опита да хване китките й, без да напуска своето място. Тя продължаваше да се опитва да го удари. Боровите клони заскърцаха и посипаха сняг и иглички.

Докато стоварваше юмрук в ухото на Фафрд, горната част на тялото на Мара загуби равновесие, макар че краката й оставаха сплетени около клонките.

Ръмжейки „Бог да те смрази, кучко!“, Фафрд сграбчи най-дебелия клон с една ръка, а с другата се протегна надолу, за да хване ръката на Мара току под рамото.

Тези, които ги гледаха отдолу — а те вече бяха доста, въпреки силно разсейващото въздействие на представлението — видяха две борещи се, облечени в бяло тела със светлокоси глави, увиснали от клонестия покрив, сякаш се канеха да изпълнят гмуркане „лястовичка“. След това, продължавайки да се боричкат, фигурите се изтеглиха нагоре.

Един по-възрастен Снежен Мъж извика „Светотатство!“ Един по-млад — „Воайори! Да ги смачкаме!“ Можеше и да му се подчинят, тъй като вече около четвърт от Снежните Мъже бяха на крака, ако не беше Есединекс, който наблюдаваше нещата отблизо през шпионка в един от параваните и имаше голям опит в овладяването на неуправляема публика. Той стрелна с пръст мингола зад себе си, след това рязко вдигна ръка с дланта нагоре.

Музиката се усили. Цимбалите загърмяха. Двете минголски момичета и илтмарката изскочиха на сцената напълно голи и започнаха да подскачат около Влана. Дебелият мъж от Изтока изтрополи покрай тях и подпали голямата си, черна брада. Сини пламъци запълзяха и затрептяха пред лицето и около ушите му. Той не загаси огъня с мократа кърпа, която държеше, докато Есединекс не изръмжа тихо през шпионката си: „Достатъчно. Отново са наши.“ Черната брада се бе смалила наполовина. На актьорите им се налага да правят големи жертви, които рядко биват оценявани по достойнство от селяндурите, а дори и от събратята им по професия.

Фафрд взе със скок последните дузина фута и леко се приземи върху висока пряспа извън Залата на Боговете в същия миг, в който Мара завърши спускането си. Те се изправиха един срещу друг, затънали до прасците в замръзналия сняг, върху който изгряващата нащърбена луна хвърляше ивици бяло сияние със сенки между тях.

Фафрд попита:

— Мара, къде си чула тази лъжа, че съм предизвикал Хрингорл заради актрисата?

— Безчестен развратник! — извика тя, фрасна го в окото и побягна към Женската Палатка, ридаейки и крещейки: — Ще кажа на братята си! Ще видиш ти!

Фафрд заподскача, устисквайки един вой на болка, после се хвърли след нея, направи три крачки, но спря, притисна шепа сняг към пронизваното си от болка око и когато то се успокои до обикновено туптене, се замисли.

Озърна се наоколо с другото око, не видя никого, отиде до група отрупани със сняг вечнозелени дървета на ръба на пропастта, скри се между тях и продължи да мисли.

Ушите му го осведомиха, че Шоуто все още продължава с пълна сила в Залата на Боговете. Разнасяха се смях и радостни възгласи, които понякога заглушаваха бясното биене на барабана и звуците на флейтата. Очите му — удареното отново можеше да вижда — го осведомиха, че около него няма никого. Те се завъртяха към актьорските палатки от онази страна на Залата на Боговете, където минаваше новият път на юг, конюшните зад тях и търговските палатки зад конюшните. След това се върнаха на най-близката палатка — тази на Влана. Тя бе покрита с кристали, искрящи на лунната светлина, а през средата й, точно под клона на снежния чинар, сякаш пълзеше голям, плосък червей от лед.

Той тръгна към нея, плъзгайки се по диамантената снежна кора. Възелът, стягащ връзките на входа, беше скрит в сянка и на пипане беше сложен и чужд. Той мина откъм задния край на палатката, измъкна две колчета, пропълзя по корем през пролуката като змия и се озова сред гънките на полите на Влана, закрепи хлабаво колчетата на мястото им, изправи се, отърси се, направи четири крачки и легна върху постелята. Лека топлина се носеше от тлеещия мангал. След малко той се протегна към масата и си наля чаша бренди.

Накрая чу гласове. Те се усилиха. Докато възлите на входа се развързваха и освобождаваха, той посегна пипнешком за ножа и се приготви да дръпне голямото кожено одеяло върху себе си.

Изричайки със смях, но и решително „Не, не, не“, Влана бързо влезе заднешком през разхлабените върви, после затвори входа с една ръка, докато с другата дръпна да затегне връзките, и се озърна през рамо.

Изписалата се на лицето й вцепенена изненада изчезна почти преди Фафрд да я забележи, за да отстъпи на бърза приветлива усмивка, която набръчка комично носа й. Тя се извърна от него, внимателно пристегна връзките и отдели известно време, за да завърже възел от вътрешната страна. После се приближи и застана на колене край него. На лицето й вече нямаше усмивка, докато гледаше надолу към Фафрд, само спокойна, неразгадаема замисленост, която той се опита да имитира. Тя носеше робата с качулка от минголския си костюм.

— Значи си промени мнението относно наградата — каза тя тихо, но безстрастно. — А откъде знаеш, че аз също не съм променила моето?

Фафрд поклати глава в отговор на първото й твърдение. После, след кратко мълчание, каза:

— Независимо от това, открих, че те желая.

Влана каза:

— Видях те да гледаш шоуто от балкона. Почти успя да минеш гратис… за шоуто имам предвид. Кое беше момичето с теб? Или беше младеж? Не можах да го разгледам добре.

Фафрд не отговори на любопитните й въпроси. Вместо това каза:

— Аз също искам да те питам някои неща за изключително умелото ти танцуване и… самостоятелна актьорска игра.

— Пантомима — помогна му тя с думата.

— Пантомима, да. Освен това искам да поговоря с теб за цивилизацията.

— А, да, тази сутрин ме попита колко езика знам — каза Влана, гледайки разсеяно през него към стената на палатката. Беше ясно, че и тя има навика да обмисля нещата. После взе чашата с бренди от ръката му, изгълта половината от това, което бе останало, и му я върна.

— Много добре — каза тя, като най-после сведе поглед към него, но без да променя изражението си. — Ще ти дам каквото желаеш, скъпо момче. Но сега не му е времето. Първо трябва да си почина и да събера сили. Върви си и ела отново, когато залезе звездата Шада. Събуди ме, ако спя.

— Това е час преди съмване — каза той, гледайки нагоре към нея. — Чакането в снега ще бъде мразовито.

— Не прави това — каза тя бързо. — Не те искам три четвърти замръзнал. Иди някъде на топло. Мисли си за мен, за да останеш буден. Не пий прекалено много вино. Сега върви.

Той се изправи и се опита да я прегърне. Тя се дръпна стъпка назад и рече:

— По-късно. По-късно… всичко.

Той тръгна към вратата. Тя поклати глава и каза:

— Може да те видят. Иди си както си дошъл.

Докато минаваше отново покрай нея, главата му обърса нещо твърдо. Между обръчите, поддържащи средата на палатката, еластичната кожа бе хлътнала надолу, а самите обръчи бяха огънати и присплескани от тежестта. Той се сви за миг, готов да награби Влана и да скочи накъдето и да е, след това започна методично да нанася по издатините удари, насочени навън. Разнесе се трясък и силен звън, докато натрупаните кристали, които отвън му бяха напомнили гигантски плосък червей — сега вече трябваше да е гигантска снежна змия! — се трошаха и се сипеха по земята.

В същото време той каза:

— Снежните Жени не те обичат. А и майка ми Мор не ти е приятелка.

— Да не мислят, че ще ме уплашат с ледени кристали? — попита Влана презрително. — Че аз знам източни огнени магии, в сравнение с които техните жалки фокуси…

— Но ти сега си на тяхна територия и си във властта на тяхната стихия, която е по-жестока и по-коварна от огъня — прекъсна я Фафрд, унищожавайки последните издатини, така че обръчите се изправиха отново и кожата между тях се изпъна почти равна. — Не подценявай силите им.

— Благодаря ти, че спаси палатката ми от пропадане. Но сега си върви — бързо!

Тя го произнесе като нещо съвсем обикновено, ала очите й бяха замислени.

Точно преди да пропълзи под задната стена, Фафрд се озърна през рамо. Влана отново се взираше в страничната стена, държейки празната чаша, която той й бе дал, но улови движението му и с нежна усмивка сложи целувка на дланта си и я издуха към него.

Отвън студът бе станал още по-хапещ. Въпреки това Фафрд се оттегли сред своята групичка вечнозелени дървета, загърна се плътно в наметалото, придърпа качулката над челото си, затегна връзките й и се настани с лице към палатката на Влана.

Когато студът започна да прониква през кожите му, той се замисли за актрисата.

После изведнъж се присви и разхлаби ножа в канията си.

Една фигура се приближаваше към палатката на Влана, придържайки се към сенките, доколкото й бе възможно. Изглежда бе облечена в черно.

Фафрд тихо пристъпи напред.

През неподвижния въздух до него достигна тихият звук на пръсти, дращещи по кожа.

Проблесна мъжделива светлина, когато входът се разтвори.

Тя бе достатъчна, за да очертае лицето на Великс Предприемчивия. Той пристъпи вътре и се чу звук от затягане на връзките.

Фафрд се спря на десетина крачки от палатката и остана така в продължение може би на две дузини вдишвания. След това той тихо премина покрай палатката, спазвайки същото разстояние.

От входа на високата, конична палатка на Есединекс се изливаше сияние. От конюшните отзад някакъв кон изпръхтя два пъти.

Фафрд се присви и погледна през ниския, сияещ вход, който беше на разстояние едно хвърляне на нож. Запридвижва се странично. Видя маса, отрупана с кани и чаши, разположена до скосената стена на палатката срещу вратата.

От едната страна на масата седеше Есединекс. От другата — Хрингорл.

Нащрек за Хор, Харакс или Хрей, Фафрд заобиколи палатката. Приближи се към нея там, където бледо се очертаваха силуетите на масата и двамата мъже. Отмятайки качулката и косата си, той прилепи ухо към кожата.

— Три кюлчета злато — и това е максимумът — казваше Хрингорл кисело. Кожата караше гласа му да звучи глухо.

— Пет — отвърна Есединекс и се дочу звук от сърбане на вино.

— Виж какво, старче — изрече Хрингорл, а гласът му звучеше крайно заплашително. — Ти не си ми притрябвал. Мога да си отмъкна момичето и да не ти платя нищо.

— О, не, няма да стане, господин Хрингорл. — Гласът на Есединекс звучеше весело. — Защото тогава Шоуто никога няма да се върне отново в Мразовития Кът, а дали това ще се хареса на племето ви? Нито пък аз повече ще ви водя момичета.

— И к’во от туй? — отвърна другият безгрижно. Думите бяха приглушени от лочене на вино, но Фафрд успя да долови блъфа в тях. — Имам си моя кораб. Мога да ти резна гръцмуля още в тоя миг и да задигна момичето.

— Ами че направи го — каза весело Есединекс. — Само ми дай време за още един гълток.

— Добре, добре, стари мошенико. Четири златни кюлчета.

— Пет.

Хрингорл изруга цветисто.

— Някоя нощ, дърти своднико, ще ми изчерпиш търпението. Освен това тя е стара.

— Не стара, а опитна — в удоволствията. Казах ли ти, че е станала послушница при Магьосниците на Азорка, за да бъде обучена от тях за наложница на Краля на Кралете и тяхна шпионка в двора в Хорбориксен? Да, и по извънредно хитроумен начин се измъкнала от онези ужасни некроманти, след като усвоила еротичните умения, които искала.

Хрингорл се изсмя с пресилено безгрижие.

— Защо да ти плащам дори едно сребърно кюлче за момиче, което е било притежавано от дузини други? Играчка за всеки мъж.

— От стотици други — поправи го Хрингорл. — Уменията се придобиват единствено с опит, както много добре знаеш. И колкото по-голям е опитът, толкова по-голямо е умението. Но все пак това момиче никога не е било играчка. Тя е наставница, разбулваща тайните; тя си играе с мъжа за негово удоволствие, може да го накара да се почувства крал на вселената, а може би — кой знае? — дори наистина да стане такъв. Нима има нещо невъзможно за момиче, което познава начините за доставяне на наслада на самите богове — и дори на архидемоните? И въпреки това — няма да го повярваш, но е истина — тя си остава посвоему вечно девствена. Защото никога нито един мъж не й е бил господар.

— И това ще стане! — Думите на Хрингорл бяха изревани със смях. Дочу се звук от лочене на вино. После гласът му се понижи. — Много добре, нека са пет златни кюлчета, изнудвачо. Доставката — утре след Шоуто. Златото срещу момичето.

— Три часа след Шоуто, когато момичето е упоено и всичко е утихнало. Няма смисъл да бързаме да пробуждаме ревността на съплеменниците ти.

— Нека са два. Съгласен? А сега да поговорим за другата година. Искам черно момиче, чистокръвна клешитка. И повече никакви сделки по пет златни кюлчета. Не ща разни чудодейни любовници, стига ми да са млади и хубави.

Есединекс отвърна:

— Повярвай ми, никога вече няма да пожелаеш друга жена, след като познаеш и — желая ти успех в това — покориш Влана. Е, предполагам, разбира се…

Фафрд се отдръпна от палатката и извървя със залитане половин дузина крачки, след което се закрепи в снега с широко разтворени крака, чувствайки се странно замаян — а дали не бе пиян? Той още в началото се бе досетил, че вероятно говорят за Влана, но да чуе името й произнесено му бе повлияло много по-силно, отколкото бе очаквал.

Двете разкрития, дошли толкова бързо едно след друго, го изпълниха със смесени чувства, каквито никога по-рано не бе изпитвал — непреодолим гняв, а също така желание да се разсмее гръмко. Искаше да има достатъчно дълъг меч, за да разсече небето и да катурне обитателите на рая от леглата им. Искаше да открие и изстреля всички небесни ракети на Шоуто в палатката на Есединекс. Искаше да събори Залата на Боговете ведно с боровете й и да я повлече през всички актьорски палатки. Искаше…

Той се обърна и бързо се отправи към палатката-конюшня. Единственият коняр хъркаше върху сламата край празна делва и близо до леката шейна на Есединекс. Фафрд отбеляза с демонична усмивка, че конят, който най-добре познаваше, беше един от Хрингорловите. Той откри хамут и дълго намотано въже, леко и здраво. След това с насърчително мърморене през полустиснатите си устни, изведе набелязания кон — бяла кобила — от яхъра. Конярят само захърка още по-силно.

Фафрд отново забеляза леката шейна. Внезапно завладян от някакъв демон на риска, той отвърза втвърденото от студа насмолено покривало на отделението за багаж зад двете седалки. Отдолу, сред другите неща, беше запасът от ракети на Шоуто. Той избра три от най-големите — заедно със здравите си опашки от ясенови пръчки те бяха дълги колкото щеки — а след това грижливо завърза отново покривалото. Все още чувстваше бясно желание за унищожение, но сега го държеше донякъде под контрол.

Отвън той сложи хамута на кобилата и здраво привърза към него единия край на въжето. В другия край оформи широка примка. След това, навивайки остатъка от въжето и стискайки ракетите под лявата си мишница, бързо се метна на кобилата и я поведе към палатката на Есединекс. Двата неясни силуета все още стояха един срещу друг на масата.

Той завъртя примката над главата си и я хвърли. Тя се уви около върха на палатката почти беззвучно, защото Фафрд бе достатъчно бърз да дръпне хлабавия й край, преди да изтропа в кожите.

Примката се стегна около върха на централната подпора на палатката. Сдържайки вълнението си, той поведе кобилата към гората през блестящия под луната сняг, размотавайки въжето. Когато останаха само четири намотки, той пришпори животното в галоп. Приведе се, стиснал здраво хамута, а петите му биеха конските хълбоци. Въжето се изпъна. Кобилата се напрегна. Отзад се разнесе приятен приглушен трясък. Той избухна в триумфален смях. Кобилата продължаваше да тегли напред, преодолявайки непостоянния опън на въжето. Поглеждайки назад, той видя, че палатката се влачи след тях. Видя огън и чу крясъци на изненада и гняв. Отново се заля в смях.

В края на гората извади ножа си и преряза въжето. Скачайки на земята, прошепна нещо одобрително в ухото на кобилата, плесна я по хълбока и тя препусна в лек галоп към конюшнята. Той се замисли дали да изстреля ракетите към падналата палатка, но прецени, че това ще намали ефекта. Като продължаваше да ги стиска под мишница, се запъти към края на гората. Под прикритието на дърветата се насочи към дома. Вървеше леко, за да не оставя ясни следи, освен това намери клон от рошав бор и го повлече зад себе си, а когато можеше, вървеше по камъни.

Огромното му веселие се бе изпарило заедно с гнева му, отстъпвайки място на мрачна депресия. Вече не мразеше Великс, нито дори Влана, но цивилизацията му изглеждаше евтина безвкусица, недостойна за интереса му. Радваше се, че подреди така Хрингорл и Есединекс, но те бяха просто едни жалки мокрици. А той бе самотен дух, обречен да броди из Студената Пустош.

В главата му се въртяха мисли да тръгне на север през гората, докато открие нов живот или замръзне, да си сложи ските и да се опита да прескочи забранената пропаст, където Скиф бе намерил гибелта си, или да вземе меч и да предизвика всичките биячи на Хрингорл едновременно, както и още стотици начини да умре.

Палатките на Снежния Клан приличаха на бледи гъби в светлината на ослепително ярката луна. Някои представляваха конуси, поставени върху нисък цилиндър, други — издути полусфери, напомнящи ряпа. Също като гъбите, те не докосваха съвсем земята в краищата си. Подовете им от утъпкани клонки, застлани с кожи и поддържани от по-тежки клони, се издигаха върху ниски, дебели подпори, така че топлината на палатката да не превърне замръзналата земя отдолу в киша.

Огромният сребрист дънер на изсъхнал снежен дъб, завършващ с нещо като изгризани великански нокти, където преди време една светкавица го бе разцепила по средата, отбелязваше мястото на палатката на Мор и Фафрд — както и гроба на баща му, намиращ се под палатката. Всяка година тя бе разпъвана точно върху него.

В няколко от палатките се виждаше светлина, както и в голямата Женска Палатка малко по-нататък, по посока на Залата на Боговете, но Фафрд не можеше да види никого навън. С обезсърчено изсумтяване той се насочи към вратата на дома си, след това се сети за ракетите и кривна към сухия дъб. Повърхността му бе гладка, кората отдавна я нямаше. Малкото останали клони бяха също така голи и окършени, най-ниският от тях изглеждаше малко извън досега му.

На няколко крачки от него той спря и се огледа отново. Като се увери, че никой не го наблюдава, изтича до дъба и подскочи нагоре с пъргавина, подобаваща повече на леопард, отколкото на човек. Улови се за най-ниския клон със свободната си ръка и се метна върху него, преди устремът му нагоре да спре.

Застанал леко върху сухия клон, опрял пръсти в дънера, той се огледа за последен път за дебнещи любопитковци и окъснели минувачи, след това с натискане с пръсти и дращене с нокти отвори в наглед гладкото сиво дърво вратичка, висока колкото него, но два пъти по-тясна. Опипвайки между ските и щеките, той откри нещо дълго и тънко, омотано три пъти с леко намаслена тюленова кожа. Развивайки я, разкри мощен на вид лък и колчан дълги стрели. Добави към тях ракетите, омота отново всичко, после затвори тайната вратичка на дървесното си хранилище и скочи на снега долу, като след това го заглади.

Влизайки в палатката си, той се почувства отново като дух и издаваше също толкова малко звуци. Ароматите на дома го успокоиха въпреки желанието му; мирисът на месо, манджа, стар дим, кожи, пот, нощното гърне, слабата кисело-сладка миризма на Мор. Той пресече пружиниращия под и напълно облечен се изпъна сред спалните си кожи. Чувстваше се смъртно уморен. Тишината беше пълна. Не можеше да чуе дишането на Мор. Помисли си за последния път, когато бе видял баща си, посинял и със затворени очи, с изпънати потрошени крайници, най-хубавият му меч положен гол до него, а оловносивите му пръсти свити около дръжката. Помисли си за Налгрон сега, лежащ в земята под палатката, със скелет, оглозган от червеите, и с почернял от ръжда меч, с очи — две зейнали дупки, взиращи се нагоре през плътната почва. Спомни си последния път, когато видя баща си жив: отдалечаващото се дълго наметало от вълча кожа, преследвано от предупрежденията и заплахите на Мор. После скелетът се върна в мислите му. Нощта беше призрачна.

— Фафрд? — повика тихо Мор от другия край на палатката.

Фафрд се вцепени и затаи дъх. Когато не можеше да издържа повече, започна да го изпуска и поема безшумно с отворена уста.

— Фафрд? — Гласът бе малко по-висок, но все още приличаше на шепот на дух. — Чух те как влезе. Не спиш.

Нямаше смисъл да пази тишина.

— И ти ли не си заспала, майко?

— Старите спят малко.

Не беше вярно, помисли си той. Мор не беше стара, дори по суровите мерки на Снежната Пустош. Но същевременно беше истина. Мор беше стара колкото племето, колкото самата Пустош, колкото смъртта.

Мор изрече спокойно (Фафрд знаеше, че сигурно лежи по гръб, взирайки се право нагоре):

— Ще склоня да вземеш Мара за жена. Не се радвам, но ще склоня. Имаме нужда от още един чифт силни ръце, защото ти само градиш блянове, пилееш си ума в безцелни лутания, вършиш щуротии и се мъкнеш след разни актриси и всякакъв лъскав боклук. Освен това си направил дете на Мара, а и семейството й не е съвсем без положение.

— Значи Мара е говорила с теб тази вечер? — попита Фафрд. Опита се да запази гласа си безстрастен, но думите излязоха напрегнати.

— Да, както би трябвало да прави всяко Снежно Момиче. Само дето трябваше да ми го каже по-рано. А ти — още по-рано. Обаче си наследил в троен размер потайността на баща си заедно с жаждата му да пренебрегва семейството си и да се хвърля в безсмислено търсене на приключения. Освен това покварата в теб приема още по-отблъскваща форма. Негови любовници бяха студените планински върхове, а ти си привлечен от цивилизацията, тази гнила развала на горещия юг, където няма естествен суров студ да наказва глупавите и разглезените и да се грижи за спазване на приличието. Но ти ще откриеш, че съществува магически студ, който може да те последва навсякъде из Неуон. Ледът веднъж вече е слизал надолу, за да покрие всички топли земи като наказание за предшестващия период на развратно зло. А където ледът е бил веднъж, магията може да го прати отново. Трябва да повярваш в това и да се отърсиш от своята поквара, иначе ще го научиш по трудния начин като баща си.

Фафрд се опита да отправи обвинението в мъжеубийство, за което бе намекнал толкова леко тази сутрин, но думите заседнаха, не в гърлото, а в самия му мозък, където той усети нечия намеса. Мор отдавна бе смразила сърцето му. А сега тя образуваше в мозъка му, сред най-интимните му мисли, ледени кристали, които изкривяваха всичко и му пречеха да използва срещу нея оръжията на дълга, прилагани хладнокръвно и със студен разум, които му позволяваха да запази своята цялост. Той се чувстваше като че ли го обгръща навеки един свят от студ, в който твърдостта на леда, твърдостта на морала и твърдостта на мислите представляваха единно цяло.

И сякаш усещайки победата си и позволявайки си малко да й се наслади, Мор произнесе със същия мъртвешки, замислен тон:

— Да, баща ти сега горчиво съжалява за Баба Ханак, Белия Зъб, Ледената Кралица и всички други свои възлюблени планини. Те вече не могат да му помогнат. Те са го забравили. Той вечно се взира нагоре с празните си орбити в дома, който някога презираше, а сега жадува — толкова близък и същевременно тъй далечен. Костеливите му пръсти дращят немощно замръзналата земя и той напразно се опитва да се измъкне изпод тежестта й…

Фафрд дочу леко дращене, вероятно от заледени клонки по кожата на палатката, но косата му настръхна. Когато опита да се надигне, откри, че не може да помръдне. Чернотата го притискаше отвсякъде. Той се зачуди дали Мор не го е пренесла с магия под земята, при баща му. Но смазващата го тежест бе по-голяма от тази на осем фута заледена земя. Това бе тежестта на цялата Студена Пустош с нейната убийствена суровост, на всички табута, цялото високомерие и ограниченост на Снежния Клан, на пиратската алчност и грубата похот на Хрингорл, и дори на веселата самовлюбеност и лекомисления, полузаслепен ум на Мара, а над всичко това тегнеше Мор с ледени кристали, образуващи се по върховете на пръстите й, докато тя ги сплиташе, тъчейки сковаващата си магия.

А после той си помисли за Влана.

Може би това, което се случи, не се дължеше на мисълта за Влана. Може би някоя звезда бе пропълзяла над мъничкия димен отвор на палатката и бе изпратила тънката си сребърна стрела в зеницата на едното му око. Може би внезапното изпускане на затаения дъх и механичното ново вдишване на дробовете му показаха, че мускулите му могат да се движат.

Както и да е, той скочи и се хвърли към вратата. Не посмя да спре, за да развърже връзките, защото хищните ледени пръсти на Мор посягаха да го сграбчат. Вместо това с един замах на дясната си ръка раздра захабената стара кожа и се метна през вратата с голям скок, тъй като костеливата ръка на Налгрон се протягаше към него от тясното черно пространство между замръзналата земя и издигнатия под на палатката.

А след това се затича както никога в живота си. Тичаше, сякаш всички духове на Студената Пустош го гонеха по петите — в известен смисъл така си и беше. Подмина последната от тъмните палатки на Снежния Клан и слабо звънтящата Женска Палатка и продължи да се носи надолу по полегатия склон, посребрен от луната, водещ към извиващия се нагоре край на Каньона на Тролската Стъпка. Изпита желание да се хвърли от този ръб, предизвиквайки въздуха да го подхване и отнесе на юг или да го запрати към бързо забвение — и за миг му се стори, че между тези две съдби няма голяма разлика.

А след това вече бягаше не толкова от студа и неговите сковаващи свръхестествени ужаси, колкото към цивилизацията, която отново бе засияла като светъл символ в съзнанието му, отговор на всяка ограниченост.

Той забави леко ход и в главата му отново се пробуди разумът, така че той се огледа за окъснели минувачи, както и за демони и привидения.

Забеляза синьото блещукане на Шада над върховете на дърветата на запад.

Докато стигне Залата на Боговете, вече не тичаше.

Премина между нея и ръба на каньона, който бе спрял да го притегля.

Забеляза, че палатката на Есединекс е отново вдигната и осветена. Нямаше нов леден червей, пълзящ по палатката на Влана. Клонът на снежния чинар над нея бе обсипан с кристали, които искряха на лунната светлина.

Той влезе без предупреждение през задната врата, като безшумно извади разхлабените колчета, а след това пъхна под стената и висящите костюми главата и десния си юмрук, в който стискаше оголения си нож.

Влана спеше сама по гръб върху постелята, светлочервеното вълнено одеяло бе придърпано под голите й мишници. Лампата гореше с малък жълт пламък, който все пак бе достатъчно ярък, за да освети цялата вътрешност и да покаже, че няма никой друг. От наскоро подхранения мангал се разнасяше топлина.

Фафрд влезе целият, прибра ножа си и се загледа надолу към актрисата. Ръцете й изглеждаха много крехки, с дълги пръсти и съвсем леко широки длани. Сега, когато големите й очи бяха затворени, лицето й изглеждаше доста дребничко сред великолепието на разпиляната й тъмнокафява коса. Но все пак беше благородно и умно, а влажните й, дълги, щедри устни, неотдавна грижливо начервени, го възбуждаха и изкушаваха. Кожата й блестеше с леката лъскавина на масло. Той можеше да долови парфюма й.

За миг позата на Влана му напомни за Мор и Налгрон, но тази мисъл бе незабавно пометена от яростната жега на мангала, който грееше като малко слънце от ковано желязо, от заобикалящите го богати тъкани и елегантни предмети на цивилизацията, както и от красотата и изящната грация на Влана, които тя като че ли осъзнаваше дори в съня си. Тя беше олицетворение на цивилизацията.

Той се върна до закачалката и се зае да съблича дрехите си, да ги сгъва грижливо и да ги трупа на купчина. Влана не се събуди, или поне не отвори очи.

Доста време по-късно Фафрд се шмугна отново под червеното одеяло, след като бе излязъл да се облекчи, и каза:

— Разкажи ми сега за цивилизацията и твоята роля в нея.

Влана отпи половината от виното, което Фафрд й бе донесъл на връщане, след това се протегна силно с глава върху сплетените си ръце.

— Е, като начало, аз не съм принцеса, макар че обичам да ме наричат така — каза тя весело. — Трябва да те уведомя, че ти не си се сдобил дори с дама, скъпо момче. Що се отнася до цивилизацията, тя смърди.

— Не съм — съгласи се Фафрд. — Аз се сдобих с най-умелата и бляскава актриса в цял Неуон. Но защо не ти се нрави мирисът на цивилизацията?

— Мисля, че ще те разочаровам още повече, любими — каза Влана, някак отнесено триейки тялото си в неговото. — Иначе може да си изградиш глупава представа за мен и дори да започнеш да правиш глупави планове.

— Ако говориш за това, че си се преструвала на курва, за да придобиеш еротични умения и други мъдрости… — започна Фафрд.

Тя му хвърли поглед, изпълнен с немалка изненада, и го прекъсна рязко:

— Аз съм нещо по-лошо от курва, според някои стандарти. Аз съм крадла. Да, Червената Къдрица, която прерязва кесии и пребърква джобове, обира пияници, тараши домове и издебва хора в тъмните улички. Родена съм във ферма, което предполагам ме прави по-нисша и от ловец, който живее от смъртта на животните и не рови с ръце в калта, а жъне единствено с меча си. Когато парцелът на родителите ми бе конфискуван чрез законова измама, за да се превърне в малко ъгълче на една от огромните нови обработвани от роби житни ферми на Ланкмар, вследствие на което те умряха от глад, аз реших да си взема това, което ми се полага, от търговците на зърно. Град Ланкмар щеше да ме храни, и то добре — в замяна на някоя цицина и може би едно-две по-дълбоки одрасквания. Затова отидох в Ланкмар. Там попаднах на едно умно момиче със същите идеи и известен опит и се справях добре за малко повече от два месеца. Работехме само в черни одежди и се наричахме помежду си Мрачното Дуо.

За прикритие танцувахме, главно привечер, запълвайки времето преди именитите актьори. Малко по-късно започнахме да играем и пантомима, която научихме от един човек на име Хинерио — пропил се известен актьор, най-милият и изискан стар пияница, който някога е умолявал за чашка сутрин и е успявал да гушне четири пъти по-младо девойче по здрач. И така, както вече казах, справях се доста добре… докато не се сблъсках, също като родителите ми, със закона. Не, не със съдилищата на Сюзерена, скъпо момче, или с неговите затвори, уреди за мъчения и ешафоди, въпреки че и те са изключително страшни. Не, аз се сблъсках със закон, по-стар от самия Ланкмар, и още по-безмилостен съд. Накратко, прикритието ни в края на краищата беше разобличено от Гилдията на Крадците, най-древната организация с клонове във всеки град на цивилизования свят, с консервативен закон относно женското членство и изпитваща дълбока омраза към всички независими обирджии. На времето във фермата бях чувала за Гилдията и наивно се надявах да стана достойна да се присъединя към нея, но скоро научих тяхната пословица: „По-добре е да целунеш кобра, отколкото да се довериш на жена.“ В редки случаи, сладки мой ученико по цивилизационни науки, когато на Гилдията й трябват жени за примамка или отклоняване на вниманието, те ги наемат от Гилдията на Курвите.

Аз извадих късмет. В момента, когато трябваше да бъда бавно удушена на някое друго място, аз бях отскочила набързо до вкъщи, за да си взема забравения ключ, и се препънах в тялото на приятелката си. Запалих лампа в нашата стаичка с плътно затворени капаци и видях ужасната агония на лицето на Вайлис и червената копринена корда, впита дълбоко в шията й. Но това, което ме изпълни с най-гореща ярост и най-хладна омраза — в допълнение към размекващия коленете страх, — беше, че те бяха удушили и стария Хинерио. Вайлис и аз поне им бяхме конкуренти и това бе донякъде оправдано от гнусните правила на цивилизацията, но той дори не бе подозирал за кражбите ни. Просто предполагаше, че си имаме други любовници или клиенти.

И така аз си плюх на петите и офейках от Ланкмар, озъртайки се за преследвачи, и в Илтмар попаднах на трупата на Есединекс, която се отправяше на север за извънсезонно турне. За щастие те се нуждаеха от главен мим и умението ми бе достатъчно да задоволи стария Седи.

Но същевременно се заклех пред зорницата да отмъстя за смъртта на Вайлис и Хинерио. И някой ден ще го сторя! С подходящ план, помощ и ново прикритие. Мнозина високопоставени членове на Гилдията на Крадците ще разберат как се чувства човек, на когото стягат постепенно гръкляна, позволявайки му все по-малки глътчици въздух — а и някои по-лоши неща!

Ала това е твърде зловеща тема за такава хубава утрин, любими, и аз я засегнах само за да ти стане ясно защо не бива да се замесваш сериозно с такава мръсна и порочна жена като мен.

След това Влана наклони тялото си към Фафрд и се зае да го целува от ъгълчето на устата до мекото на ухото, но когато той се опита да й върне тези ласки умножени, тя оттласна посегналите към нея ръце и като се отпусна в обятията му, ограничавайки по този начин неговите движения, пропълзя нагоре, взря се в него със загадъчния си поглед и произнесе:

— Мило момче, небето вече изсветлява и скоро ще порозовее, така че трябва да си тръгваш веднага или след още едно последно упражнение. Върви си у дома, ожени се за онова прекрасно и чевръсто девойче от дървото — сега вече съм сигурна, че не е бил младеж — и си живей благовъзпитан, праволинеен живот, далеч от гадостите и клопките на цивилизацията. Шоуто си събира багажа и си тръгва рано вдругиден, а аз трябва да следвам криволичещата си съдба. Когато кръвта ти се охлади, ще изпитваш към мен само презрение. Не, не отричай — познавам мъжете! Въпреки че има мъничък шанс — поради това, което си — да си спомняш за мен с леко удоволствие. В този случай мога да те посъветвам само едно: никога не позволявай жена ти да узнае!

Фафрд отвърна със също толкова загадъчен поглед:

— Принцесо, аз съм бил пират, което представлява просто морски крадец, а пиратите често нападат хора, бедни като твоите родители. Варварството е не по-малко противно от цивилизацията. Всеки ход в измръзналия ни живот е ограничен от законите на един луд бог, които наричаме обичаи, и от зловещи безсмислици, от които не можем да избягаме. Собственият ми баща беше осъден на смърт от падане — от съд, който не се осмелявам да назова. Престъплението му: изкачи една планина. А съществуват и убийства, и кражби, и сводничество, и… О, какви истории бих могъл да ти разкажа, ако…

Той се спря, хвана я под мишниците и я повдигна леко, като я задържа надвесена над себе си.

— Нека дойда с теб, Влана — каза той с жар, — независимо дали като член на трупата или отделно от нея. Въпреки че съм скалд-певец, владея също така танца със саби, мога да жонглирам с четири кинжала и да улуча с нож от десет крачки цел с размера на нокътя си. А когато стигнем в град Ланкмар — вероятно дегизирани като двама северняци, защото ти си висока, — аз ще бъда силната дясна ръка на твоето отмъщение. Мога да крада и на сушата, повярвай ми, и да издебвам жертви по уличките — ще ми се да мисля, също толкова незабележимо и безшумно като в гората. Мога да…

Влана, увиснала в ръцете му, положи длан върху неговите устни, докато другата й ръка бе пъхната под дългата коса на тила му.

— Скъпи — каза тя, — не се съмнявам, че си храбър, верен и сръчен за осемнайсетгодишен момък. И се справяш с любовта доста добре за младеж — достатъчно добре, за да поддържаш доволна своята облечена в бели кожи девойка и може би още няколко женички, ако пожелаеш. Но въпреки жестоките ти думи — прости ми за искреността — усещам в теб честност, дори благородство, любов към справедливостта и омраза към мъченията. Помощникът, който търся за своето отмъщение, трябва да е жесток, подъл и безмилостен като змия, и същевременно да знае поне колкото мен за невероятно заплетените правила на големите градове и древните гилдии. И за да съм напълно откровена, той трябва да е стар колкото мен, за което на теб не ти достигат години кажи-речи колкото пръстите на двете ръце. Затова целуни ме, мило момче, и ми достави удоволствие още веднъж, и…

Фафрд внезапно се изправи в постелята и я сложи да седне странично върху бедрото му, като премести ръце върху раменете й.

— Не — каза той твърдо. — Не виждам никаква полза да те подлагам отново на неумелите си ласки. Но…

— Опасявах се, че ще го приемеш така — прекъсна го тя тъжно. — Но аз нямах предвид…

— Но — продължи той с хладна властност — искам да ти задам един въпрос. Избрала ли си вече своя помощник?

— Няма да ти отговоря на това — отвърна тя, взирайки се в него също толкова хладно и уверено.

— Да не е…? — започна той и след това стисна устни, преглъщайки името „Великс“, преди да бъде произнесено.

Тя го изгледа с неприкрито любопитство какъв ще бъде следващият му ход.

— Много добре — рече той накрая, сваляйки ръце от раменете й и подпирайки се на тях. — Ти опита, струва ми се, да действаш така, както смяташ, че ще е най-добре за мен, така че аз ще ти отвърна със същото. Това, което ще ти разкрия, позори еднакво варварството и цивилизацията. — И той й разказа за плана на Есединекс и Хрингорл за нея.

Щом свърши, Влана се разсмя сърдечно, макар на Фафрд да му се стори, че е леко пребледняла.

— Явно съм допуснала грешка — отбеляза тя. — Значи затова моята сравнително изискана пантомима толкова лесно задоволи грубия, просташки вкус на Седи и затова имаше свободно място за мен в трупата, и затова той не настояваше да работя като курва за него след Шоуто като другите момичета. — Тя погледна Фафрд остро. — Някакви лудетини са преобърнали палатката на Седи тази нощ. Да не би…?

Той кимна.

— Бях в странно настроение снощи, едновременно весел и разярен.

Искрен, доволен смях се изтръгна от нея, последван от нов остър поглед.

— Значи не си отиде у дома, когато те отпратих след Шоуто?

— Не веднага — каза той. — Останах и наблюдавах.

Тя го погледна нежно, присмехулно и зачудено, като с целия си вид ясно питаше: „И какво видя?“ Но този път му беше много лесно да не назове Великс.

— Значи си и джентълмен? — пошегува се тя. — Но защо не ми каза за замисъла на Хрингорл по-рано? Да не мислеше, че ще се уплаша прекалено много, за да бъда любвеобилна?

— Донякъде — призна той, — но главната причина беше, че до този момент не бях решил дали да те предупредя. Право да си кажа, тази нощ се върнах само защото бях наплашен от призраци, макар че по-късно открих и други основателни причини. Всъщност точно преди да дойда в палатката ти, страхът и самотата — е, и малко ревност — ме подтикваха да се хвърля в Каньона на Тролската Стъпка или да сложа ските си и да опитам почти невъзможния скок, който гъделичка куража ми от години…

Тя го стисна за мишницата, впивайки силно пръсти в нея.

— Никога не го прави — каза тя много сериозно. — Дръж се здраво за живота. Мисли само за себе си. След лошото винаги идва доброто — или забвението.

— Да, и аз си мислех същото, когато исках да оставя на въздуха над каньона да реши съдбата ми. Дали ще ме подхване или ще ме запрати надолу? Но егоизмът, от който имам в излишък, независимо какво си мислиш ти — както и известното ми недоверие към всякакви чудеса, — потушиха това мое хрумване. А и преди това почти си бях наумил да прегазя твоята палатка, преди да съборя тази на Собственика на Шоуто. Така че в мен има някакво зло, както виждаш. Също и скрито двуличие.

Тя не се засмя, а изучи лицето му, дълбоко замислена. После за кратко загадъчният поглед се върна в очите й. За миг Фафрд си помисли, че може да проникне отвъд него, и се разтревожи, защото това, което му се стори, че зърна в тези големи зеници с кафяви ириси, не бе пророчица, оглеждаща вселената от планински връх, а търговец с везни, на които претегляше всичко извънредно внимателно, като от време на време си отбелязваше в малък тефтер стари дългове, нови подкупи и различни планове за печалба.

Но този кратък, тревожен миг отлетя и сърцето му се изпълни с радост, щом Влана, която той все още държеше надвесена над себе си в своите големи ръце, се усмихна насреща му и каза:

— Сега ще дам отговор на въпроса ти, на който по-рано исках, но не можех да отговоря. Защото едва в този миг реших, че моят помощник… ще бъдеш ти. Хайде, прегърни ме!

Фафрд я награби с яростна жар и сила, които я накараха да изпищи, но после, точно преди страстта му да се разпали непоносимо, тя се оттласна от него, изричайки задъхано:

— Чакай, чакай! Трябва първо да уточним плановете си.

— После, любов моя. После — замоли той, теглейки я надолу.

— Не! — възпротиви се тя остро. — „После“ е загубило прекалено много битки от „твърде късно“. Ако ти си помощник, то аз съм шефът и давам нарежданията.

— Слушам и се подчинявам — каза той, отстъпвайки. — Само че бързо.

— Трябва да сме далеч от Мразовития Кът по времето на отвличането — каза тя. — Днес ще си събера нещата и ще осигуря шейна, бързи коне и провизии. Остави всичко това на моите грижи. Ти се дръж съвсем обичайно и стой далеч от мен, за в случай че враговете ни пратят след теб шпиони, както е много вероятно да сторят и Седи, и Хрингорл…

— Много добре, много добре — съгласи се припряно Фафрд. — А сега, скъпа моя…

— Млъкни и потърпи малко! Като завършек на преструвката си, се покатери на покрива на Залата на Боговете известно време преди Шоуто, както снощи. Има някаква вероятност да се опитат да ме отвлекат по време на представлението — ако Хрингорл и хората му се възбудят прекалено или Хрингорл се опита да измами Седи за златото — и ще се чувствам в по-голяма безопасност, ако си там да наблюдаваш. После, като изляза след номера с тогата и сребърните звънчета, ще слезеш бързо и ще се срещнем край конюшнята. Ще избягаме по време на антракта между двете части на Шоуто, когато така или иначе всички са прекалено завладяни от предстоящото, за да ни забележат. Запомни ли добре всичко? Днес да стоиш надалеч? Да се скриеш на покрива? Да се срещнем по време на антракта? Много добре! А сега, скъпи мой помощнико, забрави за дисциплината. Забрави и най-малката частица уважение, която дължиш на шефа си, и…

Но сега беше ред на Фафрд да се позабави. Докато Влана говореше, собствените му тревоги бяха започнали да се надигат и той я задържа на разстояние от себе си, въпреки че бе сплела ръце зад врата му и се напрягаше да събере телата им.

Той рече:

— Ще ти се подчиня до най-малката подробност. Само още едно предупреждение, в което е жизненоважно да се вслушаш. Днес мисли колкото можеш по-малко за плановете ни, дори когато извършваш свързаните с тях дейности. Крий ги сред други свои мисли. Както и аз ще правя с моите, можеш да си сигурна. Защото майка ми Мор е много добра в четенето на мисли.

— Майка ти! Тя наистина те е наплашила прекомерно, скъпи, по начин, който предизвиква у мен желание да те освободя напълно… о, не ме отблъсквай! Ами че ти говориш за нея, сякаш е Кралицата на Вещиците.

— Тя наистина е, не си прави илюзии — увери я Фафрд мрачно. — Тя е големият бял паяк, а цялата Студена Пустош, над земята и под нея, е нейната паяжина, по която ние, мухите, трябва да пристъпваме на пръсти, избягвайки лепкавите нишки. Ти ще се вслушаш в думите ми, нали?

— Да, да, да! А сега…

Той я поднесе бавно към себе си, както би поднесъл мях с вино към устните си, удължавайки удоволствието. Кожите им се допряха. Устните им се оформиха за целувка.

Фафрд ненадейно осъзна мъртвешката тишина, която ги заобикаляше, сякаш самата земя бе притаила дъх. Това го изплаши.

Те се целунаха, пиейки жадно един от друг, и страхът му бе потушен.

Разделиха се да си поемат дъх. Фафрд се пресегна и стисна с пръсти фитила на лампата, за да го угаси, и в палатката стана тъмно, с изключение на студената сребриста светлина на зората, просмукваща се през цепнатините. Усети болка в опарените си пръсти. Зачуди се защо го бе направил — по-рано бяха правили любов на светлината на лампата. Страхът отново се появи.

Той стисна здраво Влана в прегръдка, прогонваща всички страхове.

А след това внезапно — без никаква идея защо го прави — се затъркаля заедно с нея към задния край на палатката. Ръцете му я стискаха за раменете, краката му бяха увити около нейните, той я отхвърляше встрани и се претъркулваше над нея с мълниеносна скорост.

Разнесе се трясък като от гръмотевица и удар на великански юмрук се стовари върху твърдата като гранит замръзнала земя зад тях, когато средната част на палатката рухна, а обръчите над тях се килнаха рязко в същата посока, теглейки кожата след себе си.

Те се изтърколиха сред падащите дрехи. Разнесе се втори чудовищен трясък, последван от хрущене, сякаш някой свръхвеликански звяр бе впил зъби в бегемот и го трошеше между челюстите си. За кратко земята потрепери.

След този страшен шум и земетръс се възцари тишина, като се изключат удивлението и страхът, бучащи в ушите им. Те се бяха вкопчили един в друг като ужасени деца.

Фафрд се съвзе пръв.

— Облечи се! — каза той на Влана, гмурна се под задния край на палатката и се изправи гол в хапещия студ под порозовяващото небе.

Големият клон на снежния чинар лежеше напреко на средата на палатката, сред купчина натрошени кристали, притискайки нея и постелята отдолу към замръзналата земя.

Останалата част от чинара, лишена от големия си балансиращ клон, бе паднала в обратната посока, също затрупана в опадали кристали. Черните му, мъхнати, пречупени корени стърчаха навън.

Всички кристали грееха в бледорозовия цвят на плът от светлината на изгряващото слънце.

Нищо не помръдваше, нито дори струйка дим. Магията бе нанесла смазващия си удар, а никой не я бе забелязал, освен набелязаните жертви.

Разтрепераният Фафрд се пъхна отново вътре. Влана се бе подчинила на нареждането му и се обличаше с актьорска бързина. Фафрд се пъхна в собствените си одежди, които за щастие бяха струпани в този край на палатката. Зачуди се дали е бил воден от боговете в това си действие, както и в угасяването на лампата, която иначе досега щеше да подпали смазаната палатка.

Дрехите му бяха по-студени на досег от ледения въздух, но той знаеше, че това ще се промени.

Той изпълзя отново навън с Влана. Когато се изправиха, той я завъртя към падналия клон със заобикалящата го голяма купчина кристали и каза:

— Смей се сега на магическите сили на майка ми, нейните вещици и всички Снежни Жени.

Влана изрече със съмнение:

— Виждам само един клон, който се е прекършил от натрупания лед.

Фафрд каза:

— Сравни количеството кристали и сняг, които са паднали от клона, с тези по другите. Помни: крий си мислите!

Влана остана безмълвна.

Една черна фигура тичаше към тях откъм търговските палатки. Тя растеше, подскачайки гротескно.

Великс Предприемчивия пъхтеше тежко, когато спря и сграбчи ръцете на Влана. Овладявайки дишането си, той каза:

— Сънувах, че си съборена и премазана. След това се събудих от гръм.

Влана отвърна:

— Сънувал си наченките на истината, но в случай като този между „почти“ и „нищо“ няма голяма разлика.

Великс най-после видя Фафрд. Бръчки на ревност и гняв прорязаха лицето му и ръката му посегна към ножа на колана.

— Спри! — заповяда Влана рязко. — Наистина щях да бъда смазана на каша, ако сетивата на този младеж, които вероятно са били погълнати от нещо друго, не бяха доловили първите признаци за падането на клона и той не ме бе издърпал в последния миг от лапите на смъртта. Името му е Фафрд.

Великс промени движението си в част от нисък поклон, разпервайки широко другата си ръка.

— Извънредно съм ти задължен, младежо… — каза той топло, а след пауза добави: — … задето спаси живота на една забележителна актриса.

Вече се виждаха и други фигури, някои бързащи към тях откъм близките актьорски палатки, други стоящи по вратите на далечните палатки на Снежния Клан и напълно неподвижни.

Притискайки буза до тази на Фафрд, сякаш в официален знак на благодарност, Влана прошепна бързо:

— Помни плана ми за тази нощ и за цялото ни бъдещо щастие. Не се отклонявай от него и на йота. Стой настрани.

Фафрд успя да отвърне:

— Пази се от лед и сняг. Действай, без да мислиш.

Влана се обърна към Великс по-сдържано, макар и любезно:

— Благодаря ви, господине, за вашата загриженост за мен, както насън, така и наяве.

От недрата на кожената роба, чиято яка увиваше ушите му, Есединекс изрече с горчив хумор:

— Беше лоша нощ за палатките.

Влана сви рамене.

Момичетата от трупата я заобиколиха с жадни въпроси и тя им заговори тихичко, докато вкупом се отдалечаваха към актьорската палатка и влязоха през вратата за жени.

Великс я изпроводи с намръщен поглед и подръпна черния си мустак.

Мъжете актьори се блещеха и клатеха глави при вида на щетите, които бе понесла полуцилиндричната палатка.

Великс каза на Фафрд с топло дружелюбие:

— По-рано ти бях предложил бренди, а мисля, че в момента имаш нужда от него. Освен това от вчера сутринта имам голямо желание да разговарям с теб.

— Извинете ме, но ако седна веднъж, няма да съм в състояние да остана буден достатъчно дълго, за да чуя и една дума, дори да говорите мъдро като сова, нито даже за глътка бренди — отговори учтиво Фафрд, прикривайки с длан една голяма прозявка, която беше само полупресторена. — Но все пак ви благодаря.

— Изглежда съм обречен винаги да те каня в неподходящо време — изрече Великс, свивайки рамене. — Може би по обяд? Или късно следобед? — добави той припряно.

— Последното, ако ви е угодно — отвърна Фафрд и бързо тръгна с големи крачки към търговските палатки. Великс не се опита да го догони.

Фафрд се чувстваше по-доволен от всякога. Мисълта, че тази нощ ще напусне завинаги този тъп снежен свят и неговите оковаващи мъжете жени, почти го накара да изпита носталгия по Мразовития Кът. Крий си мислите! — напомни си той. Някакво чувство за мрачна заплаха или може би жаждата му за сън правеше обкръжаващия го свят нереален, като спомен от детството.

Той пресуши бяла порцеланова халба с вино, дадена му от неговите минголски приятели Закс и Ефендрит, позволи им да го отведат до една лъскава постеля, скрита сред купища други кожи, и незабавно потъна в дълбок сън.

След еони на непрогледен, пухкав мрак се появи мека светлина. Фафрд седеше до баща си Налгрон край голяма банкетна маса, отрупана с всевъзможни апетитни ястия, от които се издигаше дим, и всевъзможни подсилени вина в глинени, каменни, сребърни, кристални и златни съдове. Край масата се бяха наредили и други гуляйджии, но Фафрд можеше да различи само тъмните им силуети и приспивния звук от непрестанния им разговор, твърде тих, за да бъде разбран, като множество ромолящи поточета, макар и с моментни изблици на нисък смях, като вълнички, които прииждат по чакълест бряг и се отдръпват отново. А глухото дрънчене на ножове и лъжици в чиниите и едни в други приличаше на трополенето на камъчетата в този прибой.

Налгрон бе облечен и загърнат в кожи на ледени мечки, от най-белите, с игли, верижки, гривни и пръстени от чисто сребро, а и косата му бе посребрена, което разтревожи Фафрд. В лявата си ръка той държеше сребърен бокал, който от време на време допираше до устните си, но криеше дясната под наметалото.

Налгрон говореше мъдро, търпеливо, почти нежно, по много въпроси. Местеше поглед насам-натам над масата, но гласът му бе толкова тих, че Фафрд разбра, че думите му са насочени единствено към сина му.

Разбра също така, че трябва да слуша съсредоточено всяка дума и внимателно да подрежда в ума си всеки афоризъм, защото Налгрон говореше за храброст, за чест, за благоразумие, за обмисленост при даването на обещания и педантичност при спазването им, за следване повика на сърцето, за избиране и неотклонно гонене на висша романтична цел, за честност пред себе си във всички тези неща, но най-вече в разпознаването на своите желания, за нуждата да пропуснеш покрай ушите си страховете и гълченето на жените и все пак да им прощаваш щедро ревността, опитите за създаване на спънки и дори най-големите злини, защото всички те произтичат от необузданата им любов, към теб или някой друг, и още много и различни неща от изключителна полза за един младеж на ръба на мъжествеността.

Но макар да знаеше всичко това, Фафрд чуваше думите на баща си откъслечно, защото бе толкова разтревожен от изпитостта на бузите на Налгрон и костеливостта на силните му пръсти, държащи леко сребърния бокал, и от среброто в косите му и слабата синкавост на червените му устни — въпреки че всяко негово движение, жест и дума бяха изключително уверени и дори оживени, — че бе принуден непрекъснато да търси из димящите подноси и купи около себе си особено вкусни порции, които да сложи в широката сребърна чиния на Налгрон, за да изкуши апетита му.

Но винаги, когато го правеше, Налгрон поглеждаше към него с усмивка и любезно кимване, и с любов в очите, а след това поднасяше бокала към устните си и се връщаше към своята лекция, ала никога не извади дясната си ръка.

С напредването на банкета Налгрон започна да говори за още по-важни неща, но Фафрд не чуваше кажи-речи нито една от скъпоценните думи, дотолкова бе обзет от загриженост за здравето на баща си. Сега тънката кожа изглеждаше обтегната до пръсване върху изпъкналите скули, светлите му очи бяха хлътнали още по-дълбоко и обградени с още по-тъмни сенки, сините му вени се издуваха още по-ясно върху здравите сухожилия на ръката, държаща леко сребърния бокал — и Фафрд бе започнал да подозира, че макар Налгрон често да докосваше с устни виното, не бе отпил нито капка.

— Яж, татко — помоли го Фафрд с тих глас, изпълнен със загриженост. — Или поне пий.

Отново получи поглед, усмивка, благосклонно кимване, светлите очи бяха още по-топли от любов, бокалът се допря за кратко до неразтворените устни, погледът се отклони и спокойната, неслушана лекция продължи.

Тогава Фафрд бе обзет от страх, защото светлините посиняваха и той осъзна, че нито един от черните, неясни сътрапезници през цялото време не взимаше в ръка и не поднасяше към устата си нищо, освен бокали, макар да продължаваха непрестанно и глухо да дрънчат с приборите си. Неговата загриженост за баща му се превърна в агония и преди да осъзнае напълно какво прави, той отметна назад наметалото на баща си, сграбчи дясната му ръка за предмишницата и китката и я избута към отрупаната чиния.

Този път Налгрон не кимна, а навря главата си във Фафрд, и не се усмихваше, а се хилеше така, че показваше всичките си зъби с цвят на стара слонова кост, а очите му бяха студени, студени, студени.

Ръката, която Фафрд държеше, на пипане и наглед бе гола кафява кост.

Цялото му тяло внезапно се затресе — но най-вече ръцете, — и Фафрд отскочи пъргаво като змия назад по скамейката.

После изведнъж вече не се тресеше, а го тресяха — силни длани от плът, стискащи го за раменете, — вместо мрак видя леко прозиращата кожа на покрива на минголската палатка, а вместо лицето на баща си — мрачното, но и загрижено жълтобузесто лице с черни мустаци на Великс Предприемчивия.

Фафрд го изгледа замаяно, след това размърда рамене и разтърси глава, за да върне скоротечния живот в тялото си и да се отърси от стискащите го ръце.

Но Великс вече го бе пуснал и се настани на съседната купчина кожи.

— Моля за прошка, млади боецо — каза той сериозно. — Стори ми се, че сънуваш сън, който никой човек не би пожелал да продължи.

Маниерите и тонът на гласа му бяха като на Налгрон от кошмара. Фафрд се надигна на лакът, прозя се и с гримаса се разтърси отново.

— Тялото ти е вкочанено, или умът ти, а може би и двете — каза Великс. — Така че имаме добро извинение за брендито, което ти бях обещал.

Той вдигна с едната си ръка две стоящи до него малки сребърни канчета, а с другата — кафява делвичка с бренди, която отпуши с палец и показалец.

Фафрд вътрешно се намръщи на тъмния налеп по канчетата и от мисълта какво ли може да е утаено или поръсено по дъното им, или може би само в едното. С внезапно безпокойство той си напомни, че този мъж беше негов съперник за благосклонността на Влана.

— Чакай — каза той, докато Великс се готвеше да налее. — Един сребърен бокал играеше лоша роля в съня ми. Закс! — извика той на мингола, стоящ пред вратата на палатката. — Една порцеланова чаша, ако обичаш!

— Приемаш съня си като предупреждение да не пиеш от сребро? — поинтересува се внимателно Великс с неопределена усмивка.

— Не — отвърна Фафрд, — но той насади в плътта ми отвращение, което все още ме човърка. — Зачуди се за кратко, че минголите толкова небрежно са позволили на Великс да седи край него. Може би тримата бяха стари познати от търговските лагери. Или може би е имало подкуп.

Великс се изкиска и започна да се държи по-свободно.

— Да, наистина съм затънал в мръсотия, като живея без жена и прислуга. Ефендрит! Нека са две порцеланови чаши, чисти като току-що обелена бреза!

И действително именно другият мингол стоеше край вратата — Великс ги познаваше по-добре от Фафрд. Предприемчивия незабавно му подаде една от блестящите бели чаши. Наля малко от гъделичкащото ноздрите питие в собствената си порцеланова чаша, след това щедро напълни тази на Фафрд, а после доля своята — сякаш за да демонстрира, че в питието на северняка не би могло да има отрова или упойващо вещество. И Фафрд, който наблюдаваше внимателно, не можа да открие нищо нередно в тази демонстрация. Те леко чукнаха чашите си и когато Великс отпи дълбоко, Фафрд също пое голяма, макар и предпазливо бавна глътка. Брендито бе приятно парливо.

— Това е последната ми делва — каза весело Великс. — Изтъргувах цялата си стока за кехлибар, снежни бисери и други дреболии — а също и палатката, и колата, всичко, освен двата коня, амунициите им, дрехите и провизиите.

— Чух, че твоите коне са най-бързите и издръжливи в степите — отбеляза Фафрд.

— Това е прекалено силно твърдение. Но тук без съмнение се ценят високо.

— Тук! — каза Фафрд презрително.

Великс го изгледа точно както го бе гледал Налгрон през целия му сън, с изключение на края. После каза:

— Фафрд… нали мога да те наричам така? Ти ми викай Великс. Мога ли да направя едно предложение? Мога ли да ти дам съвет, какъвто бих дал на сина си?

— Разбира се — отвърна Фафрд, като се чувстваше не само неловко, но и нащрек.

— Очевидно тук се чувстваш неспокоен и неудовлетворен. Така е с всеки нормален млад мъж на твоята възраст, където и да живее. Огромният свят те зове. Сърбят те краката за пътешествия. Но нека ти кажа: необходимо е нещо повече от ум и благоразумие — а и мъдрост — за да се справиш с цивилизацията и да намериш покой. За това трябва да бъдеш подъл, да се омърсиш като самата цивилизация. Там не можеш да се изкатериш до успеха все едно че катериш планина, независимо колко заледена и коварна е тя. Планината изисква от теб да покажеш най-добрите си умения, а цивилизацията — най-лошите: премислено егоистично зло, което тепърва предстои да изпиташ, а не ти трябва. Аз бях роден отстъпник. Баща ми бе мъж от Осемте Града, който живееше с минголите. Сега ми се ще да бях останал в степите, жесток като тях, глух за покваряващия зов на Ланкмар и Източните Земи.

Зная, зная, хората там са с ограничен кръгозор, обвързани от традициите. Но в сравнение с изкривените мозъци на цивилизацията те са прави като борове. С твоите природни дарби лесно ще станеш вожд тук — дори нещо повече, върховен вожд, обединил дузина кланове и превърнал северняците в сила, с която народите да се съобразяват. Тогава, ако желаеш, можеш да предизвикаш цивилизацията. По твои правила, а не по нейните.

Мислите и чувствата на Фафрд бяха като развълнувана вода, макар външно да остана почти неестествено спокоен. През него дори премина вълна на радост, че Великс оценява така високо шансовете на един младеж с Влана, та иска да го упои не само с вино, а и с ласкателства.

Но сред всички други вълнения се открояваше впечатлението, че думите на Предприемчивия не бяха съвсем неискрени, че той действително се отнасяше с Фафрд като със син, че наистина се опитваше да му спести болката, че в нещата, които бе казал за цивилизацията, имаше зрънце истина. Разбира се, това можеше да е защото Великс бе толкова сигурен във Влана, че би могъл да си позволи да е мил със своя съперник. Но все пак…

Все пак Фафрд отново усети изплувалото над всички други чувства безпокойство.

Той пресуши чашата си.

— Съветът ви заслужава да се обмисли, господине… тоест, Великс. Ще го разгледам внимателно.

Като отказа още едно питие с поклащане на глава, той се изправи и приглади дрехите си.

— Надявах се на по-дълъг разговор — каза Великс, без да става.

— Имам работа за вършене — отвърна Фафрд. — Моите сърдечни благодарности.

Великс се усмихна замислено след него.

Участъкът утъпкан сняг между търговските палатки бе изпълнен с весел шум и оживена блъсканица. Докато Фафрд бе спал, бяха пристигнали мъжете от Леденото Племе и по-голямата част от Мразовитата Дружина и сега мнозина от тях се бяха събрали около два слънцеогъня — наричани така заради своята яркост, горещина и височината на подскачащите пламъци, — пиеха димяща медовина, смееха се и се боричкаха. И в двата края имаше оазиси на търговия, в някои се тълпяха веселяци, други бяха оставяни на спокойствие — в зависимост от ранга на търговците. Стари другари се забелязваха, крещяха и понякога се хвърляха през навалицата да се прегърнат. Лееше се вино и се пръскаше храна, отправяха се предизвикателства, които бяха приемани, или по-често посрещани със смях. Скалдове пееха и ревяха.

Глъчката подразни Фафрд, който искаше тишина, за да отдели в чувствата си Великс от Налгрон, да прогони смътните си съмнения във Влана и да изчисти образа на цивилизацията. Той вървеше, отнесен в тревоги, мръщейки се, без да обръща внимание на ръгането с лакти и блъскането.

После внезапно в главата му зазвънтя сигнал за тревога, защото зърна проправящите си път през тълпата към него Хор и Харакс и прочете намерението в очите им. Като позволи на едно завихряне в навалицата да го завърти, той забеляза и Хрей, още едно от оръдията на Хрингорл, близо зад себе си.

Целта на тримата бе ясна. Под прикритието на приятелско боричкане щяха да му хвърлят як пердах, ако не и нещо по-лошо.

В мрачните си опасения за Великс той бе забравил за своя по-ясен враг и съперник, брутално прямия и коварен Хрингорл.

Тримата вече бяха почти до него. В един замръзнал миг той забеляза, че Хор носи малка тояга и че юмруците на Харакс са прекалено големи, сякаш стискат камък или метал за нанасяне на по-тежки удари.

Той отскочи назад, все едно се опитваше да се измуши между двойката и Хрей; после внезапно смени посоката и с разтърсващ рев се втурна към слънцеогъня отпред. Глави се извръщаха при неговия вой и неколцина стреснати мъже отскочиха от пътя му. Но Леденото Племе и Мразовитата Дружина имаха време да разберат какво става: висок младеж, преследван от трима здравеняци. Това обещаваше забавление. Те скочиха от двете страни на слънцеогъня, за да му попречат да го заобиколи. Фафрд кривна наляво, после надясно. С весела глъч те се скупчиха по-нагъсто.

Сдържайки дъха си и вдигайки ръка да предпази очите си, Фафрд скочи право през пламъците. Те подеха коженото наметало на гърба му и го издигнаха високо. Той усети паренето по ръката и врата си.

Изскочи навън с димящи кожи, а в косата му играеха синкави пламъчета. Пред него отново имаше навалица, с изключение на едно изметено, застлано с килим и покрито с навес пространство между две палатки, където вождовете и жреците седяха съсредоточено около ниска масичка, на която един търговец теглеше с везни златен прах.

Той чу блъскане и викове зад себе си, някой изкрещя: „Бягай, страхливецо“, друг: „Битка, битка“; после видя отпред лицето на Мара, зачервено и развълнувано.

И тогава бъдещият върховен вожд на Северните Земи — защото така мислеше той за себе си в този миг — наполовина скочи, наполовина се втурна горящ през масичката под навеса, като по пътя си събори търговеца и двама вождове, преобърна везните и развя по вятъра златния прах, преди да се приземи с вдигащо пара съскане в голямата, мека снежна преспа отзад.

Той чевръсто се претърколи два пъти, за да е сигурен, че всички пламъци по него са потушени, след това се изправи тежко на крака и хукна като елен към гората, сподирян от викове, проклятия и гръмогласен смях.

Като подмина петдесетина големи дървета, Фафрд рязко се спря в снежния полумрак и задържа дъха си, вслушвайки се. През тихото туптене на кръвта му не се донесе и най-слабият звук от преследване. Той печално приглади с пръсти вонящата си, окъсяла коса и небрежно отръска неравните си, също така вонящи на огън кожи.

След това изчака дишането му да се успокои и усетът му да се избистри. Именно в този период от време той направи смущаващо откритие. За първи път през живота му гората, която винаги бе била негово убежище, негова необятна палатка, негова огромна лична стая с покрив от бодливи клонки, изглеждаше враждебна към него, сякаш самите дървета, заедно с майката земя, в която са впили корени — с нейната студена плът и горещите й недра, — знаеха за неговата измяна, презрителното му отхвърляне, изоставяне и преднамерено отлъчване от родната му земя.

Работата не беше в необичайната тишина, нито в зловещите и подозрителни оттенъци на слабите звуци, които най-накрая започна да чува: дращенето на малък нокът по дървесна кора, тупкането на дребни лапички, бухането на далечен бухал, очакващ нощта. Това бяха странични ефекти, или най-много придружаващи явления. Онова, което го тревожеше, беше нещо неназовимо, неосезаемо и всепроникващо като смръщването на някой бог. Или богиня.

Беше силно депресиран. Същевременно никога не бе усещал сърцето си толкова твърдо.

Когато най-сетне тръгна отново, го направи възможно най-тихо и не със своя странен отпуснат и разпрострян усет, а по-скоро с неспокойна чувствителност и с готовността на опънат лък, като разузнавач на вражеска територия.

И добре, че беше така, иначе може би нямаше да избегне почти безшумното падане на една ледена висулка, остра, тежка и дълга като стрела на катапулт, нито рухването на огромен, натежал от сняг клон, който се прекърши с гръмотевичен трясък, нито отровното стрелване на главата на снежна усойница, свила се както никога на открито, нито страничния замах на тесните, жестоки нокти на снежен леопард, който сякаш се материализира насред скока си в мразовития въздух и изчезна също толкова странно, когато Фафрд се изплъзна от първата му атака и се обърна към него с изваден кортик. Нито пък щеше да забележи навреме примката, заложена против всички обичаи на твърде близко до домовете място и достатъчно голяма да задуши не заек, а мечка.

Чудеше се къде ли е Мор и какво ли мърмори и напява. Дали грешката му бе просто, че сънува Налгрон? Въпреки вчерашното проклятие — и другите преди него — и откровените заплахи от снощи, никога не бе предполагал, че майка му може да се опита да го убие. Но сега космите по врата му бяха настръхнали от ужас и мрачно предчувствие, бдителният поглед на очите му бе трескав и безумен, а от резката на бузата му, издълбана от падащата висулка, леко капеше кръв.

Дотолкова се бе съсредоточил върху оглеждането за заплахи, че малко изненадано установи, че стои на поляната, където той и Мара се бяха прегръщали едва вчера, стъпил върху късата пътечка, водеща към жилищните палатки. Тогава се отпусна малко, като прибра кортика си и притисна шепа сняг към кървящата си буза — но само малко, благодарение на което усети, че някой се приближава към него, още преди да долови звука от стъпките.

След това толкова безшумно и изцяло се разтвори в снежния фон, че Мара го забеляза едва когато се оказа на три крачки от него.

— Те са те ранили — възкликна тя.

— Не — отвърна той рязко, все още съсредоточен върху опасностите на гората.

— А червеният сняг на бузата ти? Битка ли имаше?

— Тази драскотина я получих в гората. Избягах им.

Загриженият й поглед се стопи.

— За първи път те виждам да бягаш от кавга.

— Нямах намерение да се бия с трима или повече — изрече той равно.

— Защо се озърташ? Следят ли те?

— Не.

Изражението й се втвърди.

— Старейшините са бесни. По-младите мъже те наричат пъзльо. Както и братята ми. Аз не знам какво да кажа.

— Братята ти! — възкликна Фафрд. — Нека проклетият Снежен Клан ме нарича както си ще. Не ми пука.

Мара сложи юмруци на кръста си.

— Напоследък си започнал да сипеш обиди с голяма лекота. Няма да позволя да оскърбяваш семейството ми, чуваш ли? Нито пък да обиждаш мен, като стана въпрос. — Тя дишаше тежко. — Снощи си се върнал при оная сбръчкана дърта курва-танцьорка. Прекарал си в палатката й часове.

— Не съм! — отрече Фафрд, мислейки: „Най-много час и половина.“ Препирнята сгряваше кръвта му и разсейваше свръхестествения му ужас.

— Лъжеш! Целият лагер говори за това. Всяко друго момиче досега би насъскало братята си срещу теб.

Пресметливата същност на Фафрд се върна с почти зашеметяваща внезапност. Именно тази вечер той не биваше да рискува да си навлече ненужни неприятности — току-виж го осакатили или може би дори убили.

„Тактика, човече, тактика“, каза си той, после пристъпи разпалено към Мара и възкликна в болезнено сладникави тонове:

— Мара, кралице моя, как можеш да повярваш на такова нещо, та аз те обичам повече от…

— Не се приближавай, лъжец и измамник!

— А и ти носиш моя син — настоя той, опитвайки се все още да я прегърне. — Как е хубавото ми бебче?

— Плюе на баща си. Разкарай се, ти казвам!

— Но аз копнея да докосна гъделичкащата ти кожа, от която няма по-нежен балсам за мен от тази страна на Ада, о, най-прекрасна моя, разхубавена още повече от майчинството.

— Тогава върви в самия Ад. И престани с гнусните си преструвки. Те не биха заблудили дори пияно слугинче. Некадърен аматьор!

Дълбоко уязвен и с разгорещена кръв Фафрд отвърна:

— А какво ще кажеш за собствените си лъжи? Вчера ми се фукаше как си щяла да обуздаеш и контролираш майка ми. А си хукнала веднага разциврена при нея, за да й кажеш, че носиш дете от мен.

— Чак след като разбрах, че точиш лиги по актрисата. А и нима това не беше чистата истина? Ах, ти, подлецо!

Фафрд отстъпи и скръсти ръце. После изрече:

— Моята жена трябва да ми е предана, да ми се доверява, да ме пита, преди да действа, и да се държи като другарка на бъдещия върховен вожд. Струва ми се, че ти не можеш да се справиш с нито едно от тези неща.

— Да съм ти вярна? И това го казваш ти! — Бледото й лице грозно почервеня и се изпъна от гняв. — Върховен вожд! Като начало гледай просто да те нарекат мъж от Снежния Клан, което още не е станало. Чуй ме сега, подлецо и двуличнико! Незабавно ще ме помолиш на колене за прошка, а след това ще дойдеш с мен да поискаш ръката ми от моята майка и лелите ми, иначе…

— По-скоро бих коленичил пред змия! Или бих се оженил за мечка! — извика Фафрд. Всички мисли за тактика се бяха изпарили от главата му.

— Ще насъскам братята си срещу теб — извика тя в отговор. — Страхлив грубиян!

Фафрд надигна юмрук, отпусна го, хвана главата си с ръце и я разклати в жест на безумно отчаяние, после внезапно се втурна покрай нея към лагера.

— Ще насъскам цялото племе срещу теб! Ще разкажа всичко в Женската Палатка. Ще кажа на майка ти… — пищеше Мара след него, а гласът й затихваше бързо от закриващите я клони и сняг и увеличаващото се разстояние.

Спирайки за миг, колкото да се увери, че никой не се разхожда на открито около палатките на Снежния Клан — дали защото все още бяха на търговския панаир или се бяха прибрали да приготвят вечерята, — Фафрд скочи на своето дърво-съкровищница и отвори вратичката на скривалището си. Ругаейки нокътя, който счупи при това действие, той измъкна увитите в тюленова кожа лък, стрели и ракети и прибави към тях най-добрия си чифт ски и щеки, един малко по-къс пакет, съдържащ най-добрия меч на баща му (ако се изключи онзи, с който бе погребан), хубаво смазан, и торбичка с разни дреболии. Като тупна на снега, той пъргаво овърза по-дългите предмети в един пакет и го окачи през рамо.

След миг нерешителност той се шмугна в палатката на Мор, измъкна от торбата си малко гърненце от шуплест камък и го напълни с тлеещи въглени от огнището, поръси върху тях пепел, овърза здраво гърненцето и го върна в торбата.

След това, обръщайки се с трескава бързина към вратата, той замря. Там стоеше Мор — висок силует, обрамчен в бяло и със засенчено лице.

— Значи напускаш мен и Пустошта. И няма да се върнеш. Или поне така си мислиш.

Фафрд остана безмълвен.

— Но все пак ще се върнеш. Ако искаш да е пълзейки на четири крака, или благополучно на два, а не проснат безжизнен върху носилка от копия, то осъзнай час по-скоро задълженията и произхода си.

Фафрд оформяше хаплив отговор, но самите думи запушиха гърлото му. Той закрачи към Мор.

— Отмести се, майко — успя да прошепне.

Тя не помръдна.

Челюстите му се стегнаха в ужасна гримаса на напрежение, той стрелна ръце напред, стисна я под мишниците — по плътта му пробягаха тръпки — и я отмести встрани. Тя изглеждаше твърда и студена като лед. Не можа да я погледне в лицето.

Отвън той забърза към Залата на Боговете, но на пътя му имаше хора — четирима млади, руси здравеняци, обградени от още дузина други.

Мара бе довела от панаира не само братята си, а и всички налични роднини.

И все пак сега изглежда тя се разкайваше за своята постъпка, защото теглеше за ръката най-големия си брат и му говореше настойчиво, доколкото можеше да се прецени по изражението и движенията на устните й.

Най-големият й брат продължаваше да върви, сякаш нея я нямаше. И в мига, когато погледът му падна върху Фафрд, той нададе радостен вик, изтръгна се от хватката й и се втурна към него, следван от останалите. Всички те размахваха като тояги прибраните си в ножниците мечове.

Мара се гърчеше от ужас.

— Бягай, любов моя!

Фафрд бе изпреварил вика й с поне два сърцеудара. Обръщайки се, той се втурна към гората, а дългият твърд пакет го удряше в гърба. Когато пътят на бягството му се присъедини към следите, които бе оставил на излизане от гората, той започна да поставя краката си в тях, без да намаля скорост.

Зад него крещяха: „Страхливец!“ Той се затича още по-бързо.

Когато достигна гранитните издатини малко навътре в гората, той сви рязко вдясно и подскачайки по голите камъни, без да остави нито един допълнителен отпечатък, достигна до ниска гранитна канара и я изкатери само с две хващания на ръцете, след това се стрелна нататък, докато ръбът на канарата не го скри от всеки човек долу.

Чу как преследвачите навлизат в гората, ядосаните им викове, тъй като криволичейки между дърветата, те се блъскаха един в друг, след това един властен глас, зовящ за тишина.

Той внимателно метна три камъка, така че да паднат по фалшивата му следа на голямо разстояние пред копоите на Мара. Тупването на камъните и шумоленето на клонките, предизвикано от падането им, изтръгна викове: „Там е!“ и ново настояване за тишина.

Като повдигна един по-голям камък, Фафрд го тласна с две ръце така, че той удари силно дънера на дебело дърво отсам дирята, събаряйки по земята големи количества сняг и лед от клоните. Раздадоха се приглушени викове на изумление, объркване и ярост от засипаните и вероятно на три четвърти затрупани мъже. Фафрд се ухили, после лицето му се отрезви и очите му станаха пронизващо бдителни, когато пое с големи скокове през смрачаващата се гора.

Досега не бе усетил никакво враждебно присъствие. Живите и мъртвите, скали или призраци, сдържаха атаките си. Може би Мор, считайки, че той си е получил заслуженото от роднините на Мара, бе престанала да подклажда магиите си. Или може би… Фафрд заряза мисленето и се посвети изцяло на безшумното тичане. Пред него бяха Влана и цивилизацията. Зад него — майка му и варварството… но той се стараеше да не мисли за нея.

Нощта бе близо, когато Фафрд излезе от гората. Бе направил възможно най-голям кръг през нея, озовавайки се накрая на ръба на Каньона на Тролската Стъпка. Ремъкът на дългия пакет жулеше рамото му.

Сред търговските палатки имаше светлини и звуци от пируване. Залата на Боговете и актьорските палатки бяха тъмни. Още по-наблизо се мержелееше мрачната грамада на конюшнята.

Той тихо прекоси замръзналия, набразден от колела чакъл на Новия Път, водещ към каньона на юг.

После видя, че конюшнята не е изцяло тъмна. Някакво призрачно сияние се движеше в нея. Фафрд се приближи внимателно до вратата и видя силуета на Хор, надничащ вътре. Все така безшумно той пристъпи зад Хор и надзърна над рамото му.

Влана и Великс впрягаха двата коня на Предприемчивия в шейната на Есединекс, от която Фафрд бе откраднал трите ракети.

Хор надигна глава и прилепи длан към устните си, за да нададе крясък на бухал или вълчи вой.

Фафрд измъкна ножа си и миг преди да пререже гърлото на Хор, промени решението си и положението на ножа и го зашемети с удар с дръжката по слепоочието. Хор се свлече и Фафрд го изтегли встрани от вратата.

Влана и Великс скочиха в шейната, последният подръпна юздите на конете си и те с глухо трополене се изнизаха навън от конюшнята. Фафрд стисна свирепо ножа си… след това го прибра в канията и се сви обратно в сенките.

Шейната се плъзгаше надолу по Новия Път. Фафрд се взираше след нея, изправен, с изпънати по страните му ръце като на приготвен за погребение труп, но дланите му бяха силно стиснати в юмруци.

Внезапно той се обърна и се втурна към Залата на Боговете.

Иззад конюшнята се разнесе бухане. Фафрд заби крака в снега, за да спре, и се завъртя назад, продължавайки да стиска ръцете си в юмруци.

От мрака две фигури се втурнаха към Каньона на Тролската Стъпка, едната от тях носеше огън. Високата фигура несъмнено бе на Хрингорл. Те спряха на ръба. Хрингорл развя факлата си в голям огнен кръг. Светлината озари лицето на стоящия до него Харакс. Един, два, три пъти, като сигнал за някого далеч долу на юг в каньона. След това те хукнаха към конюшнята.

Фафрд побягна към Залата на Боговете. Зад него се разнесе пронизителен вик. Той спря и се обърна отново. От конюшнята изскочи в галоп едър кон. Яздеше го Хрингорл. Той теглеше на въже зад себе си мъж върху ски: Харакс. Двойката сви надолу по Новия Път, вдигайки вихрушка от сняг.

Фафрд продължи да тича, докато не подмина Залата на Боговете и не изкатери една четвърт от склона, водещ към Женската Палатка. Свали пакета и го размота, извади от него ските и ги прикрепи към краката си. След това разви меча на баща си и го окачи на колана си отляво, като го уравновеси отдясно с торбата.

След това се обърна към Каньона на Тролската Стъпка, където бе пропаднал Стария Път. Взе две от щеките си, приведе се и ги заби в снега. Лицето му приличаше на череп, беше лице на човек, играещ на зарове със Смъртта.

В този миг зад Залата на Боговете, откъдето бе дошъл, заблещука малко жълто пламъче. Той зачака, броейки сърцеударите, без сам да знае защо.

Девет, десет, единайсет — лумна голям пламък. Ракетата се издигна, ознаменувайки началото на тазвечерното Шоу. Двайсет и едно, двайсет и две, двайсет и три — и огнената опашка помръкна и се пръснаха деветте звезди.

Фафрд пусна щеките си, вдигна една от трите ракети, които бе откраднал, и издърпа възпламеняващия заряд от края й, като теглеше точно толкова силно, че да го изтръгне от слепващата смола, без да го повреди.

Държейки внимателно тънкия, дълъг колкото пръст насмолен цилиндър между зъбите си, той извади гърненцето с въглени от торбата си. Шуплестият камък бе леко затоплен. Той отвърза капака и разгреба пепелта отдолу, докато не видя червеното сияние — и не усети парването му.

Той извади възпламенителя измежду зъбите си и го постави така, че единият му край да е опрян в ръба на гърненцето, а другият да докосва червеното сияние. Разнесе се пращене. Седем, осем, девет, десет, единайсет, дванайсет — и пращенето се превърна в огнено изригване, което след миг угасна.

Оставяйки гърненцето на снега, той взе двете останали ракети, пъхна дебелите им стволове под мишниците си и заби опашките в снега, за да опита здравината им. Те бяха също толкова твърди и здрави като щеките.

Той хвана ракетите заедно в едната си ръка и силно раздуха тлеещите въглени в гърненцето, а след това го поднесе към двата фитила.

Мара се появи тичаща от мрака и извика:

— Скъпи, така се радвам, че роднините ми не те хванаха!

Сиянието на жарта огряваше красивото й лице.

Взирайки се в нея, Фафрд каза:

— Напускам Мразовития Кът. Напускам Снежното Племе. Напускам и теб.

— Не можеш — рече Мара.

Фафрд остави гърненцето с въглените и ракетите.

Мара простря ръце към него.

Фафрд свали сребърните гривни от китките си и ги постави в дланите на Мара.

Мара ги стисна и извика:

— Не съм ти искала това. Не искам от теб нищо. Ти си баща на детето ми. Ти си мой!

Фафрд дръпна тежката сребърна верига от врата си, положи я напреко на китките й и рече:

— Да. Ти завинаги си моя, както и аз съм твой. Ти носиш моя син. Никога не ще имам друга жена от Снежния Клан. Ние сме съпрузи.

Междувременно той бе вдигнал отново двете ракети и бе пъхнал фитилите им в гърненцето. Те заискриха едновременно. Той ги остави, бързо пристегна гърненцето и го пъхна в торбата си. Три, четири…

Мор надникна над рамото на Мара и каза:

— Аз засвидетелствам думите ти, синко. Спри!

Фафрд грабна пращящите ракети за стволовете, заби служещите като опашки пръчки в снега и със силен тласък се понесе надолу по склона. Шест, седем…

Мара изпищя:

— Фафрд! Съпруже!

А в същото време Мор извика:

— Ти не си ми син!

Фафрд отново се оттласна с пращящите ракети. Студен въздух го биеше в лицето. Той почти не го усещаше. Огреният от луната ръб бе близо. Той почувства как склонът се извива нагоре. Отвъд него — мрак. Осем, девет…

Той стисна ожесточено ракетите под мишниците си и се понесе в мрака. Единайсет, дванайсет…

Ракетите не се възпламениха. Лунната светлина огряваше отсрещната стена на каньона, летяща към него. Ските му бяха насочени в точка малко под върха й и тази точка неотклонно се снижаваше. Той надигна върховете на ракетите и ги стисна още по-ожесточено.

Те избухнаха. Той се почувства, сякаш виси на две огромни китки, които го теглят нагоре. Ръцете и страните му се загряха. Във внезапното зарево той съзря близката каменна стена, сега вече под него. Шестнайсет, седемнайсет…

Той се приземи леко върху девствената снежна кора, покриваща Стария Път, и захвърли ракетите встрани. Разнесе се двоен гръм и около него полетяха звезди. Една улучи бузата на Фафрд, полепна на нея, обгори го и изгасна. За миг в главата му проблясна смешна мисъл: „Оттеглям се с гръм и трясък“.

След това вече нямаше време за никакви мисли, защото той насочи цялото си внимание към спускането по стръмния склон на Стария Път, на места ярко осветен от луната, на други непрогледно черен, докато лъкатушеше между чукарите вдясно и бездната вляво. Присвит и притиснал ските си една в друга, той го следваше с измятане на бедрата. Не чувстваше лицето и ръцете си. Единственото реално нещо беше Стария Път, летящ срещу него. Малките подрусвания по неравностите се превърнаха в силно разтърсване. Белият ръб се приближаваше. Черните канари надвисваха.

И все пак някъде дълбоко, дълбоко, дълбоко в него имаше мисли. Дори докато се напрягаше да запази цялото си внимание върху спускането, те бяха там. „Идиот, трябваше да вземеш и чифт щеки с ракетите. Но как щеше да ги задържиш, когато захвърли ракетите встрани? В пакета? Тогава пак нямаше да са ти от полза в момента. Дали гърненцето с въглени в торбата ти ще се окаже по-ценно от щеките? Трябваше да останеш с Мара. Такава хубост няма да видиш отново. Но ти искаш Влана. Или не? Сега, с Великс? Ако не беше толкова студенокръвен и добър, щеше да убиеш Великс в конюшнята, вместо да политаш… Наистина ли възнамеряваше да се убиеш? А сега какво смяташ да правиш? Могат ли магиите на Мор да те застигнат? Бяха ли действително ракетите китките на Налгрон, протегнали се от Ада? Какво е това отпред?“

Това беше издатина в скалите, надвесена над пътя. Той се наклони вдясно, докато белият ръб вляво се стесняваше. Но го удържа. Зад себе си, на отсрещната стена на разширяващия се каньон, видя тънка ивица пламък. Хрингорл продължаваше да носи факлата, докато препускаше надолу по Новия Път, теглейки Харакс? Фафрд отново се наклони надясно, когато Стария Път пак изви остро в тази посока. Небето се залюля. Животът настояваше той да се наведе още повече, да заоре в снега и да спре. Но Смъртта все още участваше наравно в играта. Отпред имаше разклон, където се срещаха Стария и Новия Път. Той трябваше да стигне там не по-късно от Великс и Влана с тяхната шейна. Скоростта бе решаваща. Защо ли? Не беше сигурен. Нови завои отпред.

Почти незабележимо наклонът намаля. Натежали от сняг върхове на дървета стърчаха от зловещите дълбини отляво, след това се извисиха и от двете страни. Намираше се в равен черен тунел и се носеше безшумно като призрак. Той спря плъзгането си точно в края на тунела. Вкочанените му пръсти се вдигнаха и леко докоснаха мехура на бузата му, образуван от звездата. В него изхрущяха съвсем тихо ледени иглички.

Не се дочуваше никакъв друг звук, освен лекия звън на кристали, растящи в неподвижния, влажен въздух.

На пет крачки пред него, в подножието на стръмен скат, имаше голям храст, натежал от сняг. Зад него се бе свил главният помощник на Хрингорл — Хрей. Не можеше да се сбърка тази заострена брада, въпреки че в лунната светлина тя не изглеждаше червена, а сива. Хрей държеше в лявата си ръка натегнат лък.

Зад него, две дузини крачки надолу по склона се намираше разклонът, където се срещаха Новия и Стария Път. Тунелът, водещ на юг сред дърветата, бе преграден от два сплетени храста, по-високи от човешки бой. Шейната на Великс и Влана бе спряла пред тях, конете представляваха две едри неясни фигури. Луната заливаше със сребро техните гриви и храстите. Влана седеше прегърбена в шейната, със спусната върху главата си кожена качулка. Великс бе слязъл и избутваше храстите от пътя.

Появи се пламъкът на факла, носещ се надолу по Новия Път откъм Мразовития Кът. Великс заряза работата си и изтегли меча. Влана се озърна през рамо.

Хрингорл се втурна в галоп на откритото пространство с гръмогласен триумфален смях и метна факлата си високо във въздуха, дръпна юздите на коня и спря зад шейната. Скиорът, когото влачеше — Харакс, — прелетя покрай него и на половината път нагоре по склона заора със ските си в снега, после се наведе да ги развърже. Факлата падна и изгасна със съскане.

Хрингорл скочи от коня с приготвена бойна секира в дясната си ръка.

Великс се затича към Хрингорл. Явно осъзнаваше, че трябва да се отърве от гигантския пират, преди Харакс да свали ските си, иначе щеше да се окаже изправен срещу двама. Лицето на Влана беше малка бяла маска под лунната светлина, когато тя се надигна от мястото си, за да го проследи с поглед. Качулката падна от главата й.

Фафрд би могъл да помогне на Великс, но все още не се бе опитал дори да развърже ските си. С внезапна болка — а дали не беше облекчение? — той си спомни, че бе изоставил лъка и стрелите. Каза си, че трябва да помогне на Предприемчивия. Нима не се бе спуснал дотук, поемайки немислим риск, за да спаси Великс и Влана или поне да ги предупреди за засадата, която подозираше още откакто бе видял Хрингорл да размахва факлата си на ръба на бездната? И нима Великс не приличаше на Налгрон — в този момент на храброст повече от всякога? Но невидимата Смърт все още стоеше край него, възпирайки действията му.

Освен това Фафрд почувства, че на откритото има магия, правеща всички действия там безплодни. Сякаш гигантски бял космат паяк вече бе изплел паяжина около кръстопътя, отрязвайки го от останалата част на вселената, превръщайки го в неизписана книга. „Това място принадлежи на Белия Паяк на Смъртта.“ Нямаше значение, че този паяк преде не нишки, а кристали — резултатът беше един и същ.

Хрингорл замахна силно с брадвата към Великс. Предприемчивия избегна удара и заби меча си в предмишницата на Хрингорл. С рев на ярост Хрингорл прехвърли секирата в лявата си ръка, скочи напред и замахна отново.

Изненадан, Великс едва смогна да отскочи назад от свистящата дъга от стомана, проблеснала ярко в лунната светлина. Но бързо успя да заеме отбранителна позиция, докато Хрингорл приближаваше по-предпазливо, надигнал брадвата високо и малко пред себе си, готов да нанесе къс посичащ удар.

Влана стоеше изправена в шейната, а в ръката й блестеше стомана. Тя направи движение сякаш да я хвърли, след това спря несигурно.

Хрей се изправи иззад храста със стрела, положена на лъка.

Фафрд можеше да го убие — ако не по друг начин, то мятайки меча си като копие. Но усещането за Смъртта, стояща край него, бе все още парализиращо силно, както и усещането, че се намира в огромния, подобен на утроба капан на Белия Леден Паяк. Освен това какво действително изпитваше към Великс, или дори към Налгрон?

Тетивата звънна. Великс замря насред движението. Стрелата го бе улучила в гърба, от едната страна на гръбнака, и го бе пронизала току под гръдната кост.

Със замах на секирата Хрингорл изби меча от пръстите на умиращия, докато той се свличаше. Нададе отново гръмогласния си смях и се обърна към шейната.

Влана изпищя.

Още преди да го осъзнае напълно, Фафрд безшумно бе изтеглил меча си от добре смазаната ножница и използвайки го като щека, се отблъсна надолу по белия склон. Ските му заскърцаха много тихо, макар и пронизително тънко, върху снежната кора.

Смъртта вече не стоеше отстрани. Смъртта бе пристъпила в него. Към ските бяха прикрепени краката на Смъртта. И именно Смъртта усещаше капана на Белия Паяк като роден дом.

Хрей се обърна точно в най-подходящия момент за меча на Фафрд да разсече дълбоко шията му отстрани с плъзгащ удар, прекъсвайки както вратната вена, така и хранопровода. Острието бе излязло почти преди да го оплиска бликналата кръв, черна на лунната светлина, и със сигурност преди Хрей да надигне големите си ръце в напразно усилие да спре давещата го струя. Всичко стана прекалено лесно. Ските му бяха нанесли удара, каза си Фафрд, а не той. Ските му живееха свой собствен живот, животът на Смъртта, и го носеха по един страховит път.

Харакс също, сякаш направляван от самите богове, приключи с развързването на ските си, стана и се обърна точно навреме, та ударът на Фафрд, нанесен изотдолу, от свита позиция, да го прониже в горната част на стомаха, съвсем както стрелата бе улучила Великс, само че в обратната посока.

Мечът изстърга по гръбнака на Харакс, но излезе лесно. Фафрд се устреми надолу по склона, почти без да го погледне. Харакс се втренчи с изцъклени очи след него. Устата на едрия бандит бе зейнала широко, но от нея не излезе нито звук. Изглежда ударът бе срязал белия дроб, както и сърцето му или някой от големите кръвоносни съдове, излизащи от него.

А сега мечът на Фафрд бе насочен право в гърба на Хрингорл, който се готвеше да се качи на шейната, и ските му ускоряваха кървавото острие все повече и повече.

Влана се облещи над рамото на Хрингорл срещу Фафрд, сякаш виждаше приближаването на самата Смърт, и изпищя.

Хрингорл се завъртя и незабавно надигна секирата си да отбие меча на Фафрд. На широкото му лице бе изписан бдителният, но и вял израз на някой, който много пъти се е изправял срещу Смъртта и никога не се изненадва от внезапната поява на Всеобщата Погубителка.

Фафрд заора със ските и се извърна така, че намаляйки скорост, да заобиколи задната част на шейната. Мечът му през цялото време бе протегнат към Хрингорл, без да го достигне, като се отклони от насочения към него замах.

Тогава Фафрд видя точно пред себе си проснатото тяло на Великс. Сви вдясно, рязко набивайки ските, дори заора с меча си в снега така, че изтръгна искри от скалата отдолу, за да не се препъне в трупа.

След това извъртя тялото си, доколкото му бе възможно с вързани към ските крака, тъкмо навреме, за да види как Хрингорл връхлита върху него през вдигнатия снежен прах, замахвайки мощно с брадвата си към шията на Фафрд.

Той парира удара с меча си. Ако бе поставен под прав ъгъл спрямо замаха на секирата, острието му щеше да се пръсне, но Фафрд го държеше точно под подходящия наклон, за да отклони със стържене на стомана брадвата и тя да изсвири над главата му.

Хрингорл профуча край него, без да може да спре устрема си.

Фафрд отново извъртя тяло, проклинайки ските, които сега приковаваха краката му към земята. Ударът му бе прекалено закъснял, за да достигне Хрингорл.

По-набитият мъж се обърна и се хвърли назад, вдигайки брадвата за нов удар. Този път единственият начин за Фафрд да го избегне беше да се просне на земята.

Той зърна два проблясъка на стомана в лунната светлина. След това използва меча си, за да се изправи на крака, готов за нов удар срещу Хрингорл или ново отдръпване, ако имаше време.

Едрият мъж бе изпуснал брадвата и бе впил пръсти в лицето си.

Фафрд замахна, правейки тромава крачка встрани със ските — тук нямаше място за стил! — и го прониза в сърцето.

Хрингорл отпусна ръце и тялото му се килна назад. От орбитата на дясното му око стърчеше сребристочерната дръжка на кинжал. Фафрд измъкна меча си. Хрингорл се стовари с тежко и глухо тупване, вдигайки облак сняг около себе си, потръпна силно два пъти и замря.

Фафрд се заозърта, стискайки меча. Беше готов за всякаква нова атака, откъдето и да дойде тя.

Но нито едно от петте тела не помръдваше — двете в краката му, двете проснати на склона и Влана, изправена в шейната. С лека изненада той осъзна, че тежкото дишане, което чува, излиза от собственото му гърло. Единственият друг звук беше тихото, тънко звънтене, което той игнорира за момента. Дори двата коня на Великс, впрегнати в шейната, и едрото животно на Хрингорл, стоящо малко по-нагоре на Стария Път, бяха необяснимо тихи.

Той се опря на шейната, поставяйки лявата си ръка върху насмоленото покривало, закриващо ракетите и другия инвентар. Дясната все още държеше меча вдигнат, сега вече малко небрежно, но в готовност.

Той огледа още веднъж телата, като завърши с Влана. Все още никой не помръдваше. Първите четирима лежаха сред петна почернял от кръв сняг — големи при Хрей, Харакс и Хрингорл, малко при убития със стрела Великс.

Той задържа погледа си върху разширените очи на Влана. Овладявайки дишането си, каза:

— Дължа ти благодарност, задето уби Хрингорл. Вероятно. Съмнявам се, че бих могъл да го победя, когато той беше на крака, а аз лежах по гръб. Но ножът ти към Хрингорл ли беше насочен или в моя гръб? И не избегнах ли смъртта само защото паднах и ножът профуча над мен, за да повали друг?

Тя не промълви нито дума. Вместо това ръцете й се вдигнаха, за да се притиснат към бузите и устните й. Тя продължи да се взира, сега над дланите си, към Фафрд.

Той продължи с още по-небрежен глас:

— Ти предпочете Великс пред мен, след като ми бе обещала. Защо тогава да не предпочетеш Хрингорл пред Великс — и пред мен, — когато той изглеждаше най-вероятният победител? Защо не помогна на Великс с ножа си, когато той толкова смело нападна Хрингорл? Защо изпищя, когато ме видя, и ми отне възможността да убия Хрингорл с един безшумен удар?

Той наблягаше на всеки въпрос с небрежно мушкане с меча в нейна посока. Дъхът му сега излизаше по-леко, умората се оттичаше от тялото му въпреки черното униние, обхванало ума му.

Влана бавно свали длани от устните си и преглътна два пъти. След това каза с дрезгав, но ясен глас, и не много високо:

— Една жена винаги трябва да си държи всички вратички отворени, не можеш ли да го разбереш? Само ако е готова да се съюзи с всеки мъж и да отхвърли един за сметка на друг, щом съдбата промени плана й, само тогава може да се справи с големите предимства на мъжете. Избрах Великс пред теб, защото притежаваше по-голям опит и защото — ако искаш, вярвай — не мислех, че моят партньор ще има кой знае какви шансове за дълъг живот, а исках ти да живееш. Не помогнах на Великс преди малко, защото смятах, че и двамата сме обречени. Преградата на пътя и осъзнаването, че около нея трябва да има чакащи в засада хора, ме уплашиха — въпреки че Великс изглежда не мислеше така, или не му пукаше. Що се отнася до писъка ми, когато те видях, не можах да те позная. Помислих те за самата Смърт.

— Е, изглежда наистина съм бил — отбеляза Фафрд тихо, оглеждайки за трети път разпръснатите трупове. Отвърза ските си. После, като се разтъпка, коленичи край Хрингорл, извади кинжала от окото му и го избърса в кожите на мъртвеца.

Влана продължи:

— А аз се боя от смъртта повече, отколкото се отвращавам от Хрингорл! Да, с готовност бих избягала с него, ако по този начин се отдалечавам от смъртта.

— Този път Хрингорл бе поел в грешната посока — отбеляза Фафрд, претегляйки кинжала в ръка. Бе добре балансиран за пробождане и хвърляне.

Влана каза:

— Сега, разбира се, аз съм твоя. С готовност и с радост — отново ако искаш, вярвай. В случай че ме задържиш. Може би все още смяташ, че съм се опитвала да те убия.

Фафрд се обърна към нея и й подхвърли кинжала.

— Дръж — каза той. Тя го хвана.

Той се изсмя и рече:

— Не, една танцьорка, която преди това е била крадла, би трябвало да е изключително умела в хвърлянето на нож. А и се съмнявам, че Хрингорл е бил пронизан в окото чак до мозъка по случайност. Все още ли имаш намерение да отмъщаваш на Гилдията на Крадците?

— Да — отвърна тя.

Фафрд каза:

— Жените са ужасни. Искам да кажа, не по-малко ужасни от мъжете. О, има ли някой или някоя на този огромен свят, в чиито вени да не тече нищо друго, освен ледена вода?

И той се изсмя отново, още по-високо, сякаш знаеше, че на този въпрос не може да има отговор. След това избърса меча си в кожите на Хрингорл, мушна го в ножницата и без да поглежда към Влана, закрачи покрай нея и тихите коне към купчината храсти и продължи с избутването им встрани. Те бяха замръзнали един за друг и той трябваше да ги дърпа и извива, за да ги освободи, влагайки в борбата си с тях повече усилия, отколкото си спомняше да се е налагало на Великс.

Влана не го гледаше, дори когато мина покрай нея. Тя се взираше право нагоре по склона с криволичещите по него следи от ски, водещи към черната паст на тунела на Стария Път. Бледият й взор не бе насочен към Харакс и Хрей, нито към входа на тунела. Той се издигна по-високо.

Чуваше се неспирно тихо звънтене.

После се разнесе дрънчене на кристали и Фафрд изтръгна и захвърли встрани последния натежал от лед храст.

Той погледна надолу по пътя, водещ на юг. Към цивилизацията, каквато и да беше стойността й сега.

Този път също представляваше тунел между покрити със сняг борове.

И на лунната светлина се виждаше, че той е изпълнен с паяжина от кристали, която сякаш продължаваше безкрайно, нишки от лед, проточващи се от вейка на вейка и от клон на клон и губещи се в ледените дълбини между дърветата.

Фафрд си спомни думите на майка си: „Съществува магически студ, който може да те последва навсякъде из Неуон. Където ледът е бил веднъж, магията може да го прати отново. Баща ти сега горчиво съжалява…“

Той си помисли за големия бял паяк, предящ ледената си мрежа около кръстопътя.

Спомни си лицето на Мор, до това на Мара, на върха на пропастта, от другата страна на големия скок.

Зачуди се какъв ли напев се носи сега в Женската Палатка и дали Мара също напява. Незнайно защо си мислеше, че не.

Влана извика тихо:

— Жените наистина са ужасни. Виж. Виж. Виж!

В този миг конят на Хрингорл изцвили силно. Разнесе се тропот на копита, щом той се втурна нагоре по Стария Път.

Миг по-късно конете на Великс се надигнаха с цвилене на задните си крака.

Фафрд потупа врата на близкия кон с опакото на ръката си. След това погледна към малкото, триъгълно лице с големи очи на Влана, което приличаше на бяла маска, и проследи погледа й.

По склона, водещ към Стария Път, растяха половин дузина ефирни фигури, високи като дървета. Приличаха на закачулени жени. Ставаха все по-плътни, докато Фафрд ги наблюдаваше.

Той се присви ужасено. Това движение притисна торбата му между корема и бедрата. Той усети лека топлина.

Скочи и се хвърли назад, откъдето бе дошъл. Отметна насмоленото покривало от задната част на шейната. Награби една по една осемте оставащи ракети и забоде опашките им в снега, насочвайки ги към огромните, сгъстяващи се ледени фигури.

След това бръкна в торбата си, извади гърненцето с въглени, отмота капака му, изтърси сивата пепел, после с друсане изтърколи червените въгленчета в единия му край и бързо ги поднесе към фитилите на ракетите.

Груповото им съскане изпълни ушите му. Той се метна в шейната.

Влана не помръдна, когато той я забърса. Но иззвънтя. Сякаш бе навлякла полупрозрачно наметало от ледени кристали, което я задържаше на мястото й. Отразена лунна светлина сияеше безжизнено в кристалите. Той почувства, че това сияние ще се раздвижи само ако луната го стори.

Сграбчи юздите. Те изгориха пръстите му като замръзнало желязо. Не можеше да ги помръдне. Ледената паяжина отпред бе впримчила конете. Те бяха част от нея — големи статуи, затворени в още по-голям кристал. Единият стоеше на четири крака, другият се бе надигнал на два. Стените на ледената утроба се затваряха. „Съществува магически студ, който може да те последва…“

Първата ракета изрева, след това втората. Той усети топлината им. Чу разтърсващ звън, когато те удариха мишените си нагоре по склона.

Юздите се раздвижиха, изплющяха по гърбовете на конете. Разнесе се трясък като от стъкло, когато животните се хвърлиха напред. Фафрд приведе глава и държейки юздите в лявата си ръка, протегна дясната и дръпна Влана надолу върху седалката. Леденото й наметало иззвънтя оглушително и изчезна. Четири, пет…

Светът около тях се изпълни с дрънчене, когато конете и шейната се втурнаха през ледената паяжина. Кристалите се сипеха отгоре му и отскачаха от присвитата му глава. Дрънченето отслабна. Седем, осем…

Ледените окови се скъсаха. Копитата загърмяха. Повя силен северен вятър, слагайки край на дните на затишие. Небето отпред бе леко порозовяло от напъпващата зора. Отзад бе бледочервено от горящите борови иглички, подпалени от ракетите. На Фафрд му се стори, че северният вятър донася рев на пламъци.

Той извика:

— Гнампф Нар, Млърг Нар, великия Кварх Нар — ще ги видим всичките! Всички градове на Гористата Земя! Цялата Земя на Осемте Града.

До него Влана се размърда затоплена в прегръдките му и поде неговия вик:

— Сарийнмар, Илтмар, Ланкмар! Всички градове на юга! Куармал! Хорбориксен! Тънковърхият Тисилинилит! Надигащата се Земя.

На Фафрд му се стори, че образите на всички тези незнайни градове и места изпълват просветляващия хоризонт.

— Пътуване, любов, приключения, светът! — извика той, притискайки Влана към себе си с дясната ръка, докато лявата плющеше с юздите по конските гърбове.

Почуди се защо ли, след като въображението му пламтеше буйно като каньона зад тях, сърцето му все още е толкова студено.

III

Нечестивият Граал

Три неща предупредиха чирака на магьосника, че нещо не е наред: първо, дълбоко отпечатаните следи от подковани копита по горския път — той ги усети с ботушите си, преди да се наведе и да ги опипа в тъмното; второ, зловещото бръмчене на пчела, за която не бе естествено да е навън нощем; и последно, лекият ароматен дъх на изгоряло. Мишока се втурна напред, избягвайки пъновете и прескачайки изкривените коренища по памет и благодарение на някакъв прилепов усет за отразения шепот на звуците. Сивите гамаши, туниката, островърхата шапка и веещото се наметало караха слабичкия, измършавял от аскетизъм младеж да прилича на носеща се сянка.

Екзалтацията, която Мишока бе изпитвал от успешния завършек на дългата си задача и триумфалното завръщане при своя учител-чародей Главас Ро, сега се изпари от главата му, отстъпвайки място на страх, който той не се осмеляваше да допусне в мислите си. Да се случи нещо лошо на великия маг, чийто чирак беше той?… „Моят Сив Мишок, все още колебаещ се в своята вярност между бялата и черната магия“, беше казал веднъж Главас Ро… Не, беше немислимо някой да причини зло на тази величава личност, изпълнена с мъдрост и духовна мощ. Великият чародей… (имаше нещо истерично в начина, по който Мишока наблягаше на думата „велик“, тъй като за другите Главас Ро беше просто посредствен магьосник и с нищо не превъзхождаше някой минголски некромант с неговото петнисто куче-ясновидец или дрипав фокусник от Куармал)… великият чародей, както и домът му, бяха защитени от силни магии, които никой злонамерен външен човек не би могъл да преодолее — дори (сърцето на Мишока пропусна един удар) върховният повелител на тези гори, херцог Джанарл, който мразеше всяка магия, и най-вече бялата.

И все пак сега миризмата на изгоряло беше по-силна, а ниската къщурка на Главас Ро бе построена от смолисто дърво.

От главата на Мишока бе излетял дори образът на едно момичешко лице, постоянно уплашено, но все пак сладко — това на дъщерята на херцог Джанарл, Ивриан, която тайно идваше да се учи при Главас Ро, фигуративно казано пиейки млякото на бялата му мъдрост рамо до рамо с Мишока. Всъщност, те насаме бяха започнали да се наричат Мишоче и Мишленце, а Мишока носеше под туниката си плетена зелена ръкавичка, която си беше изпросил от Ивриан, когато потегляше на задачата си, сякаш беше облечен в бляскави доспехи и въоръжен до зъби рицар, а не обикновен магьоснически чирак.

Докато Мишока стигне голото било на хълма, вече дишаше тежко, но не от усилие.

Оттам просветляващата зора разкри пред него утъпканата от копита градина с вълшебни билки, прекатурения сламен кошер и почернялата от сажди гладка повърхност на огромния гранитен блок, под който се гушеше къщурката на магьосника.

Но дори да не беше светлината на зората, той пак щеше да види сгърчените от огъня греди, проядените от пламъците подпори, по които мъждукаха червени въгленчета, и призрачния зелен пламък на местата, където все още гореше някаква вълшебна мас. Щеше да подуши смесицата от миризми на изгорели лекове и балсами и ужасяващо апетитния кухненски аромат на опърлена плът.

Цялото му слабичко тяло потръпна. После, като ловджийско куче, уловило следа, той се стрелна напред.

Магьосникът лежеше непосредствено зад изкорубената врата. Беше в същото състояние като дома си: скелетът му бе оголен и почернял, безценните сокове и телесни субстанции бяха изврели, изгорели, унищожени завинаги или се бяха издигнали като дим нагоре към някакъв студен ад отвъд луната.

Отвред се носеше тихото, тъжно бръмчене на пчелите, оплакващи загубения си дом.

Обзети от ужас спомени се втурнаха през ума на Мишока: тези сбръчкани устни, тихо напяващи заклинания, тези овъглени пръсти, сочещи звездите или галещи някое горско животинче.

Треперещ, Мишока извади от кожената кесийка на колана си плосък зелен камък, от едната страна на който бяха гравирани дълбоки чуждоземни йероглифи, а от другата — бронирано членестоного чудовище, приличащо на гигантска мравка, което газеше сред миниатюрни бягащи човешки фигурки. Този камък бе целта на задачата, поставена му от Главас Ро. Заради него той бе прекосил със сал Езерата на Жалбите, бе се скитал из подножията на Планините на Глада, криейки се от грабителски отряд червенобради пирати, бе изиграл група селяни-рибари, беше ласкал и ухажвал една стара миризлива вещица, бе ограбил племенна гробница и се бе изплъзнал от хрътките, пуснати по следата му. Това, че се бе сдобил със зеления камък, без да пролее кръв, означаваше, че е преодолял още една степен от чирачеството си. Сега той се взираше безизразно в древните черти на камъка и после, овладявайки треперенето си, го положи внимателно върху почернялата длан на своя учител. Докато се навеждаше, осъзна, че ходилата му парят болезнено, а ботушите му са започнали да пушат леко по ръбовете, но въпреки това не забърза стъпките си, докато се отдалечаваше.

Вече бе по-светло и той можеше да забележи по-дребните неща, като мравуняка край прага. Учителят бе изучавал облечените в черна броня създания също толкова съсредоточено, както и техните братовчедки — пчелите. Сега мравунякът бе дълбоко хлътнал, смачкан от тежък ботуш, а в отпечатъка личеше полукръг от ямки, направени от шиповете… и все пак нещо се движеше. Взирайки се по-внимателно, Мишока забеляза мъничък, осакатен от огъня войник, драпащ по песъчинките. Спомни си за чудовището върху зеления камък и сви рамене при тази безцелна мисъл.

Той прекоси сечището, минавайки сред скърбящите пчели, натам, където блед светлик се процеждаше между стволовете на дърветата, и не след дълго стоеше, положил ръце върху чепат дънер, на мястото, където склонът се скосяваше рязко. В обраслата с дървета долина пред него се виеше змия от млечнобяла мъгла, показваща пътя на потока, лъкатушещ през нея. Въздухът бе натежал от разнасящия се като пушек мрак. Хоризонтът вдясно бе обрамчен в червено от изгряващото слънце. Отвъд него, Мишока знаеше, лежаха още гори, а зад тях — безкрайните житни поля и блата на Ланкмар, а още по-нататък — древният център на света, самият град Ланкмар, който Мишока никога не бе виждал, но чийто Сюзерен властваше на теория дори тук.

А съвсем наблизо, окъпана в червенината на изгряващото слънце, бе струпана купчина кули с назъбени върхове — твърдината на херцог Джанарл. Предпазливо оживление се появи върху приличното на маска лице на Мишока. Той си мислеше за отпечатъка с шиповете, за разровената трева, за следите от конски копита, водещи надолу по този склон. Всичко сочеше към магоненавистника Джанарл като извършител на зверството там отзад, с изключение на това, че Мишока, който все още смяташе способностите на учителя си за ненадминати, не разбираше как херцогът си е проправил път през заклинанията, достатъчно силни, за да объркат и най-опитния горянин, които бяха защитавали обиталището на Главас Ро в продължение на много години.

Той сведе глава… и зърна леко полегналата върху полюшващите се тревни стъбълца плетена зелена ръкавичка. Грабна я и като порови в туниката си, измъкна втора — нашарена с тъмни петна и избеляла от пот — и ги поднесе една към друга. Те бяха еднакви.

Устните му се извиха назад, оголвайки зъбите, а взорът му се насочи отново към далечната крепост. След това той отмести дебел кръг изсъхнала кора от дънера, на който се бе подпрял, и пъхна ръката си до рамото в появилия се отвор. Докато вършеше това с бавна и напрегната механичност, в ума му изникнаха думите, които Главас Ро бе произнесъл с усмивка веднъж, докато се хранеха с рядка каша.

— Мишок — бе казал магът, а отблясъците на огъня играеха по късата му бяла брада, — когато се взираш така и ноздрите ти се издуват, приличаш прекалено много на котарак, и това ме кара да се съмнявам дали някога ще бъдеш пазител на истината. Ти си общо взето послушен ученик, но тайничко предпочиташ мечовете пред жезлите. Изкушен си повече от горещите устни на черната магия, отколкото от целомъдрените тънки пръсти на бялата, независимо на колко хубавко мишленце принадлежат последните — не, не отричай! Привлечен си повече от измамните извивки на левия път, отколкото от правия, стръмен друм на десния. Опасявам се, че в края на краищата няма да станеш мишок, а мишелов. И няма да си бял, а сив — е, все пак това е по-добре, отколкото черен. А сега измий тези паници и върви да подъхаш около час на новопоникналия малариен храст, защото нощта е мразовита, и не забравяй да говориш учтиво с трънката.

Припомнените думи избледняха, но не изчезнаха, докато Мишока измъкваше от дупката кожен колан, позеленял от плесен, със закачена на него плесенясала ножница. От нея той извади тънък бронзов меч, по-голямата част от метала на който беше зеленясал, държейки го за обвитата с кожена лента ръкохватка. Очите му се разшириха, но зениците си останаха колкото върха на топлийка, а лицето му приличаше все повече на маска, докато той държеше бледозеленото, обрамчено в кафяво острие срещу червения полукръг на изгряващото слънце.

От другия край на долината смътно долетя високият, чист, звънлив звук на ловджийски рог, призоваващ мъжете на лов.

Мишока рязко закрачи надолу по склона, насочвайки се към следите от копитата. Движеше се с широка, забързана крачка и малко сковано, като че ли бе пиян, а на кръста му се полюляваше плесенясалият портупей.

Тъмна четирикрака фигура се стрелна през нашарената със слънчеви петна горска поляна, привеждайки храсталаците с широката си, ниска гръд и газейки ги с тесните си раздвоени копита. Изотзад прозвучаха звуците на рог и груби мъжки викове. В далечния край на поляната глиганът се обърна. Дъхът свиреше през ноздрите му и той се олюляваше. После полуизцъклените му малки очички се спряха на фигурата на мъж върху кон. Той се обърна към него и някаква игра на светлината накара козината му да почернее. После нападна. Но преди ужасните, закривени нагоре глиги да открият плът, в която да се забият, едно копие с тежък връх се изви и прониза буцата между плешките му, той рухна назад, а кръвта му оплиска зеленината.

Ловци, облечени в кафяво и зелено, се появиха на поляната, някои обкръжиха падналия глиган със стена от насочени копия, други забързаха към мъжа върху коня. Той носеше богати одежди в жълто и кафяво. Изсмя се, подхвърли на един от ловците си окървавеното копие и пое от друг обкованата със сребро кожена манерка за вино.

Втори ездач се появи на поляната и малките, жълти очички на херцога потъмняха под рошавите му вежди. Той отпи дълбока глътка и изтри устни с опакото на ръкава си. Ловците предпазливо стесняваха стената от копия около глигана, който лежеше неподвижно, но с глава, повдигната на около пръст разстояние от тревата, и единствено очите му се стрелкаха насам-натам, а от плешката му на тласъци бликаше ярка кръв. Стената от копия тъкмо щеше да се затвори, когато Джанарл махна на ловците да спрат.

— Ивриан! — извика грубо той на новодошлата. — Ти имаше две възможности да довършиш глигана, но все се отдръпваше уплашено. Проклетата ти мъртва майка досега щеше да е нарязала сърцето му на тънки парченца и да го е опитала сурово.

Дъщеря му се взираше жално в него. Тя бе облечена като ловците и яздеше коня по мъжки, носеше меч на кръста и копие в ръка, но това само я караше да изглежда още по-слабичка и крехка.

— Ти си една мекушава, пъзлива маголюбка — продължи Джанарл. — Отвратителната ти майка щеше да се изправи срещу глигана без кон и щеше да се смее, когато кръвта му опръска лицето й. Виж, сега глиганът е повален. Не може да те нарани. Забий копието си в него, веднага! Заповядвам ти!

Ловците разтвориха стената от копия и се отдръпнаха встрани, образувайки проход от момичето до глигана. Те открито се кикотеха, а херцогът им се усмихваше одобрително. Момичето се поколеба, прехапало устни, взирайки се със страх, а и с очарование в животното, което я наблюдаваше с все още приповдигната глава.

— Забий си копието! — повтори Джанарл, дръпвайки една бърза глътка от манерката. — Направи го или ще те напердаша с камшика още тук и сега.

Тогава тя сръчка с пети хълбоците на коня и пое през поляната, тялото й бе присвито ниско, а копието — насочено към мишената си. Но в последния миг върхът му се отклони встрани и издълба улей в пръстта. Глиганът не помръдна. Ловците избухнаха в смях.

Широкото лице на Джанарл почервеня от гняв, ръката му рязко се стрелна, сграбчи китката й и я стисна силно.

— Проклетата ти майка можеше да пререже гърлото на мъж, без да й мигне окото. Или ще те видя как забиваш копието си в тази леш, или ще те накарам да ми потанцуваш тук и сега, както снощи, когато ми разкри заклинанията на магьосника и мястото на колибата му.

Той се приведе по-близо и гласът му стихна до шепот.

— Знай, момиченце, че от дълго време подозирам, че майка ти, колкото и свирепа да беше, може би е била запленена против волята си, привлечена от чаровете на някой магьосник, също като теб — и ти си отрочето на този дяволски заклинател.

Очите й се разшириха и тя започна да се отдръпва от него, но той я примъкна по-наблизо.

— Не се бой, момиченце, ще изтръгна покварата от плътта ти по един или друг начин. Като начало, прободи този глиган!

Тя не помръдна. Лицето й представляваше млечнобяла маска на страх. Той надигна ръка. Но в този момент бе прекъснат.

Една фигура се появи в края на поляната, на мястото, където глиганът се бе обърнал, за да предприеме последната си атака. Това беше слабичък младеж, облечен целият в сиво. Като упоен или изпаднал в транс, той закрачи право към Джанарл. Тримата ловци, които се грижеха за херцога, извадиха мечове и тръгнаха бавно към него.

Лицето на младежа беше бяло и напрегнато, по челото му, под килнатата назад сива шапка, бяха избили едри капки пот. Мускулите на челюстта му образуваха бели като кост възли. Очите му, втренчени в херцога, бяха присвити, сякаш гледаха към ослепително ярко слънце.

Устните му се разтвориха широко, оголвайки зъбите.

— Убиец на Главас Ро! Убиец на магьосници!

А после бронзовият му меч се озова извън плесенясалата ножница. Двама от ловците застанаха на пътя му, единият изкрещя „Пазете се от отровата!“ при вида на зеленото вещество върху острието на новодошлия. Младежът замахна към него с ужасна сила, сякаш държеше боен чук. Ловецът го отклони с лекота, така че ударът профуча над главата му, а младежът едва не падна от мощта на собствения си замах. Ловецът пристъпи напред и нанесе ловък удар близо до дръжката на меча, за да обезоръжи младежа, така че битката свърши, преди да е започнала… или почти. Защото стъкленият поглед напусна очите на момъка, чертите му се изкривиха като на котарак и той, като стисна здраво меча си, мушна напред с въртеливо движение в китката, което заклещи оръжието на ловеца в неговото зелено острие, и го изтръгна от хватката на притежателя му. След това продължи движението напред към сърцето на втория ловец, който го избегна само защото се просна по гръб на тревата.

Джанарл се приведе напрегнато на седлото, мърморейки „Вълчето има зъбки“, но в този миг третият ловец, който бе заобиколил младежа, го халоса в тила с дръжката на меча. Онзи изпусна оръжието си, олюля се и започна да пада, но първият ловец го сграбчи за яката на туниката и го запрати към другарите си. Те го приеха веселяшки, с шамари и плесници, налагайки го по главата и ребрата с прибрани в ножниците кинжали, а накрая го оставиха да падне на земята и го заритаха, налитайки му като глутница хрътки.

Джанарл седеше неподвижно, наблюдавайки дъщеря си. Не бе пропуснал уплашеното й трепване, когато тя позна появилия се младеж. Сега я видя как се привежда напред с разтреперани устни. На два пъти се опита да заговори. Конят й пристъпваше неспокойно и цвилеше. Накрая тя оклюма глава и се сви, а от гърлото й се откъсна сподавен хленч. Тогава Джанарл изсумтя доволно и извика:

— Стига засега! Домъкнете го тук!

Двама ловци повлякоха между себе си полуприпадналия младеж, чиито сиви дрехи сега бяха опръскани с червени петна.

— Страхливец — каза херцогът. — Това забавление няма да те убие. Те само те обработват леко преди другите забавления. Но аз забравих, че ти си едно лукаво магьосниче, мекушаво създание, което ломоти заклинания в мрака и проклятия зад гърба на хората, пъзльо, който се глези с животинки и иска да напълни горите със сладникави гадости. Пфу! Настръхвам, като си помисля. А на всичкото отгоре се опитваш да поквариш дъщеря ми и… Слушай ме, магьосниче, на теб говоря! — И като се приведе от седлото, той сграбчи люшкащата се глава на младежа, заравяйки пръсти в косите му. Очите на момъка се завъртяха диво и той конвулсивно се дръпна, което изненада ловците и едва не събори Джанарл от седлото.

В този момент се чу заплашително кършене на храсти и бърз тропот на копита. Някой извика: „Внимавайте, господарю! О, богове, пазете херцога!“

Раненият глиган бе скочил на крака и летеше към групичката край коня на Джанарл.

Ловците се разпръснаха, вадейки оръжията си.

Конят на Джанарл се дръпна уплашено, нарушавайки още повече равновесието на ездача си. Глиганът профуча край него като опръскана с кръв нощна сянка. Джанарл почти падна отгоре му. Глиганът се завъртя рязко, за да нападне отново, избягвайки три хвърлени копия, които тупнаха на земята край него. Джанарл опита да се изправи, но един от краката му се беше оплел в стремето и конят му, отскачайки, го събори отново.

Глиганът връхлиташе, но в този миг закънтяха други копита. Друг кон профуча покрай Джанарл и едно нетрепващо копие се заби в плешката на глигана и го прониза дълбоко. Черният звяр отстъпи назад, удари веднъж копието с глигите си, падна тежко на една страна и замря.

Ивриан пусна копието. Ръката, която го бе държала, трепереше ужасно. Тя се отпусна в седлото, улавяйки лъка му с другата си ръка.

Джанарл се надигна и изгледа дъщеря си и глигана. След това погледът му бавно обходи цялата поляна.

Чиракът на Главас Ро бе изчезнал.

Нека север юг да стане, изток запад да смени,

лес в поляна се превърне, долът в хълм се извиси.

Нека шеметна омая вси пътеки прегради,

а останалото сторят горски листи и треви.

Мишока мънкаше напева през подпухналите си устни, почти сякаш говореше на земята, върху която лежеше. Като подреди пръсти в кабалистични символи, той щипна малко зелен прашец от една кесийка и го хвърли във въздуха с извиване на китката, което го накара да трепне от болка.

Пес ловджийски, припомни си, че от вълк си ти роден,

враг на рога и камшика бил си в някой древен ден.

Коньо, следвай еднорога, никога неуловен.

В името на трите норни[6], отклонете се от мен.

Магията бе завършена, но Мишока остана да лежи и болката в изтерзаната му плът и кости стана по-поносима. Той се вслуша в звуците на ловната дружина в далечината.

Лицето му беше навряно близо до туфа трева. Той видя как мравка се изкатери мъчително по едно стъбълце, падна на земята и продължи по пътя си. За миг усети някакво родство между себе си и дребничкото насекомо. Спомни си за черния глиган, чиято неочаквана атака му бе дала шанс да избяга, и за един странен миг умът му го свърза с мравката.

Разсеяно се замисли за пиратите, които бяха заплашвали живота му на запад. Но тяхната весела безпощадност се различаваше от преднамерената и жадувана жестокост на ловците на Джанарл.

Постепенно гневът и омразата забушуваха в него. Той видя боговете на Главас Ро, ведрите им по-рано лица бяха бели и подигравателни. Дочу думите на древни заклинания, но те отекваха с ново значение. След това виденията се оттеглиха и пред него се изви вихрушка от ухилени лица и жестоки ръце. И някъде сред тях — бялото, виновно лице на едно момиче. Мечове, тояги, камшици. Всичко се въртеше. А в центъра, като главината на колело за мъчения — едрата, мощна фигура на херцога.

Какво представляваше учението на Главас Ро пред това колело? То се бе претърколило през него и го бе смазало. Какво представляваше бялата магия пред Джанарл и неговите главорези? Само един безценен пергамент, който да бъде опетнен. Вълшебен бисер, който да бъде стъпкан в калта. Дълбоки и мъдри мисли, който да бъдат изтръгнати заедно с родилия ги мозък.

Но съществуваше и друга магия. Магията, която Главас Ро му забраняваше — понякога с усмивка, под която обаче винаги се криеше сериозност. Магията, за която Мишока бе научил само по намеци и предупреждения. Магия, която се коренеше в смъртта, омразата, болката и разрухата, която се занимаваше с отрови и писъци в нощта, която се процеждаше през черните пространства между звездите, която, както бе казал Джанарл, шепнеше проклятия в мрака зад гърба на хората.

Сякаш цялото предишно знание на Мишока — за малките същества и звездите, и благотворните магии, и природните принципи на доброта — бе лумнало и изгоряло в един бърз, внезапен пожар. И черната пепел бе оживяла и се бе размърдала, и от нея бяха изпълзели пълчища нощни твари, наподобяващи изгорените, само че грозни и изопачени. Прокрадващи се, дебнещи, лутащи се фигури. Безсърдечни, изпълнени с омраза и ужас, но толкова прекрасни наглед, като черни паяци, полюляващи се в геометричните си паяжини.

Да надуем ловния рог за тази глутница! Да ги пратим по петите на Джанарл!

Дълбоко в мозъка му зло гласче започна да нашепва: „Херцогът трябва да умре. Херцогът трябва да умре.“ И той знаеше, че ще чува това гласче непрестанно, докато волята му не бъде осъществена.

Мишока тежко се оттласна нагоре, усещайки пробождащата го болка, която говореше за счупени ребра; зачуди се как ли е успял да стигне толкова далеч. Скърцайки със зъби, се запрепъва през сечището. Докато се добере отново до прикритието на дърветата, болката го бе смъкнала на четири крака. Той попълзя още малко, после припадна.

Привечер на третия ден след лова Ивриан се изниза крадешком от стаята си в кулата, нареди на тъпо хилещия се коняр да й доведе коня и препусна през долината. Пресече поточето и пое нагоре по отсрещния хълм, докато стигна до скритата сред скалите къщурка на Главас Ро. Разрушението, което се разкри пред очите й, придаде още по-нещастно изражение на изпънатото й, бледо лице. Тя слезе от коня и се приближи до обгорелите руини, треперейки от мисълта, че може да се натъкне на тялото на Главас Ро. Но то не беше там. Тя забеляза, че пепелта е разровена, сякаш някой е тършувал в нея, търсейки предмети, които евентуално биха могли да избегнат пламъците. Цареше дълбока тишина.

Една неравност на земята отвън, откъм страната на сечището улови погледа й и тя се запъти нататък. Това беше скорошен гроб, а върху него вместо надгробна плоча стоеше, обграден със сиви камъчета, малък, плосък зелен камък със странни гравюри на повърхността.

Внезапен тих звук откъм гората я накара да потрепери и тя осъзна, че ужасно се страхува, само че до този миг мъката й е надделявала над ужаса. Тя вдигна поглед и нададе сподавен вик, защото едно лице се взираше в нея през отвор в листака. Това беше диво лице, покрито с мръсотия и следи от трева, нацапано тук-там със стари петна засъхнала кръв и с набола тъмна брада. След това тя го позна.

— Мишок — извика тя неуверено.

Едва разпозна отговорилия й глас.

— Значи си се върнала, за да злорадстваш над разрухата, причинена от твоето предателство.

— Не, Мишок, не! — изплака тя. — Не съм искала да стане така. Трябва да ми повярваш.

— Лъжкиня! Именно хората на баща ти са го убили и са подпалили къщата му.

— Но аз не мислех, че ще го сторят!

— Не си мислела, че ще го сторят — сякаш това е някакво извинение. Толкова се страхуваш от баща си, че би му казала всичко. Ти живееш в страх.

— Невинаги, Мишок. Накрая аз убих глигана.

— Толкова по-зле — да убиеш звяра, пратен от боговете, за да погуби баща ти.

— Но аз наистина никога не бях убивала глиган. Само се хвалех, когато казвах, че съм… мислех, че ме харесваш храбра. Нямам спомен как съм го убила. Просто нещо затъмни разума ми. Мисля, че умрялата ми майка е влязла в мен и е насочила копието.

— Лъжеш и мажеш! Но аз ще изменя леко преценката си: ти живееш в страх, освен когато баща ти не ти влива кураж с камшика. Трябваше да го разбера и да предупредя Главас Ро за теб. Но очите ми бяха замъглени от блянове.

— Ти ме наричаше Мишленце — каза тя съвсем тихичко.

— Да, играехме си на мишки и забравихме, че котките са истински. А после, докато ме нямаше, един обикновен пердах те уплаши достатъчно, за да издадеш Главас Ро на баща си!

— Мишок, не ме укорявай — хлипаше Ивриан. — Зная, че животът ми не е нищо друго, освен страх. Още от дете баща ми се опитва да ми набие вярата, че жестокостта и омразата управляват вселената. Той ме мъчеше и изтезаваше. Нямаше към кой друг да се обърна, докато не открих Главас Ро и не научих, че във вселената съществуват и съчувствие, и обич, които са по-силни дори от смъртта и привидната омраза. Но сега Главас Ро е мъртъв и аз съм по-уплашена и самотна от всякога. Нуждая се от помощта ти, Мишок. Ти си учил при Главас Ро. Познаваш неговите учения. Помогни ми.

Той й се присмя.

— Да, та после да ме предадеш, така ли? Да ме бият отново, докато ти гледаш? Да ти слушам сладкото лъжливо гласче, докато ловците на баща ти се прокрадват към мен? Не, имам други планове.

— Планове ли? — запита тя. Гласът й бе тревожен. — Мишок, животът ти е в опасност, докато се спотайваш тук. Хората на баща ми са се заклели да те убият още щом те зърнат. Казвам ти, ще умра, ако те заловят. Не се бави, а изчезвай оттук. Само ми кажи преди това, че не ме мразиш. — И тя пристъпи към него.

Той отново й се присмя.

— Ти не си достойна за омразата ми — разнесоха се жилещите думи. — Чувствам единствено презрение към боязливата ти слабост. Главас Ро говореше прекалено много за обич. Във вселената има омраза, която е по-силна дори от обичта, и е време да я накарам да поработи за мен. Не се приближавай повече! Нямам намерение да ти разкривам плановете си или новите си скривалища. Но ще ти кажа следното, и чуй ме внимателно. След седем дни започват мъченията на баща ти.

— Мъченията на баща ми…? Мишок, Мишок, изслушай ме. Искам да те питам не само за ученията на Главас Ро. Искам да те питам за самия Главас Ро. Баща ми ми намекна, че той е познавал моята майка и че може би той е истинският ми баща.

Този път настъпи пауза преди подигравателния смях, но когато той накрая се разнесе, беше двойно по-силен.

— Добре, прекрасно, чудесно! Доставя ми удоволствие да си мисля, че старият белобрадко се е наслаждавал на живота, преди да стане толкова мъдър-мъдър-мъдър. От сърце се надявам наистина да е отъркалял майка ти. Това би обяснило неговото благородство. Където има толкова любов — за всяка живинка, родена някога, — преди това трябва да е имало похот и грях. От тази среща — и всичкото зло на твоята майка — е пораснала бялата му магия. Вярно е! Грях и бяла магия ръка за ръка — значи боговете не са лъгали! Което ще рече, че ти си дъщерята на Главас Ро, предала истинския си баща на зловещата му смърт.

А след това лицето му изчезна и листата ограждаха само празна дупка. Тя се втурна слепешком в гората след него, викайки „Мишок! Мишок!“, като се опитваше да следва отдалечаващия се смях. Но той заглъхна и тя забеляза, че се намира в сумрачна падина, и започна да осъзнава колко злобно звучеше смехът на чирака, сякаш осмиваше смъртта на цялата любов или дори това, че тя никога не се е родила. След това паниката я завладя и Ивриан побягна назад през шубраците, калиновите храсти дърпаха дрехите й и клонките дращеха бузите й, докато не стигна отново до сечището и не препусна в галоп през сгъстяващия се мрак, нападната от хиляди страхове, а сърцето й се свиваше от мисълта, че на целия широк свят няма нито един човек, който да не я мрази и презира.

Когато стигна до крепостта, тя сякаш надвисна над нея като грозно чудовище с назъбен гребен, а докато минаваше през големия портал, й се струваше, че чудовището я поглъща навеки.

По здрачаване на седмия ден, докато вечерята се сервираше в голямата банкетна зала, изпълнена с гръмогласен говор, примесен с хрущенето на застлалата пода тръстика и дрънченето на сребърни чинии, Джанарл нададе приглушен вик на болка и притисна длан към сърцето си.

— Няма нищо — каза той миг по-късно на човека с мършаво лице, който седеше до него. — Дайте ми бокал вино! Това ще го накара да се укроти.

Но той продължаваше да изглежда бледен и неспокоен и яде малко от месото, поднесено на големи, димящи резени. Очите му продължиха да блуждаят по масата и накрая се спряха на дъщеря му.

— Стига си ме зяпала така мрачно, момиче! — извика той. — Човек ще си помисли, че си ми отровила виното и чакаш да видиш как по мен избиват зелени петна. Или може би червени с черно по края.

Това предизвика силен взрив на смях, което изглежда се понрави на херцога, тъй като той откъсна крилцето на една птица и го заръфа лакомо. В следващия миг обаче нададе нов внезапен вик на болка, по-силен от първия, надигна се на крака, задращи конвулсивно по гърдите си, а след това се тръшна върху масата, където остана да лежи, стенейки и гърчейки се от болка.

— Херцогът е болен — обяви мъжът с мършавото лице доста ненужно, а и много злокобно, като се надвеси над него. — Отнесете го в леглото. Някой да му разтегне ризата. Той се задъхва.

Тревожен шепот премина по цялата маса. Когато отвориха голямата порта към личните покои на херцога, силен порив на мразовит вятър накара пламъците на факлите да затрептят и да посинеят, така че сенки се струпаха в залата. След това една факла лумна в ярко бяло, като звезда, осветявайки едно момичешко лице. Ивриан усети как останалите се отдръпват от нея, хвърляйки й подозрителни погледи и мърморейки, сякаш бяха сигурни, че има нещо вярно в шегата на херцога. Тя не вдигна очи. След малко някой дойде и й съобщи, че херцогът е заповядал да се яви при него. Без да каже и дума, тя се изправи и го последва.

Лицето на херцога бе сиво и набраздено от болка, но той се владееше, въпреки че при всяко поемане на дъх ръката му се вкопчваше конвулсивно в ръба на леглото, докато кокалчетата му не заприличат на бели камъчета. Той беше повдигнат с помощта на възглавници, а плътно около раменете му беше затъкната обшита с кожа мантия. Около леглото горяха дългокраки мангали, но въпреки всичко той се тресеше конвулсивно.

— Ела тук, момиче — заповяда той с тих, измъчен глас, който изсъска през разтеглените му устни. — Ти знаеш какво се е случило. Сърцето ме боли, сякаш под него гори огън, а кожата ми е скована в лед. Усещам бодежи в ставите, като че ли дълги игли ги пронизват от край до край. Това е магьосническо дело.

— Магьосническо дело, без съмнение — потвърди Гискорл, мършаволикият му приближен, който стоеше до леглото. — И няма нужда да гадаем кой е. Онова малко змийче, което не убихте достатъчно бързо преди десетина дни! Имаме вести, че се крие в гората и разговаря с… определени личности — допълни той, измервайки с подозрително присвити очи Ивриан.

Спазми на агония разтърсиха херцога.

— Трябваше да смажа вълчето заедно със стареца — простена той. След това очите му се преместиха отново към Ивриан. — Слушай, момиче, виждали са те да се мотаеш из гората, където бе убит старият магьосник. Смята се, че си разговаряла с чирака му.

Ивриан навлажни устните си, опита се да заговори, после разтърси глава. Усещаше как очите на баща й я пронизват. След това пръстите му се протегнаха и я сграбчиха за косата.

— Мисля, че си в сговор с него! — Шепотът му беше като ръждив нож. — Ти му помагаш да прави това с мен. Признай си! Признай! — И той завря бузата й в най-близката факла, така че косата й запуши и нейното „Не!“ се превърна в ужасяващ писък. Факлата се олюля и Гискорл я закрепи по-стабилно. През писъка на Ивриан херцогът изръмжа: — Майка ти веднъж държеше в ръка нажежени въглени, за да покаже, че е достойна.

Призрачен син пламък плъзна по косата на Ивриан. Херцогът я дръпна от факлата и се отпусна отново върху възглавниците.

— Отпратете я — прошепна тихо той накрая, произнасяйки с усилие всяка дума. — Тя е страхливка и не би се осмелила да нарани дори мен. Междувременно, Гискорл, изпрати още хора да претърсват гората. Трябва да открият леговището му до зазоряване, иначе ще разкъсам сърцето си, за да се спася от болката.

Гискорл рязко блъсна Ивриан към вратата. Тя се присви от страх и излезе от стаята, борейки се със сълзите си. Бузата й туптеше от болка. Не забеляза странната усмивка, с която ястреболикият мъж проследи оттеглянето й.

Ивриан стоеше край тесния прозорец на стаята си, наблюдавайки малките групички ездачи, сновящи навън-навътре, и факлите им, сияещи като блуждаещи огньове в гората. В крепостта кипеше загадъчна дейност. Самите камъни сякаш бяха оживели от безпокойство, като че ли споделяха мъченията на господаря си.

Тя усещаше, че една точка там навън, в мрака, я притегля. В ума й непрестанно се връщаше споменът за това, как един ден Главас Ро й бе показал малка пещера на склона на хълма и я бе предупредил, че това е зло място, където в миналото са били вършени много гибелни магии. Пръстите й се плъзгаха по белега с форма на полумесец върху бузата й и грубата ивица изгоряла коса.

Накрая безпокойството й и притегателната сила в нощта станаха прекалено силни за нея. Тя се облече в тъмното и отвори леко вратата на стаята си. Коридорът изглеждаше пуст за момента. Тя забърза по него, придържайки се близо до стените, и се стрелна надолу по протритите и заоблени каменни стъпала. Звукът на стъпки я накара да се пъхне в една ниша, където се свиваше, докато двама навъсени ловци минаха покрай нея, крачейки към покоите на херцога. Бяха покрити с прах и схванати от езда.

— Никой не може да го открие в този мрак — измърмори единият от тях. — Все едно да търсиш мравка в мазето.

Другият кимна.

— А и магьосниците могат да променят ориентирите на местността и да карат пътеките да се въртят в кръг, така че да объркат всички търсачи.

Веднага щом отминаха, Ивриан се шмугна в банкетната зала, сега мрачна и пуста, и пробяга през кухнята, с високите й тухлени пещи и огромните медни котли, блещукащи в сенките.

Отвън, на двора, пламтяха факли и кипеше оживена дейност, конярите караха свежи коне и отвеждаха изтощените, но тя разчиташе, че с ловджийския си костюм ще премине незабелязана. Придържайки се към сенките, момичето успя да стигне до конюшните. Конят й пристъпваше неспокойно и изцвили, когато тя се шмугна в яхъра, но притихна, когато Ивриан започна да му шепне. За няколко мига тя го оседла и го поведе към откритите поля отзад. Изглежда наоколо нямаше издирващи отряди, така че тя го яхна и препусна бързо към гората.

В ума й бушуваше буря от тревоги. Не можеше да си обясни как е посмяла да стигне толкова далеч, освен ако притеглянето, което усещаше към онази точка в нощта — пещерата, за която Главас Ро я бе предупредил — не притежаваше магическа настойчивост, която не би могла да бъде отхвърлена.

После, щом гората я погълна, тя внезапно почувства, че се предава в ръцете на мрака и оставя завинаги зад себе си зловещата крепост и жестоките й обитатели. Покровът от листа закриваше повечето звезди. Тя разчиташе на отпуснатите юзди на коня си, за да следва правия път. И наистина успя, защото след половин час достигна плитко дефиле, което минаваше покрай пещерата, която тя търсеше.

Сега за първи път конят й стана неспокоен. Дърпаше се и надаваше тихо, уплашено цвилене, опитвайки се постоянно да обърне, докато тя го пришпорваше към дефилето. Крачката му се забави до ходом. Накрая той отказа да продължи нататък. Ушите му бяха присвити назад и целият трепереше.

Ивриан слезе от него и продължи пеш. Гората беше злокобно тиха, сякаш всички животни и птици — дори и насекомите — си бяха отишли. Мракът пред нея бе почти осезаем, сякаш имаше стена, изградена от черни тухли току отвъд досега й.

Тогава Ивриан забеляза зеленото сияние, отначало смътно и слабо като първия светлик на зората. Постепенно то ставаше по-ярко и започна да трепти, когато разделящата ги преграда от листа изтъня. Внезапно тя се оказа втренчена право в него — плътен, буен, сажделив пламък, който вместо да танцува се виеше. Ако зелена слуз можеше да се превърне в огън, би изглеждала точно така. Той гореше в отвора на недълбока пещера.

След това близо до огъня тя зърна лицето на чирака на Главас Ро, и в този миг агония на ужас и съчувствие прониза мозъка й.

Лицето изглеждаше нечовешко — по-скоро измъчена зелена маска, отколкото нещо живо. Бузите му бяха хлътнали, очите горяха неестествено диви, то беше съвсем бледо и оросено със студена пот, предизвикана от огромно вътрешно усилие. В него имаше голямо страдание, но и голяма мощ — мощта да контролира плътните, виещи се сенки, които се тълпяха край зеления пламък, мощта да подчинява силите на омразата, строени пред него. На равномерни интервали напуканите му устни се раздвижваха, а ръцете и дланите му правеха определени жестове.

На Ивриан й се стори, че чува топлия глас на Главас Ро да повтаря нещо, което някога бе казал на нея и на Мишока. „Никой не може да използва черната магия, без да изкриви душата си до крайност… и да я опетни в тази сделка. Никой не може да причини страдание, без да изтърпи същото. Никой не може да изпрати смърт чрез заклинания и магия, без да премине по самия ръб на гибелната бездна и да пролее от собствената си кръв в нея. Силите, които черната магия пробужда, приличат на двуостри отровни мечове, чиито дръжки са покрити с жила на скорпиони. Само силен мъж със загрубели ръце, в когото омразата и злото са много могъщи, може да ги използва, и то не за дълго.“

В лицето на Мишока Ивриан видя живия пример за тези думи. Стъпка по стъпка тя тръгна към него, без да може да контролира движенията си, сякаш се намираше в кошмар. Усещаше сенчестите създания, все едно си пробиваше път през слоеве паяжина. Приближи се толкова, че можеше да протегне ръка и да го докосне, а той все още не я забелязваше, сякаш духът му се намираше някъде отвъд звездите, борейки се с чернотата там.

Тогава под крака й изпращя съчка и Мишока скочи с ужасяваща бързина, освобождавайки енергията на всичките си изпънати мускули. Грабна меча си и мушна към натрапника. Но когато зеленото острие беше на педя от гърлото на Ивриан, той го отклони с усилие. Втренчи се в нея, устните му бяха изтеглени назад, оголвайки зъбите. Въпреки че бе отклонил меча си, изглежда я разпознаваше само смътно.

В този миг Ивриан бе зашлевена от мощен порив на вятъра откъм зейналата паст на пещерата, странен вятър, носещ сенки. Зеленият огън се смали, изяждайки бързо подхранващите го съчки, и почти изгасна.

После вятърът утихна и плътният мрак се вдигна, за да бъде сменен от бледа сивкава светлина, оповестяваща настъпването на утрото. Огънят от зелен стана жълт. Чиракът на магьосника се олюля и мечът се изплъзна от пръстите му.

— Защо дойде тук? — попита той глухо.

Тя видя колко изтощено бе лицето му от глад и омраза, състоянието на дрехите му свидетелстваше, че е прекарал много нощи на открито в гората, като животно. След това внезапно осъзна, че знае отговора на въпроса му.

— О, Мишок — прошепна тя, — хайде да се махнем от това място. Тук има само ужас. — Той залитна и тя го улови. — Отведи ме със себе си, Мишок.

Той се взря начумерено в очите й.

— Значи не ме мразиш за това, което причиних на баща ти? Или това, което сторих с ученията на Главас Ро? — попита той объркано. — Не се ли страхуваш от мен?

— Аз се страхувам от всичко — прошепна тя, притискайки се към него. — Да, страхувам се от теб, много се страхувам. Но мога да се отуча от този страх. О, Мишок, ще ме отведеш ли… в Ланкмар или на Края на Земята?

Той я хвана за раменете.

— Мечтал съм си за това — рече той бавно. — Но ти…

— Чирако на Главас Ро! — прогърмя суров триумфиращ глас. — Арестувам те в името на херцог Джанарл за прилагане на магия върху тялото на херцога!

Четирима ловци изскочиха от храсталака с извадени мечове, а на три крачки зад тях — Гискорл. Мишока ги пресрещна по средата на пътя. Те скоро откриха, че този път не си имат работа със заслепен от гняв младок, а с хладнокръвен и умел майстор на меча. Сякаш в примитивното му оръжие имаше някаква магия. Той разпори рамото на първия нападател с добре премерено мушване, обезоръжи втория с неочакван финт, след това хладнокръвно се зае да отбива ударите на останалите двама, отстъпвайки бавно. Но още ловци последваха първите четирима и го обкръжиха. Продължавайки да се сражава с ужасна скорост, като отвръщаше на удара с удар, Мишока накрая бе повален от очевидно неудържимия напор на атаката им. Те му завързаха ръцете и го изправиха на крака. Той кървеше от порязване по бузата, но държеше главата си високо изправена, макар да бе рошава като на звяр. Налятите му с кръв очи откриха Ивриан.

— Трябваше да се сетя — каза той с равен глас, — че след като предаде Главас Ро, няма да мирясаш, докато не предадеш и мен. Добре се справи, момиче. Надявам се смъртта ми да ти достави голямо удоволствие.

Гискорл се изсмя. Думите на Мишока шибнаха Ивриан като камшик. Тя не можеше да го погледне в очите. След това осъзна, че зад Гискорл стои мъж на кон, и като вдигна поглед, видя, че това е баща й. Едрото му тяло бе прегънато от болка. Лицето му приличаше на смъртна маска. Изглеждаше истинско чудо, че успява да се държи върху седлото.

— Бързо, Гискорл! — изсъска той.

Но мършаволикият мъж вече душеше около отвора на пещерата като добре обучен пор. Той нададе доволен вик и свали една малка фигурка от каменен корниз над огъня, който след това стъпка. Понесе фигурката толкова внимателно, сякаш бе направена от паяжина. Докато минаваше покрай Ивриан, момичето видя, че това е глинена кукла — колкото висока, толкова и широка, облечена в кафяви и жълти листа, а чертите й гротескно наподобяваха тези на баща й. Беше пронизана на няколко места с дълги костени игли.

— Това е, о, господарю — каза Гискорл, повдигайки я, но херцогът само повтори:

— По-бързо, Гискорл!

Мъжът започна да измъква най-дългата игла, която пронизваше куклата през средата, обаче херцогът се задъха в агония и извика:

— Не забравяй балсама!

При което Гискорл извади със зъби тапата на една стъкленица и изля върху тялото на куклата съдържащата се в нея гъста като сироп течност. Херцогът въздъхна с леко облекчение. Тогава Гискорл внимателно се зае да извади иглите, една по една, и при измъкването на всяка от тях дъхът на херцога изсвирваше и той притискаше ръка към рамото или бедрото си, сякаш вадеха иглите от собственото му тяло. След като и последната бе извадена, той се отпусна върху седлото и стоя така дълго време. Когато най-сетне вдигна глава, настъпилата промяна бе поразяваща. Лицето му отново бе придобило цвят, бръчките на болка бяха изчезнали, а гласът му бе мощен и кънтящ.

— Отведете затворника в крепостта, където ще изчака присъдата ни — извика той. — Нека това бъде предупреждение за всички, които практикуват магия в нашите владения. Гискорл, ти доказа, че си верен служител. — Очите му се спряха върху Ивриан. — А ти си си играла с магии прекалено често, момиченце, и имаш нужда от нови наставления. Като начало ще бъдеш свидетелка на наказанието, което ще въздам на това гнусно магьосниче.

— Окажи ми малка милост, о, херцоже! — извика Мишока. Той бе закрепен върху едно седло, а краката му бяха вързани под корема на коня. — Дръж гнусната си шпионираща дъщеря далеч от погледа ми. И не й давай да гледа мъченията ми.

— Някой да го зашлеви през устата — нареди херцогът. — Ивриан, язди плътно зад него — заповядвам ти.

Бавно малката кавалкада се насочи към крепостта в изсветляващото утро. Конят на Ивриан й бе доведен и тя зае отреденото й място, потънала в злочестина и пораженческо чувство. Като че ли виждаше целия си живот, разпрострял се пред нея — минало, настояще и бъдеще — и той се състоеше единствено от страх, самота и болка. Даже споменът за майка й, умряла когато тя беше малко момиченце, бе нещо, което все още караше сърцето й да заблъска в паника — смела, красива жена, която винаги носеше в ръка камшик и от която дори баща й се боеше. Ивриан си спомни как когато слугите й донесоха вестта, че тя си е строшила врата при падане от кон, единствената й емоция беше страхът, че я лъжат и че това е някакъв нов трик на майка й да приспи нейното внимание, след което ще последва ново наказание.

После, след деня на смъртта на майка й, баща й не проявяваше към нея нищо друго, освен странно извратена жестокост. Може би неговото възмущение, задето няма син, го караше да се отнася с нея като със страхливо момче, вместо като с момиче, и да окуражава своите подчинени да я малтретират — от прислужничките, които се правеха на призраци край леглото й, до кухненските слугини, които слагаха жаби в млякото й и коприва в салатата й.

Понякога й се струваше, че гневът от липсата на син е твърде слабо обяснение за бащините й жестокости и че той си отмъщава чрез Ивриан на мъртвата си жена, от която със сигурност се бе страхувал и която все още влияеше на постъпките му, тъй като той никога не се ожени отново и не си вземаше открито любовници. Или може би имаше нещо вярно в това, което й бе казал за нейната майка и Главас Ро… не, това със сигурност трябваше да е плод на безумното му въображение. Или може би, както понякога й казваше, искаше да я накара да живее по порочния и кръвожаден пример на майка й, опитвайки се да пресъздаде своята мразена и обожавана съпруга в лицето на дъщеря си и намирайки странно удоволствие в неподатливостта на материала, с който работеше, и в гротескността на всички свои усилия.

Тогава Ивриан откри убежище в лицето на Главас Ро. Когато за пръв път попадна на белобрадия старец по време на самотните си скитания из гората, той наместваше счупения крак на едно еленче и й разказа тихо за пътищата на доброто и за братството на всичко живо, хора и животни. И тя се връщаше ден след ден, за да чуе как смътните й догадки се разкриват пред нея като дълбоки истини и да открие убежище в неговото безкрайно състрадание… и за да изследва своето плахо приятелство с умния му чирак. Но сега Главас Ро бе мъртъв, а Мишока бе поел по пътя на паяка, или следата на змията, или пътеката на котарака, както понякога старият чародей наричаше злата магия.

Тя вдигна очи и видя Мишока да язди малко напред и встрани от нея, с вързани зад гърба ръце, а главата и тялото му превити напред. Връхлетяха я угризения, защото знаеше, че тя е виновна за неговото залавяне. Но по-лоша от угризенията беше болката от изгубената възможност, защото там, пред нея яздеше обречен единственият човек, който можеше да я спаси от собствения й живот.

Едно стесняване на пътя я приближи до него. Тя изрече бързо и засрамено:

— Ако има нещо, което мога да направя, за да ми простиш поне малко…

Погледът, който той й хвърли нагоре и встрани, беше пронизителен, оценяващ и учудващо жив.

— Може и да има — промърмори младежът тихо, така че ловците отпред да не го чуят. — Както сигурно знаеш, баща ти ще накара да ме измъчват до смърт. Ще ти наредят да гледаш. Направи само това. Дръж очите си приковани в моите през цялото време. Седи близо до баща си. Дръж ръката си върху неговата. А, и освен това го целуни. Най-вече не показвай нито за миг страх или погнуса. Бъди като изваяна от мрамор статуя. Гледай до края. И още нещо — ако можеш, носи някоя от роклите на майка си, или ако не рокля, то друга част от облеклото. — Той й се усмихна леко. — Направи го и поне ще имам утешението да те видя как тръпнеш… и тръпнеш… и тръпнеш!

— Стига си мърморил магии! — извика ловецът внезапно, дръпвайки коня на Мишока напред.

Ивриан се олюля, сякаш я бяха зашлевили в лицето. Бе мислила, че нещастието й не може да стане по-голямо, но думите на Мишока бяха последният удар. В този миг кавалкадата излезе на открито и крепостта изникна пред тях — огромна рогата и назъбена сянка на фона на изгрева. Никога преди не й беше приличала толкова на отвратително чудовище. Ивриан почувства, че високите й порти са железните челюсти на смъртта.

Влизайки в килията за изтезания дълбоко в подземията на крепостта, Джанарл усети гореща вълна на ликуване, точно както когато той и ловците му затваряха обръча около преследваното животно. Но на върха на вълната имаше съвсем лека пяна от страх. Чувствата му приличаха малко на тези на прегладнял като вълк човек, който е поканен на пищен банкет, обаче е бил предупреден от гадатели да се пази от отрова. Преследваше го трескавото, уплашено лице на мъжа, ранен в ръката от ръждивия бронзов меч на магьосничето. Очите му срещнаха тези на чирака на Главас Ро, чието полуголо тяло бе разпънато — макар все още не болезнено — върху дибата[7], и усещането за страх на херцога се изостри. Бяха прекалено изпитателни тези очи, прекалено хладни и заплашителни, прекалено намекващи за магически сили.

Той ядосано си каза, че малко болка скоро ще промени изражението им в безизходна паника. Каза си, че е естествено все още да е нервен от ужасите на изминалата нощ, когато животът едва не бе изтръгнат от него с помощта на нечисти магии. Но дълбоко в сърцето си знаеше, че този страх винаги е бил в него — страхът от нещо или някого, който един ден ще се окаже по-силен от него и ще го нарани така, както той наранява другите; страхът от мъртвите, на които бе причинил зло и повече не можеше да нарани; страхът от мъртвата му жена, която действително бе по-силна и по-жестока от него и която го унижаваше по хиляди начини, които никой друг, освен него не помнеше.

Но той също така знаеше, че дъщеря му скоро ще бъде тук и той ще може да прехвърли страховете си върху нея; като я накара да се страхува, ще успее да заздрави собствения си кураж, както бе правил безброй пъти в миналото.

Затова той уверено зае мястото си и заповяда мъченията да започнат.

Докато голямото колело скърцаше и кожените ремъци, омотали китките и глезените му, започнаха да се затягат, Мишока усети да го връхлита пристъп на безпомощна паника. Тя се съсредоточи в ставите му — тези малки, дълбоко заровени връзки на костите, обикновено намиращи се в безопасност. Все още нямаше болка. Тялото му просто беше леко разтегнато, сякаш се прозяваше.

Ниският таван бе близо до лицето му. Трептящата светлина на факлите очертаваше жлебовете в камъка и прашните паяжини. В краката си можеше да види горната част на колелото и две големи ръце, които сграбчваха стърчащите ръчки и без никакво усилие ги издърпваха надолу, много бавно, спирайки всеки път за по двайсетина сърцеудара. Обръщайки главата и очите си встрани, можеше да види едрата фигура на херцога — не толкова широка като изобразяващата го кукла, но все пак широка — да седи на резбован дървен стол, а край него стояха двама въоръжени мъже. Тъмните му ръце бяха стиснали топките върху страничните подпори, а покритите му със скъпоценни камъни пръстени проблясваха със скрит огън. Краката му бяха здраво вкопани в земята. Челюстта му бе стисната. Само очите му показваха някакво безпокойство или уязвимост. Те непрестанно се стрелкаха насам-натам — бързо, без да спират, като закрепени на ос очи на кукла.

— Дъщеря ми трябваше да е тук — чу той резкия, глух глас на херцога. — Идете я размърдайте. Не съм й позволил да закъснява.

Един от мъжете излезе забързано.

После болката продължи да настъпва, пронизвайки го на неравни интервали в предмишницата, гърба, коляното, рамото. С усилие Мишока запази спокойното си изражение. Той насочи вниманието си към лицата наоколо, изучавайки ги в детайли, сякаш образуваха картина, като отбелязваше светлите петна на бузите, очите и брадите, и трептящите заедно с пламъците на факлите сенки, които фигурите им хвърляха върху ниските стени.

Тогава тези ниски стени се стопиха и, сякаш разстоянието вече не беше реално, той видя целия широк свят отвъд тях, който никога не бе обхождал: огромните горски простори, ярката кехлибарена пустиня, тюркоазеното море; Езерото на Чудовищата, Града на Плътениците, великолепния Ланкмар, Земята на Осемте Града, Планините на Тролската Стъпка, легендарната Студена Пустош и по някаква случайност — крачещия там едър, червенокос младеж с открито лице, когото някога бе зърнал сред пиратите и по-късно бе разговарял с него, — всички места и хора, които сега вече никога нямаше да види, но показани в прекрасни фини детайли, като изсечени и оцветени от майстор миниатюрист.

С разтърсваща внезапност болката се върна и се увеличи. Пронизванията се превърнаха в непрекъснати иглени бодежи, остро мушкане вътре в тялото му, силни пръсти, пълзящи по ръцете и краката към гръбнака му, разместване в бедрата му. Той отчаяно напрягаше мускулите си срещу тях.

Тогава чу гласа на херцога: „Не толкова бързо. Спри за малко.“ На Мишока му се стори, че долавя нотки на паника в гласа. Той извъртя глава, въпреки спазмите, които му костваше това, и погледна неспокойните очи. Те се мятаха насам-натам като малко махало.

Тогава ненадейно, сякаш и времето вече не бе реално, Мишока видя друга сцена в килията. Херцогът беше там и очите му пак се мятаха наляво-надясно, но беше по-млад и на лицето му бе изписана открита паника и ужас. Близо до него стоеше предизвикателно красива жена в тъмночервена рокля, изрязана ниско по гърдите и с цепки, запълнени с жълта коприна. А върху самата диба, разпъната на мястото на Мишока, лежеше поразяващо хубава, но в момента жално хленчеща девойка, която жената в червено разпитваше, много студено и с голяма настойчивост към детайлите, за любовните й похождения с херцога и опитите й за покушение над нейния, на жената на херцога, живот с помощта на отрова.

Звукът от стъпки разруши тази сцена, както камъните прогонват отражение във водата, и го върна в настоящето. После прозвуча глас:

— Дъщеря ти идва, о, херцоже.

Мишока събра решителността си. Не бе осъзнавал колко много се ужасява от тази среща, дори при болката, която изпитваше. Усещаше горчива сигурност, че Ивриан няма да се е вслушала в думите му. Тя не беше зла, той го знаеше, и не бе имала намерение да го предава, но също така й липсваше кураж. Щеше да се появи разциврена и нейното страдание щеше да го лиши и от малкото самообладание, което можеше да събере, и да провали последния му отчаяно безумен замисъл.

Сега се приближаваха по-леки стъпки — нейните. Имаше нещо необичайно отмерено в тях.

Костваше му допълнителна болка да извърне глава така, че да вижда входа; и все пак той го направи и видя как фигурата й се очерта, когато тя навлезе в обсега на червеникавата светлина, хвърляна от факлите.

После той зърна очите й. Те бяха ококорени широко. Бяха се втренчили право в него. И не се извърнаха. Лицето й бе бледо, завладяно от мъртвешко спокойствие.

Видя, че е облечена в тъмночервена рокля, изрязана ниско по гърдите и с цепки, запълнени с жълта коприна.

И тогава душата на Мишока възликува, защото той знаеше, че тя е сторила това, което й бе заръчал. Главас Ро беше казал: „Измъчваният може да прати страданията си обратно към своя мъчител, стига мъчителят да бъде подмамен да отвори проход за неговата омраза.“ И сега имаше открит проход за него, водещ към самата същност на Джанарл.

Мишока жадно прикова поглед в немигащите очи на Ивриан, сякаш те бяха езера от черна магия под студената луна. Тези очи, знаеше той, можеха да приемат това, което им изпрати.

Той я видя да се настанява до херцога. Видя как херцогът изгледа косо дъщеря си и подскочи, сякаш е видял призрак. Но Ивриан не погледна към него, само ръката й се протегна и се сви около китката му, и херцогът се отпусна разтреперан в стола си.

— Продължавай! — чу той как херцогът извика на инквизиторите, и този път паниката в гласа му бе много близо до повърхността.

Колелото се завъртя. Мишока се чу да стене жално. Но сега в него имаше нещо, което можеше да се извиси над болката и което не взимаше участие в стенанията. Той усети, че има пътека между неговите очи и тези на Ивриан — проход с каменни стени, през който силите на човешкия дух и дори на нещо още по-голямо можеха да бъдат запратени, ревящи като буен планински поток. И тя все още не се извръщаше. Никакво изражение не пробягваше по лицето й, докато той стенеше, само очите й сякаш потъмняха, когато тя пребледня още повече. Мишока усети как чувствата се размърдват в тялото му. През парещите вълни на болката омразата му изплува на повърхността и се понесе по нея. Той запрати своята ненавист по каменния проход, видя как лицето на Ивриан става още по-мъртвешко, когато тя я връхлетя, зърна я как затегна хватката върху китката на баща си и почувства треперенето, което последният вече не можеше да овладее.

Колелото се завъртя. Някъде отдалеч Мишока дочу силен, сърцераздирателен писък. Но една част от него вече бе извън стаята — усещаше как се издига високо, към ледената пустота над света. Видя просната под него нощна панорама от гористи хълмове и долини. Близо до върха на един хълм имаше струпана групичка миниатюрни каменни кули. Но той, сякаш надарен с магически взор на лешояд, можеше да вижда през стените и покривите на тези кули, чак до самите им основи, виждаше малката, сумрачна стаичка, в която щъкаха човечета, по-дребни и от насекоми. Някои работеха с механизъм, причиняващ болка на създание, което би могло да бъде бледа, гърчеща се мравка. И болката на това създание, чиито тънички писъци той едва-едва дочуваше, оказваха странен ефект върху него на тази височина, укрепвайки вътрешните му сили и смъквайки булото от очите му — булото, което досега бе прикривало цяла една черна вселена.

Той започна да чува около себе си могъщ шепот. Леденият мрак бе разпръснат от каменни криле. Стоманената светлина на звездите прониза мозъка му като ножове, които не причиняваха болка. Той усети как от висините го връхлита бесен черен въртоп от зло, като препускащи черни тигри, и знаеше, че може да го контролира. Остави го да протече през тялото му и след това го запрати по нерушимия път, водещ към две точици мрак в малката стаичка долу — взиращите се очи на Ивриан, дъщерята на херцог Джанарл. Видя чернотата от сърцето на урагана да плъзва по лицето й като мастилено петно, да се просмуква в белите й ръце и да обагря пръстите й. Видя как дланта й се вкопчи конвулсивно в ръката на баща й. Видя я как протяга другата си длан към херцога и поднася разтворените си устни към бузата му.

Тогава, за един миг, докато пламъците на факлите се смалиха и посиняха от напълно реалния вятър, който сякаш духаше през камъните на подземната килия, за един миг, докато инквизиторите и стражите изпускаха оръдията на занаята си, за един незаличим миг на удовлетворена омраза и осъществено отмъщение, Мишока видя силното, квадратно лице на херцог Джанарл да се тресе в неописуем ужас, чертите му се разкривиха като плат, усукан от невидими ръце, а сетне се сгърчиха в израз на поражение и смърт.

Нишката, държаща Мишока, се скъса. Духът му рухна като камък надолу, към подземната стая.

Изпълни го агонизираща болка, но тя обещаваше живот, не смърт. Над него имаше нисък каменен таван. Ръцете върху колелото бяха бели и крехки. Тогава той разбра, че болката е от освобождаването му от дибата.

Бавно Ивриан разхлаби кожените ивици на китките и глезените му. Бавно му помогна да слезе и като го подкрепяше с всички сили, двамата се затътриха през стаята, от която всички бяха избягали в ужас, с изключение на една сгърчена, покрита със скъпоценности фигура в резбован стол. Те поспряха край нея и той изгледа мъртвеца с хладния, доволен, безизразен поглед на котарак. После продължиха напред и нагоре — Ивриан и Сивия Мишелов, — през опустелите от паниката коридори и навън в нощта.

IV

Среща със злото в Ланкмар

Тихо като привидения, високият и дебелият крадци се измушиха покрай удушения с примка леопард-пазач, през дебелата, отворена с шперц врата на Дженгао, търговеца на скъпоценни камъни, и закрачиха надолу по Паричната Улица през редкия черен нощен смог на Ланкмар, Града на Сто и Четирийсетте Хиляди Пушека.

Трябваше да поемат в източна посока, защото на запад, на кръстовището на Паричната със Сребърната Улица имаше полицейски пост с неподкупни гвардейци, в ризници и шлемове от подсилено желязо, които неуморно дрънчаха с пиките си, а домът на Дженгао нямаше заден вход, нито даже прозорец в дебелите три педи каменни стени, а покривът и подът бяха почти също толкова здрави и без отвори.

Но високият, тесноуст Слевяс, кандидат-майстор крадец, и дебелият, живоок Фисиф, крадец втори клас, повишен в първи за текущата операция, и притежаващ репутация на талант в измамите, ни най-малко не се безпокояха. Всичко вървеше според плана. Всеки от тях носеше в кесията си много по-малка кесийка със скъпоценни камъни — само от най-високо качество, тъй като Дженгао, който в момента дишаше на пресекулки, изпаднал в безсъзнание от получения тежък удар, трябваше да има възможност — дори нещо повече, трябваше да бъде подпомогнат и окуражен да изгради отново бизнеса си, така че да узрее за ново оскубване. Кажи-речи първият закон на Гилдията на Крадците беше никога да не се убива кокошката, снасяща кафяви яйчица с рубинени жълтъци или бели яйчица с диамантени белтъци.

Двамата крадци изпитваха също и облекчение от това, че сега се прибираха с чувство за добре свършена работа право у дома — не при жените си (Аарт да ги пази!) или при родителите и децата си (да не дават всички богове!), а в Дома на Крадците, щабкватира и казарма на всемогъщата Гилдия, която им бе и баща, и майка, въпреки че никоя жена не бе допускана да прекрачи вечно отворения му главен портал на Евтината Улица.

В допълнение изпитваха приятно чувство от мисълта, че макар всеки от тях да бе въоръжен само с полагащия се по устав нож със сребърна дръжка — рядко използвано оръжие, като се изключат някои спорадични вътрешни дуели и разпри, всъщност по-скоро знак за членство в Гилдията, — все пак разполагаха и с извънредно внушителен конвой от трима благонадеждни и смъртоносни главорези, наети за вечерта от Братството на Убийците. Единият се движеше далеч пред тях в ролята на разузнавач, а другите двама далеч отзад като ариергард и главна ударна сила — фактически почти не се виждаха, защото не е особено мъдро такъв конвой да се набива на очи, или поне така мислеше Кровас, Великия Майстор на Гилдията на Крадците.

И ако всичко това не бе достатъчно, за да се почувстват Слевяс и Фисиф сигурни и спокойни, край тях, в сянката на северния бордюр, безшумно танцуваше дребна, уродлива или най-малкото някак едроглава фигура, която би могла да бъде малко кученце, недорасла котка, или извънредно едър плъх. От време на време тя се стрелкаше свойски и дори окуражаващо сред обутите им във филцови пантофи нозе, въпреки че винаги бързо изприпкваше обратно в най-тъмния мрак.

Наистина, влиянието на този последен страж върху спокойствието на двамата не беше съвсем еднозначно. В същия този момент, когато не се бяха отдалечили още и на четирийсетина крачки от дома на Дженгао, Фисиф напрегнато се понадигна на пръсти и изви пухкавите си устни нагоре, за да прошепне в удълженото ухо на Слевяс:

— Проклет да съм, ако ми се нрави да бъда следван от този фамулус[8] на Христомило, независимо каква безопасност уж ни осигурявал той. Достатъчно лошо е, че Кровас държи на служба — доброволно или под заплахи — този магьосник с меко казано извънредно съмнителна репутация и външност, но това…

— Затваряй си ченето! — изсъска Слевяс още по-тихо.

Фисиф се подчини, свивайки рамене, и се зае още по-неспокойно и остро от обичайното да стрелка поглед насам-натам, но най-вече напред.

На известно разстояние в тази посока, всъщност току преди пресечката със Златната Улица, над Паричната минаваше като мост покрита галерия, която свързваше на нивото на втория етаж двете сгради, принадлежащи на именитите каменоделци и скулптори Рокермас и Слаарг. Самите фирмени сгради имаха пред фасадата си недълбоки портици, поддържани от ненужно големи колони с различна форма и украса — по-скоро реклама, отколкото архитектурен елемент.

Току зад моста се разнесоха две тихи, кратки изсвирвания, сигнал от главореза в челото, че е изследвал района за засади и не е открил нищо подозрително и че Златната Улица е чиста.

Фисиф в никакъв случай не бе напълно задоволен от сигнала за безопасност. Честно казано, дебеличкият крадец се забавляваше от това, да изпитва опасения или дори страх, поне до известна степен. Усещането за остра паника, скрита под напрегнато спокойствие, го караше да се чувства вълнуващо жив — повече, отколкото жените, на които се наслаждаваше от време на време. Така че той изучи с особено внимание през тънкия, сажделив смог фасадите и надвисналата галерия на Рокермас и Слаарг, докато двамата със Слевяс приближаваха сградите с наглед ленива, но съвсем не бавна крачка.

От тази страна на моста бяха изрязани четири прозорчета, между които имаше три големи ниши, а в тях стояха — още една реклама — три гипсови статуи в естествен ръст, малко проядени от дългите години отвратителен климат и оцветени в различни оттенъци на тъмносиво от също толкова години излагане на смога. Докато се приближаваха към дома на Дженгао преди обира, Фисиф им бе хвърлил един бърз, но проницателен поглед през рамо. Сега му се струваше, че статуята вдясно някак незабележимо се е променила. Тя представляваше средно висок мъж с шапка и наметало, който се взираше надолу с кръстосани ръце и мрачно изражение. Не, не съвсем незабележимо — като че ли статуята сега беше в по-равномерно тъмносиво, наметалото, шапката и лицето; чертите й изглеждаха някак по-остри, бе по-слабо проядена и той почти би се заклел, че е станала по-ниска!

Нещо повече, точно под нишата имаше пръснати сиви и бели камъчета, за които той не си спомняше да са били там по-рано. Напъна се да си припомни дали сред възбудата на обира — с опасното ликвидиране на леопарда, зашеметяването и прочие — онова вечно будно и стоящо нащрек ъгълче на съзнанието му не бе регистрирало далечен трясък, и му се стори, че наистина е така. Пъргавото му въображение обрисува възможността за отвор, или дори врата зад всяка статуя, откъдето тя би могла да бъде блъсната силно, за да падне върху минувачите — конкретно върху него и Слевяс, — а дясната статуя е била разбита, за да се изпробва механизмът, и след това е заменена с подобна.

Той щеше да продължи да държи под око и трите статуи, докато със Слевяс минават под тях. Нямаше да е трудно да отскочи, ако види някоя да се килва. Дали трябваше да дръпне Слевяс на безопасно място, когато това се случеше? Струваше си да обмисли въпроса.

Без дори миг отдих неспокойното му внимание се прехвърли върху портиците и колоните. Последните, дебели и високи близо три ярда, бяха наредени на неравни интервали, освен това имаха неправилни форми и канелюри, тъй като Рокермас и Слаарг бяха изключително модерни и наблягаха на недовършения вид, безредието и изненадата.

Но въпреки това на Фисиф, чиято предпазливост вече бе нащрек, му се стори, че елементът на изненадата малко се е позасилил, по-конкретно в наличието под портиците на един стълб в повече, отколкото последния път, когато бе минавал оттук. Не можеше да каже със сигурност коя точно е новопоявилата се колона, но беше почти уверен, че има такава.

Дали да сподели подозренията си със Слевяс? Да бе, та да получи още един съскащ укор и да зърне проблясък на презрение в малките, мътни очички.

Покритият мост вече бе близо. Фисиф хвърли поглед към дясната статуя и забеляза още разлики между нея и онази, която си спомняше. Макар да бе по-ниска, тя изглежда стоеше по-изправена, а намръщеното изражение на тъмносивото й лице издаваше не толкова философска замисленост, колкото подигравателно презрение, осъзната интелигентност и самонадеяност.

И все пак никоя от трите статуи не политна напред, докато той и Слевяс преминаваха под моста. Обаче се случи нещо друго. Една от колоните намигна на Фисиф.

Сивия Мишелов — защото Мишока вече се наричаше така в мислите си и в разговорите с Ивриан — се обърна в дясната ниша, подскочи и се хвана за корниза, тихо се метна върху плоския покрив и го пресече точно навреме, за да види как двамата крадци се показват изпод моста.

Без да се колебае, той скочи напред и надолу, тялото му бе изпънато като арбалетна стрела, а петите на обувките му от миша кожа — нацелени в потъналите в тлъстина плешки на ниския крадец, макар и малко по-напред, за да се компенсира разстоянието от един ярд, което той щеше да измине, докато Мишелова се носи към него.

В мига, в който скочи, високият крадец се озърна през рамо и мълниеносно измъкна нож, въпреки че не направи никакъв опит да дръпне или избута Фисиф от пътя на човека-снаряд, летящ към него. Мишелова сви рамене в полет. Просто щеше да му се наложи да се справи с високия крадец по-бързо, след като зашемети дебелия.

Точно тогава Фисиф се завъртя по-пъргаво, отколкото някой би счел за възможно, и изпищя тънко:

— Сливикин!

Обувките от миша кожа се врязаха в шкембето му. Беше все едно да се приземиш върху голяма възглавница. Избягвайки първото мушване на Слевяс, Мишелова направи акробатично салто напред, и докато черепът на дебелия крадец срещаше калдъръма с тъп звук, той се озова на крака, с кортик в ръката, готов да посрещне високия. Но това не бе необходимо. Слевяс вече също падаше с изцъклени малки очички.

Една от колоните бе скочила напред, влачейки зад себе си широка роба. Голямата качулка се бе отметнала назад, разкривайки лицето на дългокос младеж. Две мускулести ръце бяха изникнали от дългите свободни ръкави, образуващи най-горната част на колоната, а големият юмрук в края на едната бе нанесъл мощен удар в брадичката на Слевяс.

Фафрд и Сивия Мишелов се изправиха един срещу друг над проснатите в безсъзнание крадци. И двамата бяха готови за атака, но за миг нито един от тях не помръдна.

Всеки различи нещо необяснимо познато в другия.

Фафрд рече:

— Изглежда мотивите за присъствието ни тук са еднакви.

— Да изглежда ли? Със сигурност са! — отвърна Мишелова рязко, гледайки свирепо този потенциален нов враг, който беше цяла глава по-висок от високия крадец.

— Какво каза?

— Казах: „Да изглежда ли? Със сигурност са!“

— Колко цивилизовано! — отбеляза Фафрд с тон на задоволство.

— Цивилизовано ли? — попита подозрително Мишелова, стисвайки по-здраво кортика си.

— В такъв напрегнат момент да обръщаш внимание на точните думи — поясни Фафрд. Без да изпуска Мишелова от зрителното си поле, той хвърли поглед надолу. Очите му се плъзнаха по пояса и кесията на единия крадец, после се преместиха върху тези на другия. След това вдигна поглед към Мишелова с широка, сърдечна усмивка.

— Шейсет на шейсет? — предложи той.

Мишелова се поколеба, после прибра кортика си и отсече:

— Дадено! — Коленичи рязко и положи пръсти върху връзките на Фисифовата кесия. — Ти пребъркай Сливикин — нареди той.

Беше естествено да се предположи, че дебелият крадец бе извикал накрая името на другаря си. Без да вдига поглед от мястото, където бе коленичил, Фафрд подхвърли:

— А този… пор, който водеха със себе си. Къде изчезна?

— Пор ли? — отвърна Мишелова кратко. — Това беше мармозетка!

— Мармозетка — Фафрд се замисли. — Това е малка тропическа маймунка, нали? Ами, възможно е, макар да останах със странното впечатление, че…

Безшумната двустранна атака, която едва не ги порази в този миг, не изненада истински нито един от тях. И двамата я очакваха, но очакването се бе оттеглило от съзнателната им мисъл поради огромната изненада от срещата им.

Тримата главорези връхлетяха отгоре им едновременно, двама от запад и един от изток, всички с готови за удар мечове, тъй като предполагаха, че двамата грабители ще са въоръжени най-много с ножове и ще бъдат толкова плахи, или поне предпазливи, във въоръжен двубой като повечето крадци. Затова именно те бяха изненаданите и ошашавените, когато Мишелова и Фафрд рипнаха със светкавичната бързина на младостта, измъкнаха със замах страховито дълги мечове и опрели гръб в гръб, се изправиха срещу тях.

Мишелова леко парира в кварта удара на главореза от изток, така че острието премина на косъм от лявата му страна. Незабавно премина в контранападение. Противникът му на свой ред парира в кварта, отскачайки отчаяно назад. Без никакво забавяне върхът на дългия, тънък меч на Мишелова се гмурна под защитата му с изяществото на правеща реверанс принцеса, а след това се стрелна напред и леко нагоре, изпълнявайки наглед невъзможно дълъг удар за някой толкова нисък като Мишелова, плъзна се между две от плочките на ризницата на главореза, между ребрата, през сърцето и щръкна от гърба му, набождайки го като пиле на шиш.

Междувременно Фафрд, оказал се срещу двамата главорези от запад, отбиваше ниските им удари с малко широки махови движения надолу в пози секунда и ниска прима, след това завъртя рязко нагоре меча си — дълъг като на Мишелова, но по-тежък — така, че той разсече врата на десния му противник, като почти го обезглави. После, отстъпвайки бързо назад, се приготви да прониже другия.

Ала не се наложи. Тясна ивица окървавена стомана, последвана от сива ръкавица и ръка се стрелна покрай него изотзад и порази последния главорез със същия удар, който Мишелова бе използвал и срещу първия.

Двамата младежи избърсаха и прибраха мечовете си. Фафрд изтри лявата длан в робата си и я протегна напред. Мишелова свали дясната си сива ръкавица и стисна с жилестата си ръка голямата длан на другия. Без да разменят и дума, те коленичиха и довършиха пребъркването на двамата изпаднали в безсъзнание крадци, прибирайки малките торбички със скъпоценности. Отначало с намаслена кърпа, а после и със суха, Мишелова избърса криво-ляво мазната смес от сажди и пепел, с която бе почернил лицето си, след това бързо намота двете кърпи и ги пъхна обратно в торбата. После, само след едно въпросително намигване от страна на Мишелова и кимване от Фафрд, двамата бързо закрачиха в посоката, в която се бяха движили Слевяс и Фисиф с ескорта си.

След като се увериха, че на Златната Улица е чисто, те я прекосиха и продължиха на изток по Паричната, както предложи с жест Фафрд.

— Моето момиче е в „Златната минога“ — обясни той.

— Ами да го вземем и да го отведем у дома да се срещне с моето — предложи Мишелова.

— У дома? — поинтересува се Фафрд учтиво, с едва доловима въпросителна интонация в гласа си.

— Сумрачната Уличка — отзова се Мишелова.

— „Сребърната змиорка“?

— Зад нея. Ще пийнем нещо.

— Ще взема една делвичка. Пиячката никога не е много.

— Вярно. Не възразявам.

Няколко квартала по-нататък Фафрд, който бе метнал крадешком няколко погледа към новия си другар, каза убедено:

— Срещали сме се и преди.

Мишелова му се ухили.

— Крайбрежието близо до Планините на Глада?

— Точно така! Тогава бях пиратски юнга.

— А аз бях магьоснически чирак.

Фафрд спря, отново изтри дланта си в робата и я протегна.

— Казвам се Фафрд. Ф-А-Ф-Р-Д.

Мишелова пак се здрависа с него.

— Сивия Мишелов — каза той леко предизвикателно, сякаш подканваше някой да се изсмее на прякора му. — Извинявай, но как точно го произнасяш това? Фаф-ръд?

— Просто Фаф-ърд.

— Благодаря. — И те продължиха.

— Сивия Мишелов, значи? — отбеляза Фафрд. — Е, днес успя да затриеш някой и друг плъх.

— Определено. — Мишелова изпъчи гърди и вирна високо глава. После носът му потрепна комично, а единият ъгъл на устата му се изви в полуусмивка и той призна: — Ти лесно щеше да се справиш с втория. Отнех ти го само за да ти демонстрирам скоростта си. Впрочем, бях и възбуден.

Фафрд се изкикоти.

— На мен ли го казваш? А как мислиш, че се чувствах аз?

По-късно, докато пресичаха Улицата на Сводниците, той запита:

— Научи ли много магия от твоя магьосник?

Още веднъж Мишока вирна глава. Изду ноздрите си и изтегли надолу ъгълчетата на устата си, приготвяйки се за надута и неразбираема реч. Но изведнъж осъзна, че носът му отново потрепва, а устата му се разтяга в усмивка. Какво, по дяволите, имаше в този едър юначага, което му пречеше да прилага обичайните си номера?

— Достатъчно, за да разбера, че чародейството е дяволски опасна работа. Въпреки че все още продължавам да си играя с него от време на време.

Фафрд си задаваше същия въпрос. Цял живот не се бе доверявал на дребосъците, знаейки, че височината му на мига събужда тяхната завист. Но този малък хитрец беше някакво изключение. Мислеше бързо и се фехтуваше майсторски, няма спор. Отправи една молитва към Кос дано Влана да го хареса.

На североизточния ъгъл на Паричната и Курвенската Улица една бавно горяща факла, оградена с широк, позлатен цилиндър, хвърляше конус светлина нагоре, сред сгъстяващия се черен нощен смог, и друг конус — върху калдъръма пред вратата на кръчмата. В светлината на втория конус от сенките пристъпи Влана. Изглеждаше хубава в тясната си, черна кадифена рокля и червени чорапи, единственото й украшение беше кинжал със сребърна дръжка, прибран в също така сребърна ножница, както и обшита със сребро черна кесия — и двете закачени на чисто черен колан.

Фафрд представи Сивия Мишелов, който показа почти раболепна вежливост и сервилна галантност. Влана го изучи внимателно и след това го удостои с несигурна усмивка. Фафрд отвори под факлата малката кесийка, която бе взел от високия крадец. Влана надзърна в нея. После прегърна Фафрд, притисна го силно и звучно го целуна. След това пъхна скъпоценностите в кесията на колана си.

Когато това бе сторено, той каза:

— Виж, аз отивам за една делвичка. Ти й разкажи какво се случи, Мишелове.

Когато излезе от „Златната минога“, той носеше четири делви под лявата си мишница и изтриваше уста с опакото на дясната си длан. Влана се мръщеше. Той й се ухили. Мишелова премлясна с устни при вида на делвите. Заедно продължиха на изток по Паричната Улица. Фафрд осъзна, че мръщенето не е било предизвикано само от делвите и перспективата за налюскани до идиотщина мъже, отдали се на весело буйство. Мишелова тактично тръгна напред, уж да показва пътя. Когато фигурата му вече се различаваше само като смътно петно в сгъстяващия се смог, Влана прошепна сприхаво:

— Зашеметили сте двама членове на Гилдията на Крадците и не сте им прерязали гърлата?

— Убихме трима наемни главорези — възрази Фафрд вместо извинение.

— Враждата ми не е с Братството на Убийците, а с проклетата Гилдия. Ти ми се закле, че при всяка възможност…

— Влана! Не можех да накарам Сивия Мишелов да си мисли, че съм някакъв аматьор, обладан от истерия и жажда за кръв.

— Вече му отдаваш голямо значение, а?

— Той може би ми спаси живота тази нощ.

— Е, той пък ми каза, че би им прерязал гърлата, докато успея да мигна, ако е знаел, че искам това.

— Просто се е опитвал да бъде вежлив.

— Може би да, а може би не. Но ти знаеше и не…

— Влана, млъкни!

Мръщенето й се смени с яростен поглед, след това тя внезапно се изсмя, усмихна се треперливо, сякаш ей сега ще се разплаче, но се овладя и усмивката й стана по-мила.

— Извинявай, скъпи — каза тя. — Сигурно понякога си мислиш, че полудявам, а и на мен понякога ми се струва, че е така.

— Тогава недей — рече той късо. — Вместо това си мисли за камъните, които спечелихме. И се дръж добре с новите ни приятели. Пийни си малко вино и се отпусни. Смятам да се забавлявам тази нощ. Заслужил съм си го.

Тя кимна и стисна рамото му в знак на съгласие, а също и за утеха и успокоение. Те забързаха, за да настигнат смътната фигура отпред.

Мишелова сви наляво и ги поведе на половин квартал северно от Евтината Улица — там, където една по-тясна уличка поемаше отново на изток. Черната мъгла в нея изглеждаше плътна.

— Сумрачната Уличка — обясни Мишелова.

Фафрд кимна, че знае.

— Сумрачна е прекалено слаба… прекалено прозрачна дума за нея тази вечер — каза Влана с неравен смях, в който все още имаше следи от истерия и който завърши с пристъп на задавена кашлица. Когато успя да преглътне отново, тя изхъхри: — Проклет да е този нощен смог на Ланкмар! Ама че дяволски град.

— Това е заради близостта на Голямото Солено Тресавище — обясни Фафрд. И това наистина бе част от отговора. Лежащ в ниското между Тресавището, Вътрешното Море, реката Хлал и равните южни поля, напоявани от излизащите от Хлал канали, Ланкмар с безбройните си пушеци бе жертва на мъглите и сажделивия смог. Нищо чудно, че жителите бяха приели черната тога за свое официално облекло. Някои твърдяха, че тогата отначало е била бяла или бледокафява, но толкова бързо почернявала от саждите, изисквайки непрестанно пране, че пестеливият Сюзерен утвърдил официално това, което бе наложено от природата и достиженията на цивилизацията.

На половината път до Коларската Улица от северната страна в полумрака изникна една кръчма. Над входа висеше зейнала змиеподобна фигура от светъл метал, покрита със сажди. Те подминаха вратата, преградена със завеса от лекьосана кожа, от чийто прорез долитаха високи гласове, трептяща светлина на факли и алкохолни пари.

Малко след „Сребърната змиорка“ Мишелова ги поведе през мастиленочерен проход покрай източната стена на кръчмата. Трябваше да вървят в редица, опипвайки с ръце грубите, лепкави от мъглата тухли и държейки се плътно един до друг.

— Внимавайте с локвата — предупреди Мишелова. — Дълбока е като Външното Море.

Проходът се разшири. Отразена светлина на факли, процеждаща се през тъмната мъгла, им позволяваше да различават само най-общо заобикалящите ги форми. Вдясно имаше висока стена без прозорци. Вляво, притисната в гърба на „Сребърната змиорка“, се издигаше мрачна, разнебитена сграда от потъмнели тухли и старо, почерняло дърво. На Фафрд и Влана им се стори напълно изоставена, докато не вдигнаха глави, за да погледнат към мансардата на четвъртия етаж под раздрънканите улуци на покрива. Там грееха бледи ивици и точици жълта светлина през три плътно зарешетени прозореца. По-нататък проходът излизаше в тясна уличка.

— Уличката на Костите — каза им Мишелова с някак приповдигнат тон. — Аз я наричам Лайняния Булевард.

— Усещам миризмата — каза Влана.

Двамата с Фафрд вече можеха да различат дългото, тясно дървено външно стълбище, стръмно и провиснало, без перила, което водеше нагоре към осветения таван. Мишелова пое делвите от Фафрд и се закатери по него доста пъргаво.

— Последвайте ме, като стигна горе — извика той през рамо. — Мисля, че ще издържи теглото ви, Фафрд, но по-добре се качвайте един след друг.

Фафрд нежно побутна Влана напред. Надавайки отново звънтящ от истерия смях, прекъснат по средата на пътя от нов пристъп на задавена кашлица, тя се изкатери до Мишелова, който сега стоеше в отворения вход, откъдето се лееше жълта светлина, бързо разсейваща се в нощния смог. Беше положил леко ръка върху голяма, незаета кука за лампа от ковано желязо, здраво вградена в каменна част от външната стена. Той се отмести с поклон и тя влезе.

Фафрд я последва, поставяйки стъпалата си колкото може по-близо до стената, с ръце, готови да се вкопчат за опора. Цялото стълбище заскърца злокобно и при всяка стъпка поддаваше малко, когато той отпускаше теглото си върху него. Близо до върха едно стъпало се строши с приглушен трясък на полуизгнило дърво. Възможно най-внимателно той се просна по корем върху колкото стъпала можеше да достигне, за да разпредели теглото си, и изруга пиперливо.

— Не се тревожи, делвите са в безопасност — извика весело Мишелова отгоре.

Фафрд пропълзя остатъка от пътя с донякъде вкиснато изражение на лицето и не се изправи на крака, докато не се озова във входа. Когато най-сетне го направи, почти ахна от удивление. Беше все едно да изтриеш зеленията от евтин месингов пръстен и да откриеш вграден в него безценен диамант, греещ с всички цветове на дъгата. Богати драперии, някои блещукащи от сребърни и златни везма, покриваха стените навсякъде, освен там, където се намираха прозорците със затворени капаци — а тези капаци бяха позлатени. Подобни, но по-тъмни тъкани покриваха ниския таван, създавайки прелестен балдахин, на който пръските злато и сребро стояха като звезди. Наоколо бяха разхвърляни пухкави възглавнички и ниски масички, върху които горяха множество свещи. Върху полиците по стените, спретнато наредени на купчинки като малки дървесни трупчета, имаше огромен запас свещи, многобройни свитъци, делви, бутилки и емайлирани кутийки. Ниска тоалетка стоеше пред огледало от полирано сребро и бе гъсто затрупана със скъпоценности и козметика. В голяма камина бе поставено малко кюмбе, грижливо боядисано в черно, с орнаментирана горна част. А край него бе подредена малка пирамидка от тънки, насмолени факли с разръфани краища — подпалки — и друга пирамида от метли и бърсалки с къси дръжки, неголеми цепеници и блестящо черни въглища.

На ниска платформа край камината бе поставена късокрака кушетка с висока облегалка, застлана със златоткана покривка. Върху нея седеше слаба, бледолика, изящно красива девойка в рокля от плътна виолетова коприна, избродирана със сребро и препасана със сребърна верижка. Пантофките й бяха от кожа на бяла снежна змия. Сребърни игли с инкрустирани в главите им аметисти придържаха вдигнатата високо черна коса. Около раменете й бе загърната бяла хермелинова наметка. Тя се бе привела напред с неспокойна любезност и протягаше своята леко потрепваща тънка бяла ръчица към Влана, която бе коленичила отпреде й и сега внимателно пое предложената ръка, склони глава над нея, като при това собствената й лъскава, права, тъмнокафява коса заслони лицето й, и притисна дланта на другото момиче към устните си.

Фафрд бе доволен да види, че любимата му се държи както трябва в тази определено странна, макар и очарователна ситуация. После, като погледна дългия, обут в червен чорап крак на Влана, изпънат далеч назад, докато тя коленичеше върху другия, той забеляза, че целият под е осеян с два, три и дори четири слоя плътно натрупани тежки, пъстроцветни килими от най-добрите, внасяни от Източните Земи.

— Ти си Килимения Крадец! — обяви той. — Похитителя на Черги!… А също и Грабителя на Свещи — добави, имайки предвид две поредици неразкрити кражби, за които говореше цял Ланкмар, когато той и Влана бяха пристигнали преди около месец.

Мишелова сви рамене срещу Фафрд с безучастно изражение, после внезапно се ухили, присвитите му очи потрепнаха и той се впусна в импровизиран танц, въртейки се и подскачайки из стаята, като накрая се озова пред Фафрд, където бързо смъкна от раменете му робата с качулка и дълги ръкави, разтърси я, прилежно я сгъна и я положи върху една възглавничка.

След дълга, несигурна пауза момичето във виолетово нервно потупа със свободната си ръка златотканата покривка до себе си и Влана се настани там, като внимаваше да не е твърде близо. После двете жени заговориха на нисък глас, като Влана насочваше разговора, макар и не очевидно.

Мишелова свали собственото си сиво наметало с качулка, сгъна го почти придирчиво и го постави до това на Фафрд. След това двамата разпасаха мечовете си и Мишелова ги положи върху нагънатите роба и наметало.

Без оръжията и обемистите си дрехи те бяха заприличали внезапно на младежи, и двамата с открити, гладко избръснати лица, и двамата стройни, въпреки издуващите се мускули по ръцете и прасците на Фафрд; той с дълга златисточервена коса, спускаща се по гърба и раменете му, а Мишелова с тъмна коса, подрязана на бретон; единият в кафява кожена туника, обшита с медни нишки, другият в жакет от грубо изтъкана сива коприна.

Те се усмихнаха един на друг. Чувството, че изведнъж са се превърнали в момчета, което и двамата изпитаха, направи усмивките им за първи път малко смутени. Мишелова прочисти гърлото си и като се поклони леко, продължавайки да гледа към Фафрд, посочи плавно с ръка към златната кушетка и каза с малко запъване в началото, но иначе съвършено гладко:

— Фафрд, добри ми приятелю, позволи ми да те представя на моята принцеса. Ивриан, скъпа моя, приеми Фафрд благосклонно, ако обичаш, защото тази нощ с него се бихме гръб в гръб срещу трима и победихме.

Фафрд се приближи, леко прегърбен, короната на червеникавозлатистата му коса обърса обсипания със звезди свод, и коленичи пред Ивриан точно като Влана. Тънката ръчица, която се протегна към него, сега изглеждаше стабилна, но все пак потрепваше незабележимо, което той откри, щом я докосна. Той се отнесе с нея сякаш бе коприна, изтъкана от фината паяжина на белия паяк, като едва-едва допря устните си до нея и промърмори някакви комплименти, все още чувствайки известна нервност.

Не усети, поне в настоящия момент, че Мишелова бе не по-малко нервен от него, ако не и повече, като се молеше от все сърце Ивриан да не прекали с ролята си на принцеса и да покаже високомерно отношение към гостите или пък да се разтрепери или да избухне в сълзи, да се хвърли в обятията му или да побегне към съседната стая, защото Фафрд и Влана бяха буквално първите създания, хора или животни, благородници, свободни или роби, които той бе довел или допуснал в луксозното гнезденце, създадено от него за аристократичната му любима — с изключение на двете папагалчета, които цвърчаха в сребърна клетка, висяща от другата страна на камината.

Въпреки своята проницателност и новооткрит цинизъм, на Мишелова никога не му бе хрумвало, че именно неговото очарователно, но безсмислено глезене на Ивриан караше потенциално смелото и реалистично момиче, което преди четири месеца бе избягало заедно с него от килията за изтезания на баща си, да прилича все повече на кукличка.

Но сега, щом Ивриан най-сетне се усмихна и Фафрд нежно пусна ръката й и внимателно отстъпи назад, Мишелова се отпусна облекчено, взе две сребърни чашки и две сребърни канчета, избърса ги ненужно с копринена кърпа, внимателно избра бутилка виолетово вино, след това, като се ухили на Фафрд, вместо да я отвори, отпуши една от делвите, които севернякът бе донесъл, напълни до ръба четирите блестящи съда и ги поднесе. После, като си прочисти гърлото, този път вече без следа от запъване, произнесе:

— За моята най-голяма кражба досега в Ланкмар, която ща — не ща, трябва да поделя шейсет на шейсет с… — той не можа да устои на внезапния импулс — … с този голям, дългокос, непохватен варварин тук! — и гаврътна четвъртината от канчето си с приятно парещо, подсилено с бренди вино.

Фафрд изгълта половината от своето и отвърна с друг тост:

— За най-надутия и придирчив цивилизован дребосък, с когото ми се е случвало да деля плячката си — след което погълна и остатъка и с широка усмивка, разкрила белите му зъби, протегна празното си канче.

Мишелова го напълни отново, доля и своето, после го остави, за да се приближи до Ивриан и да изсипе в скута й камъните, които бе задигнал от Фисиф. На новото си, достойно за завист място те заблестяха във всички цветове на дъгата, като малка локвичка живак.

Ивриан се дръпна назад разтреперана и едва не ги разпиля, но Влана внимателно я хвана за ръката и я укроти, после се наведе над камъните с дълбока въздишка на удивление и възхита, бавно премести завистливия си поглед върху бледото момиче и започна доста бързо, но с усмивка, да й шепне. Фафрд осъзна, че Влана се преструва, но го прави добре и ефикасно, тъй като Ивриан скоро кимаше усърдно и не след дълго започна да шепне в отговор. По нейна молба Влана донесе една синя емайлирана кутийка, инкрустирана със сребро, и двете преместиха скъпоценностите от скута на Ивриан в синята й, кадифена вътрешност. После Ивриан остави кутийката близо до себе си и те продължиха да си бъбрят.

Щом се справи с второто си канче на по-малки глътки, Фафрд се отпусна и започна да оглежда по-подробно обстановката. Зашеметяващото чувство от първото зърване на тази тронна зала в порутена къща, чийто пъстър лукс се засилваше от контраста с мрака, калта, изгнилите стълби и Лайняния Булевард отвън, бе избледняло и той започна да забелязва развалата и гниенето под бляскавата повърхност.

Черно, изгнило дърво, а също и сухо, напукано дърво надничаха тук-там между драпериите и изпускаха неприятния си мирис на старост. Целият под бе хлътнал под килимите — в центъра на стаята с цяла педя. Голяма хлебарка пълзеше по една златоткана драперия, а друга — по пода към кушетката. Ивици нощен смог се процеждаха през кепенците, образувайки мимолетни черни арабески на фона на позлатата. Камъните на голямата камина бяха почистени и излъскани, но все пак по-голямата част от мазилката между тях я нямаше, някои бяха хлътнали, а други липсваха.

Мишелова подклаждаше огън в поставеното там кюмбе. Напъха докрай пламтящата в жълто подпалка, която бе запалил от гърненцето с жар, затвори с куката малката черна вратичка пред разрастващите се пламъци и се приближи отново към другите. Сякаш прочел мислите на Фафрд, той взе няколко къса тамян с конусовидна форма, запали върховете им, така че те запушиха, и ги разстави из стаята в блестящи плитки месингови съдове — като настъпи силно едната от хлебарките по пътя си и скришом хвана и смачка другата в свития си юмрук. След това натъпка копринени парцали в най-широките процепи на кепенците, взе отново сребърното си канче, изгледа за миг много сурово Фафрд, сякаш предизвиквайки го да каже само една думичка срещу възхитителната, но и леко абсурдна къщичка за кукли, която бе приготвил за своята принцеса.

В следващия момент той се усмихваше и надигна канчето си срещу Фафрд, който направи същото. Нуждата да си налеят отново ги събра близо един до друг и Мишелова обясни полугласно:

— Бащата на Ивриан беше херцог. Аз го убих, с черна магия струва ми се, докато той ме измъчваше до смърт на дибата. Ужасно жесток човек, жесток и към дъщеря си, но все пак беше херцог, така че Ивриан изобщо не е свикнала да се издържа сама или да се грижи за себе си. Гордея се, че я поддържам в по-голям лукс, отколкото някога баща й с всичките му слуги и прислужнички.

Сподавяйки внезапното неодобрение, което изпита към това становище и поведение, Фафрд кимна и рече дружелюбно:

— Определено си успял да накрадеш оттук-оттам извънредно очарователен малък дворец, напълно достоен за ланкмарския Сюзерен Карстак Овартамортес или за Краля на Кралете в Хорбориксен.

От кушетката Влана извика с дрезгавия си контраалт:

— Сиви Мишелове, твоята принцеса желае да чуе описание на тазнощното приключение. И може ли да получим още вино?

Ивриан извика:

— Да, ако обичаш, Мишок.

Трепвайки почти недоловимо при този по-раншен прякор, Мишелова погледна към Фафрд за позволение, получи кимване и се хвърли в разказа си. Но преди това поднесе на момичетата вино. Нямаше достатъчно, за да напълни чашите им, така че той отвори нова делва и след миг размисъл отпуши всичките три, като постави една край кушетката, една до Фафрд, който се бе проснал върху обсипаните с възглавнички килими, и запази една за себе си.

Очите на Ивриан се разшириха загрижено при този знак за задаващ се запой. Изражението на Влана бе цинично, с лек оттенък на гняв, но нито една от двете не изрази на глас неодобрението си.

Мишелова разказа добре историята за ограбването на крадците, частично изигравайки я, като я разкраси само с една художествена измислица — как порът-мармозетка преди да избяга се покатерил по гърба му и се опитал да му издере очите — и бе прекъснат само два пъти.

Когато каза „И тогава аз със свистене оголих моя Скалпел…“, Фафрд отбеляза:

— О, значи си дал прякор и на меча, както на себе си?

Мишелова се надигна.

— Да, а кортика си наричам Котешки Нокът. Нещо против? Детинско ли ти се вижда?

— Съвсем не. Аз самият наричам меча си Сив Жезъл. Всички оръжия са посвоему живи, изтънчени и заслужават име. Моля те, продължавай.

А когато спомена неизвестното животинче, което подрипваше около крадците (и му бе атакувало очите!), Ивриан пребледня и каза с трепет:

— Мишок! Това ми звучи като фамулус на вещица!

— На магьосник — поправи я Влана. — Тези мекушави злодеи от Гилдията не щат да имат нищо общо с жените, освен като платени или насилени средства за утоляване на тяхната похот. Но сегашният им повелител Кровас, макар да е суеверен, се слави с това, че взема всякакви предпазни мерки, и нищо чудно да има на служба при себе си чернокнижник.

— Изглежда много вероятно; тази мисъл ме изпълва с ужас — съгласи се Мишелова със злокобен поглед и страховит глас. Той всъщност ни най-малко не вярваше на това, нито пък изпитваше каквото каза (беше горе-долу толкова изпълнен с ужас, колкото пустинята — с вода), но жадно приемаше всичко, което би спомогнало за нагнетяване атмосферата на представлението му.

Когато приключи, момичетата, с блестящи и влюбени очи, вдигнаха тост за него и Фафрд, за тяхната ловкост и храброст. Мишелова се поклони и пусна една бърза усмивка, а после се просна на пода с уморена въздишка, бършейки челото си със сребровезана кърпичка, и отпи голяма глътка от канчето.

След като поиска разрешение от Влана, Фафрд разказа за рискованото им бягство от Мразовития Кът — той от клана си, тя от актьорската трупа — и за придвижването им към Ланкмар, където се бяха настанили в едно актьорско общежитие близо до Площада на Мрачните Наслади. Ивриан се притисна към Влана и трепереше с ококорени очи при епизодите с вещици — почти толкова очарована, колкото и ужасена от разказа на Фафрд, помисли си той. Каза си, че е естествено една кукличка да обича историите за призраци, макар да се чудеше дали удоволствието й щеше да е също толкова голямо, ако знаеше, че неговите истории са чистата истина. Тя изглежда живееше във въображаем свят — което поне наполовина се дължеше на поведението на Мишелова, беше сигурен в това.

Единственият съществен момент, който пропусна, бе твърдото намерение на Влана да си отмъсти жестоко на Гилдията на Крадците, задето бяха измъчвали до смърт съучастниците й и я бяха прогонили от Ланкмар, когато бе опитала да краде самостоятелно в града под прикритието на пантомима. Разбира се, не спомена и за обещанието си — глупаво, както си мислеше сега — да й помогне в това кърваво начинание.

След като свърши и получи аплодисменти, откри, че гърлото му е пресъхнало въпреки певческия тренинг, ала когато се опита да го навлажни, видя, че и канчето му е празно, а също и делвата, въпреки че не се чувстваше ни най-малко пиян; целият алкохол се бе изпарил от него при говоренето, рече си той, като при всяка своя пламенна дума е изпускал малка част от него.

Мишелова се намираше в подобно състояние и също не беше пиян — макар да проявяваше склонност към тайнствени паузи и взиране в нищото, преди да отговори на въпрос или да направи забележка. Този път, след едно особено дълго взиране в нищото, той предложи Фафрд да го придружи до „Змиорката“, за да купят свежи припаси.

— Но ние имаме много вино в нашата делва — възпротиви се Ивриан. — Или поне малко — коригира се тя. Наистина звучеше празна, когато Влана я разклати. — Освен това тук имаш всякакви вина.

— Не и от това, скъпа моя, а правило номер едно е никога да не ги смесваш — обясни Мишелова, размахвайки пръст. — Това е пътят към болестите, да-да, и към безумието.

— Скъпа моя — каза Влана, потупвайки съчувствено китката на Ивриан, — във всяка добра забава по някое време идва момент, когато всички истински мъже просто трябва да излязат навън. Това е ужасно глупаво, но им е в природата и не може да се избегне, повярвай ми.

— Но, Мишок, мен ме е страх. Историята на Фафрд ме уплаши. И твоята също… Ще чуя онзи едроглав, черен, плъхоподобен фамулус да дращи по кепенците, щом тръгнеш, знам си аз!

На Фафрд му се стори, че тя изобщо не е уплашена, а просто изпитва удоволствие сама да се плаши и да демонстрира властта си над своя любим.

— Най-скъпа моя — каза Мишелова с леко хлъцване, — цялото Вътрешно Море, цялата Земя на Осемте Града, и най-сетне целите Планини на Тролската Стъпка с тяхното опиращо в небесата великолепие лежат между теб и Фафрдовите ледени привидения или — прости ми, приятелю, но е възможно — халюцинации, примесени със случайност. Що се отнася до фамулусите, пфу! Те никога не са били нещо повече от обикновени противни животинки, отглеждани от миризливи бабички или женствени дъртаци.

— „Змиорката“ е само на една крачка, лейди Ивриан — каза Фафрд, — а вие ще имате до себе си моята скъпа Влана, която уби най-големия ми враг с едно-единствено мятане на кинжала, който сега носи.

Влана хвърли на Фафрд един поглед, продължил не по-дълго от мигване на окото, но каза весело:

— Ама че начин да успокоиш уплашено момиче! Нека глупчовците да вървят, скъпа. Така ще имаме възможност да си побъбрим насаме, при което ще ги разнищим целите — от пропитите с вино глави до немирните им нозе.

И така Ивриан се остави да бъде убедена, а Мишелова и Фафрд се изнизаха, бързо затваряйки вратата след себе си, за да не влезе нощният смог. Забързаните им стъпки надолу по стълбите можеха ясно да се чуят отвътре. Раздаваше се леко скърцане и скрибуцане на старо дърво, но нямаше звуци от ново трошене на стъпало или друга злополука.

Докато чакаха да им донесат от избата четирите делви, двамата нови приятели си поръчаха по едно канче от същото подсилено вино или някое достатъчно близко до него и се оттеглиха в най-малко шумния край на дългия тезгях на изпълнената с глъч кръчма. Мишелова ловко срита един плъх, който бе измушил черната си глава от дупката.

След като всеки от тях ентусиазирано похвали момичето на другия, Фафрд каза неуверено:

— Между нас казано, мислиш ли, че може да има нещо вярно в забележката на твоята сладка Ивриан, че малкото, тъмно създание със Сливикин и другия крадец от Гилдията е било фамулус на магьосник, или поне някакво умно животинче на чародей, тренирано да служи като свръзка и да докладва за инциденти на господаря си или на Кровас, или пък на двамата?

Мишелова се засмя леко.

— Строиш кошмари от нищото — безформени дребни кошмарчета, недокоснати от логиката, — скъпи ми варварски братко, ако мога да се изразя така. Първо, изобщо не сме сигурни, че зверчето е било свързано с крадците от Гилдията. Може да е било някое бездомно котенце или голям плъх — като тази гадина! — Той ритна отново. — Но, второ, дори да предположим, че е било създание на магьосник, нает от Кровас, как би могло да даде смислен доклад? Не вярвам в говорещи животни — с изключение на папагали и други подобни птици, които просто… папагалстват, и такива, които могат да общуват с хората чрез сложен език на знаците. Или може би си представяш как зверчето пъха лапичка в някоя мастилница и си пише доклада с едри букви върху прострян на пода пергамент?

Хей ти, зад тезгяха! Къде са ми делвите? Да не би плъховете да са изяли момчето, което отиде за тях преди цели дни? Или е умряло от глад, докато ги е търсило? Е, кажи му да се размърда, а междувременно ни напълни отново чашите.

Не, Фафрд, дори да допуснем, че животинчето е пряко или косвено свързано с Кровас и се е втурнало към Дома на Крадците след нашата схватка, какво би могло да им каже? Само, че нещо се е объркало при обира у Дженгао. Което те тъй или иначе скоро ще заподозрат, след като крадците и главорезите им закъснеят с връщането.

Фафрд се намръщи и промърмори инатливо:

— Косматата гадинка би могла все пак да предаде външността ни на майсторите от Гилдията и те могат да ни разпознаят, да ни издирят и да ни нападнат в домовете ни. Или пък Сливикин и дебелият му приятел могат да го сторят, като дойдат на себе си.

— Скъпи приятелю — рече съчувствено Мишелова, — като още веднъж те моля за снизхождение към думите ми, боя се, че това силно вино ти е размътило ума. Ако Гилдията знаеше как изглеждаме или къде живеем, щяха да ни се изсипят на главите още преди дни, седмици — не, даже месеци. Или може би не знаеш, че наказанието им за самостоятелно или дори невъзложено крадене в границите на Ланкмар и на три левги околовръст е единствено смърт, по възможност — след мъчения.

— Всичко това ми е известно, а моето положение е по-лошо дори от твоето — отвърна Фафрд и като накара Мишелова да му обещае, че ще пази тайна, му разправи историята за вендетата на Влана срещу Гилдията и изключително сериозните й блянове за всеобхватна мъст.

По време на разказа му от избата пристигнаха четирите делви, но Мишелова просто нареди глинените им чаши да бъдат напълнени.

Фафрд завърши:

— И така, вследствие на даденото от едно оглупяло от любов и неуко момче обещание в едно южно ъгълче на Студената Пустош, сега аз, вече като трезвомислещ мъж — е, освен в случаи като този — откривам, че непрекъснато ме молят да водя война срещу сила, не по-малка от войските на Карстак Овартамортес, понеже, както може би знаеш, Гилдията има местни организации във всички други градове на тази страна, да не споменавам споразуменията с обирджийските и бандитски организации от останалите държави, включващи право на екстрадиция. Не се залъгвай, аз много обичам Влана и тя самата е опитен крадец, без чиито напътствия едва ли щях да оцелея през първата си седмица в Ланкмар, но по този въпрос направо се е побъркала, запънала се е и нито логиката, нито убеждаването могат да я помръднат дори на косъм. А що се отнася до мен, е, през месеца, откакто съм тук, научих, че единственият начин да оцелееш в цивилизацията е да се водиш по неписаните й закони — които са много по-важни от тези, издълбани в камък — и да ги нарушаваш единствено при опасност, извънредно потайно и като вземеш всички предпазни мерки. Както сторих аз тази нощ — впрочем, това не ми беше първият обир.

— Наистина, да се предизвиква открито Гилдията е лудост, тук си напълно прав — подкрепи го Мишелова. — Ако не успееш да избиеш тази шантава идея от главата на твоето тъй прекрасно момиче — а аз виждам, че тя е безстрашна и своенравна, — тогава трябва твърдо да отказваш и най-дребните й желания в тази насока.

— Наистина трябва — съгласи се Фафрд и добави малко обвиняващо: — Макар че, доколкото разбрах, ти си й казал, че с радост би прерязал гърлата на двамата, които зашеметихме.

— Просто бях любезен, човече! Нима искаш да се държа грубо с момичето ти? Това показва колко високо ценях още тогава твоята благосклонност. Но срещу една жена може да се опълчи само нейният любим. Както трябва да сториш ти в този случай.

— Наистина трябва — повтори Фафрд, наблягайки на това с голямо убеждение. — Ще бъда пълен идиот, ако се захвана с Гилдията. Разбира се, ако ме хванат, те тъй или иначе ще ме убият за самоволно обирджийство. Но да нападам Гилдията директно без причина, да убия дори един крадец от Гилдията без нужда, или само да покажа желание за нещо подобно — това си е чиста лудост!

— Не само, че ще бъдеш пиян, олигавен идиот, но и без съмнение най-много след три нощи ще се развониш, застигнат от тази императрица на болестите — Смъртта. За такива злонамерени нападения, насочени срещу организацията, Гилдията се разплаща десетократно по-сурово, отколкото за другите нарушения. Всички планирани обири и други кражби ще бъдат отложени и цялата мощ на Гилдията и съюзниците й ще бъде хвърлена срещу теб. Бих сметнал, че имаш по-добри шансове да се справиш самичък с цялото войнство на Краля на Кралете, отколкото с коварните служители на Гилдията на Крадците. Предвид размерите, силата и ума ти, може да се равняваш на взвод или дори рота, но не и на цяла армия. Така че повече никакви отстъпки пред Влана по въпроса.

— Съгласен! — каза високо Фафрд, стисна здравата като желязо ръка на Мишелова с почти смазваща сила и я разтърси.

— А сега трябва да се връщаме при момичетата — каза Мишелова.

— Само след още едно питие, докато оправяме сметката. Ей, момче!

— Става. — Мишелова се зае да рови в кесията си, за да плати, но Фафрд запротестира буйно. Накрая те хвърлиха монета, за да решат спора, Фафрд победи и с голямо задоволство отброи сребърните си смердуци върху лекьосания и очукан тезгях, белязан също и с безброй кръгове от чаши, сякаш някога е служил за дъска на побъркан геометрик. Те с труд се изправиха на крака, а Мишелова за последен път срита леко дупката на плъха за късмет.

При това мислите на Фафрд се върнаха назад и той рече:

— Ако предположим, че зверчето не може да пише с лапички или да говори с уста или с жестове, пак може да ни е проследило от разстояние, да е набелязало жилището ти, а после да се е върнало в Дома на Крадците, за да доведе господарите си при нас като хрътка!

— А, ето че пак заговори умно — каза Мишелова. — Ей, момче, дай и една кофа слаба бира. — Като забеляза озадачения поглед на Фафрд, той поясни: — Ще я разлея пред „Змиорката“ и по целия път, за да залича миризмите ни. Да, ще я разплискам и по стените.

Фафрд кимна мъдро.

— Аз пък помислих, че съм се натряскал дотолкова, че ми се причуват разни работи.

Влана и Ивриан, потънали в оживен разговор, се сепнаха при тежкото трополене по стълбите. Препускащи бегемоти едва ли биха вдигнали по-голям шум. Скърцането и пращенето бяха изумителни, дори се чу трясък от трошенето на две стъпала, но громолящите стъпки не се забавиха и за миг. Вратата се отвори с размах и двамата мъже нахълтаха вътре сред голям облак нощен смог, който бе рязко отсечен от черния си източник при затръшването на вратата.

— Казах ви, че ще се върнем, докато мигнете — извика весело Мишелова на Ивриан, докато Фафрд закрачи напред, без да обръща внимание на скърцащия под, ревейки: „Сърчице мое, тъй ужасно ми липсваше!“, награби Влана въпреки бурния й протест, звучно я млясна и я притисна здраво към себе си, преди да я остави обратно на кушетката.

Странно, но тази, която се разгневи на Фафрд, бе Ивриан, а не Влана, която се усмихваше нежно, макар и малко замаяно.

— Господин Фафрд — каза тя остро, сложила малките юмручета на тънките си бедра, вирнала заострената си брадичка, а тъмните й очи горяха. — Моята мила Влана ми разказваше за неописуемо отвратителните неща, причинени от Гилдията на Крадците на нея и най-скъпите й приятели. Извинете ме за прямотата, с която ви говоря въпреки скорошното ни познанство, но мисля, че не е особено мъжествено от ваша страна да й отказвате справедливото възмездие, което тя желае и което напълно заслужава. Това важи и за теб, Мишок, който си се хвалил на Влана какво би сторил, само ако знаеше, и който при подобен случай не се посвени да убиеш собствения ми баща — или смятания за мой баща — заради неговите жестокости!

На Фафрд му стана ясно, че докато той и Сивия Мишелов се бяха наливали кротко в „Змиорката“, Влана бе изложила пред Ивриан, несъмнено с доста разкрасяване, своите оплаквания срещу Гилдията и си бе играла безжалостно с наивните романтични чувства на момичето и възвишените й идеи за рицарска доблест. Също така му бе ясно, че Ивриан е доста пияна. Изпразнената на три четвърти бутилка виолетово вино от далечния Кираай стоеше на ниската масичка до тях.

И все пак не можеше да направи нищо друго, освен да разпери безпомощно големите си ръце и да сведе глава повече, отколкото му налагаше ниският таван, под погледа на Ивриан, подсилен от този на Влана. В края на краищата те бяха прави. Той бе обещал.

Така че Мишелова бе първият, който се опита да отрече:

— Стига де, гълъбче — извика той весело, като затанцува из стаята, затъквайки с коприна още цепнатини, за да спре сгъстяващия се нощен смог, а после разръчка и подхрани огъня в кюмбето, — и ти също, прекрасна лейди Влана. През последния месец Фафрд е удрял крадците от Гилдията там, където ги боли най-много — в кесиите, кандилкащи се между краката им. Отмъкването на плячката от грабежите им се равнява на множество свирепи ритници в слабините им. Повярвайте ми, това боли много повече, отколкото да ги отървеш от живота с един бърз, почти безболезнен удар с меча. А тази вечер аз му помогнах в това достойно начинание — и с удоволствие ще го сторя пак. Хайде да пием. — И той звучно отпуши една от новите делви и се втурна да пълни сребърните чаши и канчета.

— Отмъщение на търгаш! — отвърна Ивриан презрително, без да се укроти ни най-малко, дори гневът й се усили. — Вие и двамата в сърцето си сте верни и благородни рицари, знам това, въпреки цялото ви сегашно клинчене. Най-малкото трябва да донесете на Влана главата на Кровас!

— И какво ще я прави? Каква работа ще ни свърши, освен че ще оплеска килимите? — поинтересува се жално Мишелова, докато междувременно съобразителността на Фафрд най-сетне се върна, той падна на едно коляно и изрече бавно:

— Най-уважаема лейди Ивриан, вярно е, че тържествено обещах на възлюблената си Влана, че ще й помогна в нейното отмъщение, но това беше още във варварския Мразовит Кът, където кръвната вражда е нещо обичайно и общоприето за всички кланове, племена и братства на дивите северняци от Студената Пустош. В своята наивност аз мислех, че отмъщението на Влана е нещо от този тип. Но тук, в центъра на цивилизацията, аз открих, че всичко е различно и правилата и обичаите са обърнати с главата надолу. Все пак независимо дали се намира в Ланкмар или в Мразовития Кът, човек трябва да се съобразява с тези правила и обичаи, за да оцелее. Тук най-могъщото нещо, най-боготвореният идол са парите, независимо дали човек трябва да ги придобива с пот на челото, с кражба, като мачка другите или като ги мами. Тук вендетата и отмъщението не влизат в никакви правила и се наказват по-строго дори от безумното насилие. Помислете, лейди Ивриан, ако ние с Мишока донесем на Влана главата на Кровас, двамата с нея ще трябва да напуснем Ланкмар на мига, защото всички ще скочат срещу нас; докато вие без съмнение ще загубите това приказно кътче, което Мишока е създал от любов към вас, и ще бъдете принудени да направите същото, да бъдете преследвани просяци до края на живота си.

Речта бе прекрасно аргументирана и изложена… но не свърши никаква работа. Докато Фафрд говореше, Ивриан грабна отново напълнената си чаша и я пресуши. Сега тя стоеше изпъната като войник, бледото й лице се бе зачервило и тя рече язвително на коленичилия пред нея Фафрд:

— Ти пресмяташ цената! Говориш ми за вещи — тя махна с ръка към заобикалящото я пъстроцветно великолепие, — за обикновена собственост, колкото и да е скъпа, когато тук е заложена честта. Ти си дал на Влана думата си. О, нима рицарството е съвсем мъртво? Това се отнася и за теб, Мишок, който се закле, че ще прережеш жалките гърла на двама противни крадци от Гилдията.

— Не съм се клел — възрази слабо Мишелова, отпивайки голяма глътка. — Просто казах, че бих го направил. — А Фафрд успя само да свие рамене, терзаейки се вътрешно, и гаврътна за успокоение сребърното си канче. Защото Ивриан говореше със същия обвинителен тон и използваше същите нечестни, но сърцераздирателни женски аргументи, каквито би използвала майка му Мор или изоставената му любима от Снежния Клан Мара, официално призната за негова съпруга, която носеше детето му.

Като последен удар Влана се опита нежно да придърпа Ивриан надолу върху позлатената й кушетка.

— По-леко, скъпа — помоли я тя. — Ти благородно се застъпи за мен и за каузата ми, и повярвай ми, извънредно съм ти благодарна. Думите ти събудиха в мен велики, светли чувства, мъртви от много години. Но от всички нас тук само ти си истинска аристократка, привикнала на висши ценности. Останалите трима сме просто крадци. Нима е чудно, че някои от нас поставят безопасността над честта и спазването на обещания, и благоразумно избягват да рискуват живота ни? Да, ние сме трима крадци и аз съм в малцинство. Така че моля те, не говори повече за чест и безразсъдна храброст, а просто седни и…

— Искаш да кажеш, че те двамата се боят да предизвикат Гилдията на Крадците, така ли? — каза Ивриан с ококорени очи и изкривено от отвращение лице. — Винаги съм мислела моя Мишок първо за благородник, а после за крадец. Краденето не е нищо. Баща ми цял живот грабеше жестоко богати пътници и по-слабите от него съседи, но въпреки това беше аристократ. Ах, вие сте страхливци, и двамата! Жалки пъзльовци! — завърши тя, извъртайки очите си, блестящи с хладно презрение, първо към Мишелова, после и към Фафрд.

Последният вече не можеше да издържа. Той скочи на крака с горящо лице и стиснати в юмруци длани, без да обръща внимание на издрънчалото на пода канче и заплашителното скърцане, което внезапното му движение изтръгна от хлътналия под.

— Аз не съм страхливец! — изрева той. — Ще нахлуя в Дома на Крадците, ще ви донеса главата на Кровас и ще я хвърля кървяща в краката на Влана. Заклевам се — нека Кос, богът на ориста, ми е свидетел — в кафявите кости на баща си Налгрон и в меча му Сив Жезъл тук, на кръста ми!

Той тупна по лявото си бедро, не откри там нищо, освен туниката си и трябваше да се задоволи да посочи с трепереща ръка колана с прибрания в ножницата меч, които лежаха върху грижливо нагънатата му роба — след което вдигна канчето си, напълни го със замах и го пресуши.

Сивия Мишелов избухна във висок, радостен, мелодичен смях. Всички се втренчиха в него. Той се зае да танцува около Фафрд и все още широко усмихнат запита:

— Защо не? Кой е казал, че се бои от Гилдията на Крадците? Кой се тревожи от мисълта за този смехотворно лесен подвиг, когато на всички ни е ясно, че всички те, дори Кровас и неговата управляваща клика, са истински пигмеи по ум и способности в сравнение с мен или Фафрд. Току-що ми хрумна невероятно прост и абсолютно сигурен план как да проникнем в Дома на Крадците, дори и в най-потайното му кътче. Ние с този юнак Фафрд ще го осъществим незабавно. С мен ли си, северняко?

— Разбира се, че съм — отвърна Фафрд с дрезгав глас, чудейки се бясно що за лудост е обзела дребосъка.

— Дай ми няколко мига да взема необходимите вещи и потегляме! — извика Мишелова. Той грабна от полицата една голяма торба и като я разгъна, затърча насам-натам, пъхайки в нея намотани въжета, рула превръзки, парцали, буркани с мазила, мехлеми и кремове и всякакви други дреболии.

— Но вие не можете да отидете тази нощ — протестира Ивриан, която внезапно бе пребледняла, а гласът й бе станал несигурен. — Вие и двамата… не сте в състояние.

— И двамата сте пияни — каза остро Влана. — Натряскали сте се до оглупяване — а така няма да откриете в Дома на Крадците нищо друго, освен смъртта си. Фафрд, къде е онази безстрастна мисъл, с която си служеше, за да убиеш или да гледаш вцепенен как убиват шайка могъщи съперници и да ме спечелиш в Мразовития Кът и в ледените, покрити с магическа паяжина дълбини на Каньона на Тролската Стъпка? Съживи я! И вложи малко от нея в подскачащия ти сив приятел.

— А, не — каза й Фафрд, докато препасваше меча си. — Ти искаше главата на Кровас да се търкаля в краката ти, пръскайки кръв, и точно това ще получиш, независимо дали ти харесва!

— По-леко, Фафрд — намеси се Мишелова, спирайки внезапно и затягайки здраво с вървите отвора на торбата си. — По-леко и ти, лейди Влана, и ти, скъпа принцесо. Тази нощ предвиждам само разузнавателна експедиция. Без да поемаме рискове, само ще посъберем информация, от която се нуждаем за планирането на убийствения ни удар утре или вдругиден. Така че никакво рязане на глави тази нощ, чуваш ли, Фафрд? Каквото и да стане, най-важното е да сме потайни. Облечи си робата с качулката.

Фафрд сви рамене, кимна и се подчини.

Ивриан изглеждаше донякъде успокоена. Също и Влана, въпреки че каза:

— Все пак вие и двамата сте пияни.

— Толкова по-добре! — увери я Мишелова с налудничава усмивка. — Пиенето може да забави малко оръжието на човек и да отслаби ударите му, но затова пък раздвижва ума и разпалва въображението, а именно от тези качества се нуждаем тази нощ. Освен това — продължи бързо той, пресичайки някакво съмнение, което Ивриан се готвеше да изкаже, — пияните мъже са извънредно предпазливи! Не сте ли виждали как залитащ пияница се стяга при вида на стражата и внимателно и кротко ги подминава?

— Да — каза Влана, — и се пльосва по лице точно когато се изравни с тях.

— Пфу! — отвърна Мишелова и отмятайки назад глава, величествено закрачи към нея по въображаема права линия. При което веднага се препъна в собствения си крак, политна напред, внезапно направи невероятно салто, без да докосва пода, и се приземи изправен, при това доста меко — пръстите, глезените и коленете му се огънаха точно в правилния момент, за да поемат удара — пред момичетата. Подът почти не протестира.

— Виждате ли? — каза той, като се изпъна, и неочаквано се люшна назад. Препъна се във възглавничката, върху която лежаха наметалото и мечът му, но с рязко извиване и накланяне успя да се задържи прав и се зае бързо да се екипира.

Фафрд се възползва от това отвличащо вниманието представление, за да напълни още веднъж тихо и бързо двете канчета. Влана обаче забеляза и го дари с такъв поглед, че той остави канчетата и отворената делва толкова пъргаво, че робата му се развя, после отстъпи от масата с питиетата, свивайки рамене в жест на примирение, и кимна с гримаса към Влана.

Мишелова метна торбата си на рамо и отвори вратата. С небрежно махване към момичетата, но без да изрече и дума, Фафрд излезе на малката площадка пред входа. Нощният смог бе станал толкова плътен, че той почти се изгуби от поглед. Мишелова махна на Ивриан и извика тихо „Чао, Мишленце“, след това последва Фафрд.

— Късметът да е с вас — извика Влана от все сърце.

— Внимавай, Мишоче — въздъхна Ивриан.

Мишелова, чиято тънка фигура се открояваше на фона на едрия силует на Фафрд, тихо затвори вратата.

Момичетата машинално обвиха ръце една около друга и зачакаха неизбежното скърцане и стенание на стълбите. То се бавеше и бавеше. Нощният смог, който бе проникнал в стаята, се разсея, а тишината оставаше ненарушена.

— Какво правят там отвън? — прошепна Ивриан. — Тактиката ли обсъждат?

Влана намръщена поклати нетърпеливо глава, след това се измъкна от обятията на другото момиче и се приближи на пръсти до вратата, отвори я и пристъпи по няколко стъпала, които простенаха жално, после се върна, затваряйки вратата след себе си.

— Няма ги — каза тя учудено, с разширени очи и леко разперени ръце.

— Страхувам се! — прошепна Ивриан и изтича през стаята да прегърне по-високото момиче.

Влана я притисна здраво, после освободи ръката си, за да залости трите тежки резета на вратата.

В Уличката на Костите Мишелова прибра в торбата си въжето с навързани възли, по което се бяха спуснали от куката за лампа. Той предложи:

— Какво ще кажеш да се отбием в „Сребърната змиорка“?

— Искаш да кажеш просто да излъжем момичетата, че сме били в Дома на Крадците — попита Фафрд без особено възмущение.

— О, не — възрази Мишелова. — Но ние не успяхме да си изпием последната чашка „от стремето“ там горе.

При думата „стреме“ той сведе поглед към обувките си от миша кожа и като се присви, започна леко да препуска на място, а петите му биеха меко по паважа. Подръпна въображаемите юзди — „Дий!“ — и усили галопа си, но рязко се отметна назад и ги опъна, за да спре — „Тпру-у!“ — когато Фафрд измъкна с лукава усмивка от робата си две пълни делви.

— Подбрах ги, докато оставях канчетата. Влана вижда много неща, но не всичко.

— Ти си разсъдлив и далновиден момък, освен че имаш известни умения с меча — рече Мишелова с възхищение. — Горд съм да те нарека свой другар.

Всеки от тях отпуши по една делва и дръпна енергичен гълток. След това Мишелова ги поведе на запад, като се олюляваха и препъваха само съвсем леко. Обаче не стигнаха до Паричната Улица, а свиха на север в една още по-тясна и зловонна уличка.

— Чумната Уличка — каза Мишелова. Фафрд кимна.

След няколко предварителни надзъртания и оглеждания те се заклатушкаха бързо през широката, пуста Занаятчийска Улица и отново по Чумната Уличка. За тяхно учудване започна да става по-светло. Като погледнаха нагоре, видяха звезди. Но нямаше вятър, духащ от север. Въздухът бе мъртвешки неподвижен.

В пиянската си умисленост, съсредоточени върху предстоящия план и обикновеното придвижване, те не погледнаха зад себе си. Там нощният смог бе по-плътен от всякога. Виещ се високо в небето козодой би видял как той се стича от всички краища на Ланкмар, от север, изток, юг, запад — от Вътрешното Море, от Голямото Солено Тресавище, от набраздените с канали житни поля, от реката Хлал — в бързо движещи се черни реки и поточета, които се сливаха и завихряха, мрачната, зловонна субстанция на Ланкмар от неговите железа за жигосване, мангали, празнични и погребални клади, огньове от кухни и камини, пещи, ковашки огнища, пивоварни, ракиджийници, горящ боклук, душни магьоснически и алхимически бърлоги, крематориуми, торфени купчини на въглищари, всички тези и много други… приближаващи се целенасочено към Сумрачната Уличка, и по-точно към „Сребърната змиорка“, а може би именно към разнебитената къща отзад, необитаема с изключение на тавана. Колкото повече се приближаваше към този център, толкова по-материален ставаше смогът, краища и късчета от валмата се откъсваха и полепваха по грубите каменни ъгли и нащърбените тухли като черни паяжини.

Но Мишелова и Фафрд просто възкликнаха с кротко, приглушено изумление към звездите, разсеяно се зачудиха доколко подобрената видимост би увеличила риска в тяхното начинание и като прекосиха внимателно Улицата на Мислителите, наричана от моралистите Атеистки Булевард, продължиха по Чумната Уличка до мястото, където се разклоняваше.

Мишелова избра левия път, който се насочваше на северозапад.

— Уличката на Смъртта.

Фафрд кимна.

След като покриволичиха малко, на трийсетина крачки пред тях се появи Евтината Улица. Мишелова спря веднага и леко опря ръка в гръдния кош на Фафрд.

Точно срещу тях, от другата страна на Евтината Улица, имаше широк и нисък отворен портал, изграден от мръсни каменни блокове. Към него водеха две стъпала, вдлъбнати от тъпчещите ги от векове крака. Оранжево-жълта светлина се разливаше от поставените в скоби факли вътре. Двамата не можеха да виждат много надалеч заради ъгъла, под който се намираше Уличката на Смъртта. Но доколкото можеха да видят, не се мяркаше никакъв портиер или пазач, нито пък който и да било друг, даже вързано на верига куче-пазач. Ефектът беше зловещ.

— А сега как ще влезем в проклетата сграда? — поинтересува се Фафрд с дрезгав шепот. — Да проучим Уличката на Убийствата за заден прозорец, който можем да разбием. Надявам се, че имаш лост в торбата си. Или да опитаме през покрива? Вече знам, че си падаш по покривите. Научи ме на това умение. Аз съм запознат с дърветата, планините, снега, леда и голите скали. Виждаш ли тази стена? — Той отстъпи от нея, приготвяйки се да я изкатери със засилка.

— По-кротко, Фафрд — каза Мишелова, продължавайки да държи ръката си пред гръдния кош на едрия младеж. — Покрива ще го пазим като резервен вариант. Стените също. И ще приема на доверие, че си майстор катерач. А що се отнася до това как ще влезем, ще минем с твърда стъпка право през онзи портал. — Той се навъси. — Или по-скоро с потропване на тояга и накуцване. Хайде, ела да се подготвим.

Той помъкна скептично мръщещия се Фафрд назад по Уличката на Смъртта, докато Евтината Улица отново се изгуби от поглед, и по пътя му обясняваше:

— Ще се престорим на просяци, членове на тяхната гилдия, която е просто клон на Гилдията на Крадците и се подслонява при нея или във всеки случай докладва пред Началниците на Просяците в Дома на Крадците. Ние ще сме нови членове, които са излезли през деня, така че не се предполага Нощния Началник на Просяците или някой от нощните стражи да познават външността ни.

— Но ние не приличаме на просяци — протестира Фафрд. — Просяците имат ужасни рани и разкривени или липсващи крайници.

— Точно за това ще се погрижа сега — изкикоти се Мишелова, измъквайки Скалпел. Като игнорира отдръпването на Фафрд и предпазливия му поглед, той огледа замислено дългата, тънка ивица стомана, която бе оголил, после с щастливо кимване откачи от колана си обшитата с миша кожа ножница на Скалпел, прибра меча и бързо омота всичко, дори дръжката, с широка лента за превръзки, която измъкна от торбата си.

— Ето! — каза той, завързвайки краищата. — Сега си имам тояжка.

— Какво е това? — попита Фафрд. — И защо?

— Защото ще съм слепец, затова. — Той направи няколко крачки, почуквайки по паважа пред себе си с омотания меч — като го държеше за ефеса, така че дръжката да е скрита в ръкава му, — и протягаше опипом напред другата си ръка. — Добре ли ти изглежда? — попита той Фафрд, обръщайки се назад. — На мен ми се струва идеално. Сляп като прилеп, а? О, стига си се притеснявал, Фафрд — платът е съвсем рехав. Мога да виждам през него доста добре. Впрочем, в Гилдията на Крадците няма да се наложи да убеждавам никого, че наистина съм сляп. Повечето просяци от Гилдията се преструват, както сигурно знаеш. А сега какво да направим с теб? Не може и ти да си сляп — прекалено е очевидно, може да събуди подозрения. — Той отпуши делвата си и отпи малко за вдъхновение. Фафрд направи същото просто заради принципа.

Мишелова премлясна с устни и рече:

— Сетих се! Фафрд, застани на десния си крак и свий левия назад в коляното. Дръж така! Не падай върху мен! Дръпни се! Но се подпирай на рамото ми. Точно така. Сега вдигни левия крак по-високо. Ще замаскираме меча ти като моя и ще го ползваш за патерица — по-голям е и ще изглежда точно както трябва. Освен това може да се подпираш на рамото ми с другата ръка, докато куцукаш — сакат, който води слепец, винаги предизвиква жалост и е чудесна сценка! Ама дръж го по-високо тоя крак, де! Не, просто не става — ще трябва да го вържа. Но първо откачи ножницата си.

Скоро Мишелова приведе Сив Жезъл и ножницата му в същия вид като Скалпел и се зае да привърже левия глезен на Фафрд към бедрото му, затягайки жестоко връвта, макар че това почти не достигна до притъпените от виното усещания на северняка. Докато Мишелова работеше, Фафрд се крепеше на своята патерица с метален скелет, като в същото време лочеше от делвата и размишляваше задълбочено. Откакто се бяха съюзили с Влана, у него бе възникнал интерес към театъра, а атмосферата в актьорските общежития бе разгоряла още повече този интерес, така че той беше щастлив от възможността да изиграе роля в реалния живот. И все пак колкото и брилянтен несъмнено да бе планът на Мишелова, като че ли си имаше и слаби страни. Фафрд се опита да ги формулира.

— Мишелове — каза той. — Нещо май не ми харесва това, че мечовете ни са овързани и няма да можем да ги измъкнем в критичен момент.

— Можем все пак да ги използваме като тояги — парира Мишелова и дъхът изсъска между зъбите му, докато затягаше последния възел. — Освен това ще разполагаме с ножовете си. А, и вземи си обърни колана, така че ножът да ти е отзад и робата да го скрива. Аз ще направя същото с Котешки Нокът. Просяците не носят оръжие, поне не открито, а ние трябва плътно да се придържаме към театралния реализъм. Стига си пил вече; това ти е достатъчно. Самият аз се нуждая от още глътчица-две, за да стигна най-добрата си форма.

— И май не ми харесва особено да вляза с вързан крак в това свърталище на главорези. Вярно е, че мога да куцукам изумително бързо, но не толкова бързо, колкото мога да бягам. Смяташ ли, че това е наистина разумно?

— Можеш да резнеш въжето за миг — изсъска Мишелова с нотки на нетърпение и гняв. — Защо не направиш една мъничка жертва в името на изкуството?

— О, ами хубаво — рече Фафрд, като пресуши делвата си и я захвърли встрани. — Разбира се, че ще направя.

— Имаш прекалено здравословен вид — каза Мишелова, оглеждайки го критично. Той нацапа леко лицето и ръцете на Фафрд с бледосив грим, след това добави по-тъмни бръчки. — И дрехите ти са прекалено спретнати. — Той загреба мръсотия от цепнатините между паветата и я размаза по робата на Фафрд, после се опита да я разпори малко, но материята устоя. Той сви рамене и затъкна олекналата торба под колана си.

— Твоите също — забеляза Фафрд и приклякайки с десния крак, на свой ред загреба шепа нечистотии, в които, съдейки по вонята, имаше изпражнения. Надигайки се с огромно усилие, той избърса всичко това в наметалото и сивия копринен жакет на Мишелова.

Дребният мъж усети миризмата и изруга, но Фафрд му напомни:

— Театрален реализъм. Хубаво е, че миришем. Просяците вонят — и това е една от причините хората да им дават монети: за да се отърват от тях. А и никой в Дома на Крадците няма да напира да ни разгледа по-отблизо. Хайде сега да вървим, докато сме още в най-добрата си форма. — И стисвайки здраво рамото на Мишелова, той се понесе бързо към Евтината Улица, като опираше овързания си меч между паветата далеч напред и правеше мощни подскоци.

— По-бавно, идиот такъв — извика тихо Мишелова, тътрейки се край него почти със скоростта на кънкьор, за да не изостава, и тропайки бясно със своята тояжка-меч. — Един сакат трябва да е немощен — точно това предизвиква съчувствие.

Фафрд кимна мъдро и леко забави крачка. Злокобният празен вход отново изплува пред очите им. Мишелова наклони делвата си, за да изпие остатъка от своето вино, полочи известно време, после се задави, пръскайки слюнка. Фафрд грабна делвата и я пресуши, след това я метна през рамо и тя се разби с трясък.

Те излязоха с тътрене и куцукане на Евтината Улица и почти веднага спряха, за да дадат път на богато облечени мъж и жена. Одеждите на мъжа бяха умерено разкошни, а самият той беше възрастен и позакръглен, макар и с твърди черти. Несъмнено търговец, който имаше вложени пари в Гилдията на Крадците — най-малкото за защита, — щом можеше да минава оттук в такъв късен час.

Дрехите на жената бяха пищни, но не и префърцунени, а тя бе красива и млада, и изглеждаше още по-млада. Почти със сигурност правоспособна куртизанка.

Мъжът се отдръпна от зловонната, мръсна двойка с извърнато лице, но момичето се завъртя към Мишелова, а в очите й избуя загриженост.

— О, горкото момче! Сляп. Каква трагедия — каза тя. — Дай му нещо, любими.

— Не се приближавай до тия вонливци, Мисра, и продължавай нататък — отвърна той, като краят на думите му изгъгна глухо, тъй като бе стиснал носа си с ръка.

Тя не му отговори, но бръкна с бялата си ръчица в своята хермелинова кесийка и бързо пъхна една монета в дланта на Мишелова, сви пръстите му около нея, после обгърна с ръце главата му и го целуна сладко по устните, преди да позволи да бъде помъкната нататък.

— Грижи се добре за мъника, старче — извика тя нежно към Фафрд, докато спътникът й мърмореше глухи упреци, от които единствените понятни думи бяха „извратена кучка“.

Мишелова се втренчи в монетата в дланта си, после хвърли дълъг поглед след своята благодетелка. В гласа му прозвуча зашеметено изумление, когато прошепна на Фафрд:

— Виж. Злато. Златна монета и съчувствието на красива жена. Не ти ли се иска да зарежем този необмислен план и да се захванем с просия?

— А с педерастия не щеш ли? — изръмжа остро Фафрд. Глождеше го обръщението „старче“. — Давай смело напред!

Те изкачиха двете протрити стъпала и влязоха през портала, отбелязвайки извънредната дебелина на стената. Отпред имаше дълъг, прав коридор с висок таван, който завършваше със стълбище. По него на равни интервали имаше врати, от които се лееше светлина, а към нея се добавяха пламъците на окачените по стените факли. Но по цялата си дължина коридорът беше пуст.

Тъкмо бяха минали през портала, когато усетиха допир на студена стомана във врата и бодване в рамото. Току над тях два гласа заповядаха като един:

— Стой!

Макар да бяха разгорещени — и упоени — от подсиленото вино, всеки от тях имаше достатъчно ум да замръзне, а след това много внимателно да погледне нагоре.

Две мършави, покрити с белези, изключително грозни лица, всяко от тях увенчано с крещящо пъстра кърпа, пристегнала косите назад, ги гледаха от голяма, дълбока ниша точно над портата, което обясняваше защо тя е толкова ниска. Две криви, възлести ръце държаха протегнати към тях мечовете, които все още ги бодяха.

— Излезли сте с обедната група просяци, а? — отбеляза единият. — Е, дано имате добра печалба, за да оправдаете закъснението си. Нощния Началник на Просяците отскочи за кратка почивка до Курвенската Улица. Докладвайте горе на Кровас. Богове, как воните! По-добре първо се почистете, иначе Кровас ще нареди хубаво да ви напарят. Чупката!

Мишелова и Фафрд се затътриха и закуцукаха напред колкото можеха по-автентично. Единият от пазачите в нишата извика след тях:

— Отпуснете се, момчета! Няма нужда да го правите тук.

— Практиката води до съвършенство — извика в отговор Мишелова с треперлив глас. Пръстите на Фафрд се впиха предупредително в рамото му. Те продължиха малко по-естествено, доколкото им позволяваше привързаният крак на Фафрд.

— Богове, какъв живот си живеят просяците от Гилдията — рече вторият пазач от нишата на другаря си. — Каква разхайтеност и ниски изисквания! Съвършенство, дрън-дрън! Човек би си помислил, че и дете ще прозре под маскировката им.

— Несъмнено някои деца го правят — отвърна другарят му. — Но скъпите им майки и бащи само се просълзяват и даряват нещастниците с някоя монета — или с някой ритник. Възрастните хора ослепяват, затънали в неволи и блянове, освен ако нямат професия като краденето да речем, която да ги държи наясно със състоянието на нещата.

Устоявайки на импулса да обмисли тази мъдра философия и доволен, че няма да им се наложи да се подлагат на проницателния оглед на Началника на Просяците — наистина, помисли си Фафрд, Кос, богът на ориста, изглежда ги водеше право при Кровас и може би рязането на глави щеше да бъде включено в графика за нощта, — той и Мишелова продължиха напред бавно и бдително. Сега вече започнаха да чуват гласове, предимно резки и отсечени, и други шумове.

Те подминаха няколко врати, пред които им се щеше да спрат, за да огледат извършващата се вътре дейност, но се осмелиха единствено да забавят още малко хода си. За щастие повечето врати бяха широки, което им позволяваше доста дълъг поглед.

Някои от тези дейности бяха извънредно интересни. В една от стаите млади момчета се упражняваха да крадат кесии и да прерязват чантички. Приближаваха се към инструктора изотзад и ако той чуеше плъзгането на бос крак или усетеше докосването на протегнатата ръка — или, още по-зле, чуеше звън от изпусната фалшива оловна монета, — момчето го чакаше бой с пръчка. Други изглежда се упражняваха в групова тактика: блъсване отпред, пребъркване отзад, бързо предаване на задигнатите вещи от младия крадец на съучастника му.

В друга стая, от която лъхаше въздух, натежал от мириса на метал и масло, по-възрастни ученици-крадци провеждаха лабораторно упражнение по отваряне на ключалки. Една от групите слушаше лекцията на сивобрад мъж с мръсни ръце, който разглобяваше извънредно сложна ключалка частица по частица. Други изглежда изпробваха сръчността, бързината и умението си да работят безшумно — мушкаха с тънки шперцове ключалките на половин дузина врати, наредени една до друга върху иначе безполезна стена, докато надзорникът държеше пясъчен часовник и ги следеше внимателно.

В трета крадците ядяха на дълги маси. Ароматите бяха съблазнителни, дори за къркани до козирката мъже. Гилдията се грижеше добре за членовете си.

В четвърта подът беше частично тапициран и там се провеждаше обучение по изплъзване, отдръпване, навеждане, бутане, препъване и други начини за спасяване от преследване. Тези ученици също бяха по-големи. Глас като на старши сержант лаеше:

— Не, не, не! Не би могъл да се изплъзнеш и на саката бабичка. Казах да се приведеш, а не да коленичиш пред свети Аарт. Сега този път…

— Гриф е използвал мас — извика един инструктор.

— Така значи? Гриф, излез! — отвърна лаещият глас, докато Мишелова и Фафрд напуснаха полезрението с известно съжаление, защото бяха осъзнали, че тук могат да се научат много неща: трикове, които биха им свършили добра работа дори тази нощ. — Слушайте всички! — продължи лаещият глас, който се разнасяше много надалеч и ги следваше изненадващо дълго време. — Маста може да е добра за нощна работа — през деня лъщенето й обявява гръмко професията на човека пред цял Неуон! Но във всички случаи тя прави крадеца свръхсамоуверен. Той започва да разчита на нея и в някоя напрегната ситуация открива, че е забравил да я използва. Освен това миризмата й може да го издаде. Тук ние работим винаги със суха кожа — с изключение на естествената пот! — както ви беше казано на всички първата нощ. Наведи се, Гриф. Хвани се за глезените. Изправи коленете.

Последваха звуци на пердах, придружени от болезнено скимтене, далечни, защото Мишелова и Фафрд вече бяха изкачили до средата стълбището в дъното. Фафрд подскачаше мъчително, стискайки извитите перила и омотания си меч.

Вторият етаж беше копие на първия, но беше толкова луксозен, колкото другият бе гол. По целия коридор се редуваха висящи от тавана лампи и филигранни съдове за тамян, разпръскващи мека светлина и чуден аромат. Стените бяха богато драпирани, а подът — застлан с дебели килими. Но и този коридор бе пуст, и нещо повече — абсолютно тих. Като се спогледаха, двамата продължиха смело. Първата врата, широко отворена, разкриваше необитаема стая, изпълнена с висящи на закачалки дрехи, богати и прости, безупречно чисти и покрити с мръсотия, а също така и поставки за перуки, лавици с бради и тем подобни и няколко стенни огледала, пред които бяха поставени масички, покрити с козметика, със столчета пред тях. Очевидно — стая за дегизиране.

След като се огледа и ослуша и в двете посоки, Мишелова се стрелна бързо вътре и вън, за да грабне плоска зелена бутилка от най-близката масичка. Той я отпуши и я помириса. Гнило-сладък дъх на гардения се смесваше с острия аромат на вино. Мишелова оплиска себе си и Фафрд с този съмнителен парфюм.

— Средство против лайна — обясни той с важността на лекар, запушвайки бутилката. — Не желая да бъда напарен от Кровас. Не, не, не.

Две фигури се появиха в далечния край на коридора и се насочиха към тях. Мишелова скри бутилката под наметалото си, затискайки я под мишница, и заедно с Фафрд продължиха нататък — да се върнат би изглеждало подозрително, прецениха пиянски двамата.

Следващите три врати, които подминаха, бяха тежки и плътно затворени. Когато приближиха петата, двете вървящи срещу тях фигури, които се държаха ръка за ръка и крачеха широко, движейки се по-бързо от куцукащата и тътреща се двойка, се очертаха по-ясно. Дрехите им бяха на благородници, но лицата им бяха на крадци. Те се мръщеха с възмущение, а и с подозрение, срещу Мишелова и Фафрд.

Точно тогава — като че ли отнякъде между двете двойки мъже — някакъв глас заговори думи на странен език с онази бърза монотонност, която жреците използват в обичайната служба или някои магьосници — в напяването на заклинания.

Двамата богато облечени крадци намалиха ход при седмата врата и хвърлиха поглед вътре. После спряха съвсем. Вратовете им се опънаха, а очите им се изцъклиха. Те видимо пребледняха. После внезапно забързаха нататък, почти тичешком, и подминаха Фафрд и Мишелова, сякаш бяха части от мебелировката. Напевният глас продължаваше да дудне, без да пропуска нито един такт.

Петата врата бе затворена, но не и шестата. Мишелова хвърли едно око вътре, като носът му обърса касата. После пристъпи напред и се втренчи във вътрешността с очаровано изражение на лицето, избутвайки черната превръзка на очите си нагоре, за да вижда по-добре. Фафрд се присъедини към него.

Стаята бе голяма, лишена, доколкото можеше да се види, от човешко или животинско присъствие, но пълна с изключително интересни неща. От височината на коленете нагоре цялата отсрещна стена представляваше карта на град Ланкмар и близките околности. Изглежда бяха изобразени всяка сграда и улица, чак до най-жалкия коптор и най-тесния проход. Имаше следи от скорошно заличаване и прерисуване на много участъци, а тук-там се виждаха малки цветни йероглифи със загадъчно значение.

Подът беше мраморен, а таванът — син като лазурит. Стените вляво и вдясно бяха гъсто осеяни с предмети, заключени с халки и катинари. Едната бе покрита с всякакви видове инструменти за крадене — от огромен, дебел лост, който изглеждаше така, сякаш може да премести вселената, или поне вратата на съкровищницата на Сюзерена, до една толкова тънка пръчица, че би могла да е жезъл на елфическа кралица, и която изглежда бе направена така, че да може да се разтяга и да измъква отдалеч ценните дрънкулки, стоящи върху тънкокраката тоалетна масичка с плот от слонова кост на някоя благородна дама; върху другата стена бяха наредени всякакви чудновати, сияещи в злато и проблясващи от скъпоценни камъни предмети, очевидно спомени, подбрани заради своята оригиналност от плячката на незабравими грабежи — като се започне от тънката златна женска маска, секваща дъха с прекрасните си очертания, но гъсто обсипана с рубини, имитиращи петна от сифилис в последна фаза, и се стигне до нож с острие от плътно наредени един до друг клиновидни диаманти, който изглеждаше остър като бръснач.

Навсякъде бяха разхвърляни маси, покрити с макети на жилищни домове и други сгради, които изглежда бяха точни до най-малките подробности — чак до отдушника под улука на покрива и отточната тръба на нивото на земята или до пукнатините в стените. Много от тях бяха представени в разрез, частично или изцяло, за да покажат вътрешното разположение на стаите, килерите, трезорите, вратите, коридорите, тайните проходи, димоотводите и вентилационните шахти също толкова детайлно.

В средата на стаята имаше гола кръгла маса на квадрати от абанос и слонова кост. Около нея бяха наредени седем тапицирани стола с права облегалка, единият от тях, обърнат към картата и с гръб към Мишелова и Фафрд, бе по-висок и по-широк от останалите — стол на началник, най-вероятно на Кровас.

Мишелова пристъпи напред на пръсти, непреодолимо привлечен, но лявата ръка на Фафрд го стисна за рамото като желязната ръкавица на минголска броня и също толкова непреодолимо го издърпа назад.

Като се намръщи с неодобрение, севернякът смъкна черната превръзка обратно върху очите на Мишелова и посочи напред с ръката, в която държеше патерицата, след това тръгна в тази посока с най-внимателно премерени, тихи подскоци. Мишелова сви разочаровано рамене и го последва.

Още щом отместиха очи от входа, но преди да се скрият от поглед, една късо подстригана глава с добре оформена черна брада се подаде като змия иззад най-високия стол и ги проследи с дълбоко хлътналите си, но блестящи очи. После гъвкава като влечуго дълга ръка последва главата, докосна тънките устни със змиевиден показалец, призовавайки за тишина, а след това даде знак с пръсти на двете двойки мъже в тъмни туники, които стояха от двете страни на вратата с гръб към стената на коридора, всеки от тях стискащ закривен нож в едната си ръка и увита с кожа тежка оловна тояга в другата.

Когато Фафрд бе по средата на пътя към седмата врата, откъдето продължаваше да се носи монотонният, зловещ речитатив, през нея се стрелна слабичък, блед като платно младеж, чиито тесни ръце затискаха устата под изцъклените му от ужас очи, сякаш да потиснат писък или напън за повръщане, а под мишницата си стискаше метла, която му придаваше вид на млад чернокнижник, готвещ се за полет. Той профуча покрай Фафрд и Мишелова и изчезна с глухо тупкане на бягащи крака по килима, което премина в екливо трополене по стълбите, преди да заглъхне.

Фафрд погледна отново с гримаса към Мишелова и сви рамене, след това приклекна със свободния си крак, докато коляното на вързания опря в пода, и подаде наполовина лицето си иззад касата на вратата. След малко, без да променя позата си, даде знак на Мишелова да се приближи. Последният бавно надникна иззад касата току над Фафрд.

Това, което видяха, бе стая, малко по-малка от онази с голямата карта и осветена от намиращи се в средата лампи, които горяха в синьо-бяло вместо обичайното жълто. Подът бе мраморен, в тъмни багри и украсен със сложни виещи се шарки. Мрачните стени бяха покрити с астрологически и антропомантически схеми и магически инструменти, с наредени върху полици порцеланови съдове с тайнствени етикети, както и стъклени колби и тръбички с най-странни форми, някои пълни с разноцветни течности, но повечето блестяха празни. Покрай стените, където сенките бяха най-гъсти, бяха нахвърляни строшени и ненужни вехтории, сякаш насметени от пътя и забравени, а тук-таме зееха големи миши дупки.

В центъра на стаята, ярко осветена за разлика от ъглите, стоеше дълга маса с дебел плот и многобройни здрави крака. Мишелова бегло се сети за стоножка, а после и за тезгяха в „Змиорката“, защото плотът на масата бе плътно покрит с петна от разлети еликсири и следи от множество дълбоки, черни обгаряния от огън, киселина, а може би и от двете.

По средата на масата бълбукаше реторта. Пламъкът на лампата — той бе тъмносин — поддържаше вряща тъмната, лепкава течност със сияещи в нея диамантени искрици в големия кристален съд. От гъстото, кипящо вещество се издигаха нишки още по-тъмна пара, които се тълпяха през тясното гърло на ретортата и нашарваха — странно защо в яркочервено — прозрачната шийка, а след това вече съвсем черни потичаха по тясната тръбичка към сферичен кристален кондензатор, по-голям дори и от ретортата, и там се виеха и преплитаха като безброй намотки жива черна корда — безкрайна, тънка абаносова змия.

Зад левия край на масата стоеше висок, но прегърбен мъж в черна роба с качулка, която не толкова скриваше, колкото засенчваше лице, от което най-забележимата част бе дълъг, дебел, заострен нос с издадена напред под него уста почти без брадичка. Цветът му бе жълтеникавосив като глина, а по широките му бузи растеше къса, четинеста сива брада. Изпод скосеното чело и рошавите сиви вежди две дълбоко хлътнали очи се взираха съсредоточено надолу към потъмнял от вековете свитък, който неговите отвратително дребни, обрасли със сива козина криви ръчички с едри кокалчета непрестанно развиваха и навиваха отново. Единственото движение, което извършваха очите му, с изключение на шаренето им наляво-надясно, докато четяха редовете, които той бързо напяваше, бе рядкото им стрелкане встрани към ретортата.

В другия край на масата, мятайки мънистени очички от магьосника към ретортата и обратно, се свиваше малко черно зверче, при първото зърване на което Фафрд болезнено впи пръсти в рамото на Мишелова и последният почти ахна, но не от болка. То много приличаше на плъх, но имаше по-високо чело и по-близо разположени очи в сравнение с който и да било плъх, докато лапичките му, които постоянно триеше една в друга в нещо наподобяващо трескава радост, приличаха на мънички копия на ръчичките на магьосника.

Едновременно и независимо един от друг, Фафрд и Мишелова изпитаха увереност, че това е животинчето, което бе придружавало Сливикин и другаря му, а след това бе избягало, и всеки от тях си спомни думите на Ивриан за фамулуса на вещица и тези на Влана за възможността Кровас да е наел чернокнижник.

Което, прибавено към мъжа, зверчето с уродливи ръчички и точещата се черна пара, която се виеше и гърчеше в големия кондензатор между тях като черна пъпна връв, правеше гледката крайно ужасяваща. А приликата, с изключение на размера, между двете създания правеше догадките им още по-обезпокоителни.

Темпото на напева се увеличи, синьо-белият пламък се разгоря по-ярко и засъска, течността в ретортата се сгъсти като лава, в нея започнаха да се образуват големи мехури, които се пукаха шумно, черните нишки в кондензатора се загърчиха като змийско гнездо; появи се нарастващо чувство за невидимо присъствие, свръхестественото напрежение стана почти непоносимо, а на Фафрд и Мишелова им беше трудно да заглушат тежкото си дишане и се бояха, че лупането на сърцата им може да се чуе отдалеч.

Напевът рязко се извиси и загърмя като силно блъскан барабан, после внезапно секна при разперването на дланта на магьосника над шийката на ретортата. С ярък проблясък и глуха експлозия по нея плъзнаха безброй пукнатини; кристалът стана матовобял, но нито се пръсна, нито прокапа. Шийката се надигна с около педя, замря така, после клюмна обратно. В същото време сред намотките в кондензатора се появиха две черни примки, които ненадейно се свиха и се превърнаха в два големи черни възела.

Чародеят се ухили, рязко пусна края на пергамента, който се нави с плясък, и премести поглед от кондензатора към своя фамулус, докато последният пронизително врещеше и подскачаше възторжено нагоре-надолу.

— Тихо, Сливикин! Сега идва твоят ред да потърчиш, да се потрудиш и поизпотиш — извика магьосникът. Говореше на развален ланкмарски, но толкова бързо и пискливо, че Фафрд и Мишелова едва успяваха да схващат думите. И двамата обаче осъзнаха колко са грешили относно самоличността на Сливикин. В критичния момент дебелият крадец бе призовал на помощ не своя другар, а магьосническото изчадие.

— Да, господарю — изписка в отговор Сливикин не по-ясно от него, променяйки в един миг мнението на Мишелова за говорещите животни. Той продължи със същия тъничък, раболепен гласец: — Слушам и се подчинявам, Христомило.

Сега те знаеха и името на магьосника.

Христомило нареди с пискливи думи, които плющяха като камшик:

— Заемай се с възложената ти работа! Погрижи се да призовеш огромно множество гладници! Искам телата им да бъдат изглозгани до кости, така че пораженията от магическия смог и всички свидетелства за смърт от задушаване да изчезнат безследно. Но не забравяй плячката! А сега върви!

Сливикин, който при всяка заповед се кланяше по начин, напомнящ неотдавнашното му подскачане, сега изпищя:

— Ще се погрижа!

После се метна като сива мълния на пода и се стрелна в една мастиленочерна миша дупка.

Христомило се изкикоти зловещо, потривайки отвратителните си уродливи ръчички почти по същия начин като Сливикин.

— Това, което Слевяс загуби, моята магия го възвърна!

Фафрд и Мишелова се отдръпнаха от вратата, отчасти поради мисълта, че след като вече нито напевите и ретортата, нито фамулусът обсебваха вниманието на Христомило, той със сигурност ще вдигне поглед и ще ги съзре; отчасти поради завладялата ги погнуса от току-що чутото и видяното и мъчителната, макар и безполезна жалост към Слевяс, който и да бе той, и останалите незнайни жертви на смъртоносните заклинания на плъхоподобния и може би дори сроден с плъховете магьосник — бедните и вече мъртви непознати, чиято плът щеше да бъде оглозгана от костите им.

Фафрд изтръгна зелената бутилка от Мишелова и макар че почти му се догади от острия мирис на прецъфтели цветя, отпи голяма, изгаряща глътка. Мишелова не можа да се насили да стори същото, но бе поуспокоен от алкохолните пари, които вдиша при това изпълнение.

Тогава той зърна зад Фафрд, пред входа на стаята с картата, да стои богато облечен човек. На колана му имаше кинжал със златна дръжка, прибран в обсипана със скъпоценни камъни ножница. Лицето му с хлътнали очи бе преждевременно набръчкано от отговорности, изтощителна работа и тежка власт, обрамчено с грижливо подрязана черна коса и брада. Усмихвайки се, той безмълвно им даде знак да се приближат.

Мишелова и Фафрд се подчиниха, като последният върна зелената бутилка на първия, който я запуши отново и я пъхна под лявата си мишница с добре прикрито раздразнение.

И двамата се досещаха, че този, който ги бе повикал, е Кровас, Великия Майстор на Гилдията. Докато се кандилкаше напред с олюлявания и подскоци, Фафрд още веднъж се удиви как Кос, богът на ориста, ги водеше към целта им тази нощ. Мишелова, по-бдителен и по-загрижен, си напомняше, че са били упътени от пазачите в нишата да докладват на Кровас, така че ситуацията, макар да не се развиваше в точно съответствие със собствените му мъгляви планове, все още не клонеше към катастрофа.

Но нито неговата бдителност, нито първичните инстинкти на Фафрд ги предупредиха, когато двамата последваха Кровас в стаята с картата.

Още преди да направят и две крачки, всеки от тях бе сграбчен за раменете от чифт биячи със застрашително надигнати тояги, които освен това бяха въоръжени и с ножове, затъкнати в коланите им.

Двамата сметнаха за по-мъдро да не се съпротивляват, като поне в този случай потвърдиха думите на Мишелова за извънредната предпазливост на пияните.

— Обезвредени са, Велики Майсторе — излая един от биячите.

Кровас обърна високия стол и седна, наблюдавайки ги хладно и изпитателно.

— Какво води двама вонящи, пияни просяци от Гилдията в строго забранените за достъп началнически помещения? — запита той тихо.

Мишелова усети как едри капки пот избиват от облекчение по челото му. Блестящо замислената от него маскировка все още вършеше работа, като успя да заблуди дори самия шеф, въпреки че той бе забелязал пиянското олюляване на Фафрд. Връщайки се към поведението си на слепец, Мишелова изрече с разтреперан глас:

— Бяхме упътени от пазачите над портата на Евтината Улица да ви докладваме лично, велики Кровас, тъй като Нощния Началник на Просяците е излязъл в кратка почивка с цел поддържане на половата си хигиена. Тази нощ имаме добра плячка! — И като зарови из торбата си, опитвайки се доколкото може да не обръща внимание на стегналата се хватка върху раменете му, той измъкна златната монета, дадена му от разнежената куртизанка, и я вдигна с трепереща ръка.

— Спести ми аматьорското си театралничене — каза рязко Кровас. — Аз не съм ти някоя от вашите жертви. И свали тази превръзка от очите си.

Мишелова се подчини и застана мирно, доколкото му позволяваха обездвижените ръце, като се усмихваше безгрижно, което бе по-скоро престорено поради пробудилата се отново несигурност. Може би не се справяше чак толкова блестящо, колкото си мислеше.

Кровас се приведе напред и изрече равномерно, но в същото време остро:

— Да допуснем, че наистина са ви наредили така — което е съвсем неправилно и този пазач ще си плати за глупостта, — но защо шпионирахте в съседната стая, когато ви видях?

— Видяхме смели крадци да бягат оттам — отвърна бързо Мишелова. — Тъй като се бояхме, че някаква опасност заплашва Гилдията, ние с другаря ми разузнахме нещата, готови да я обезвредим.

— Но това, което видяхме и чухме, само ни озадачи, велики господарю — допълни Фафрд доста гладко.

— Не съм те питал, пиянде. Отваряй си устата само когато говоря с теб — сопна му се Кровас. После се обърна към Мишелова. — Ти си един самонадеян мошеник, прекалено арогантен за ранга си.

Мишелова светкавично реши, че ситуацията не изисква раболепие, а още повече наглост.

— Така е, господине — каза той самодоволно. — Например аз имам план как вие и Гилдията да спечелите за три месеца повече богатства и власт, отколкото предците ви за три хилядолетия.

Лицето на Кровас потъмня.

— Момче! — извика той. Иззад завесите на една вътрешна врата изскочи младеж с тъмния тен на клешит, облечен само в черна препаска, и коленичи пред Кровас, който му заповяда:

— Извикай първо моя магьосник, а след това крадците Слевяс и Фисиф — при което тъмнокожият младеж хукна към коридора.

Тогава Кровас, чието лице отново бе изсветляло до своя естествен цвят, се облегна в големия си стол, леко положи жилавите си ръце върху тапицираните подпори и с усмивка се обърна към Мишелова:

— Е, кажи си приказката. Разкрий ни този велик план.

Насилвайки ума си да се отклони от изненадващата новина, че Слевяс не е жертва, а крадец, и то не убит чрез магия, а жив и здрав — защо ли пък Кровас го викаше сега? — Мишелова отметна глава назад и разтегляйки устни в лека усмивка, започна:

— Може сега да ми се смеете, Велики Майсторе, но ви гарантирам, че след има-няма двайсетина сърцеудара вие напрегнато и с напълно сериозно лице ще се стараете да уловите всяка моя думичка. Мъдростта, също като мълнията, може да порази всекиго, а дори и най-добрите от вас тук, в Ланкмар, с течение на времето са станали слепи за някои неща, които са очевидни за нас, родените навън. Моят велик план е следният: нека Гилдията на Крадците под вашето желязно управление завземе върховната власт в град Ланкмар, после в цялата страна, а накрая и по цял Неуон, след което кой знае още какви несънувани царства ще познаят вашето владичество!

Мишелова бе прав поне в едно: Кровас вече не се усмихваше. Той се бе привел леко напред и лицето му отново потъмняваше, но все още бе прекалено рано да се каже дали от интерес или от гняв.

Мишелова продължи:

— От векове Гилдията разполага с повече от достатъчно мощ и ум, за да извърши преврат с почти пълна сигурност; а днес шансът за неуспех е съвсем нищожен. Най-правилното състояние на нещата е крадците да управляват всички останали. Самата природа го изисква. Няма нужда да се убива старият Карстак Овартамортес, просто трябва да се подчини, да се контролира и управлението да се извършва чрез него. Вие вече плащате на информатори във всеки благороднически или богаташки дом. Твърдината ви е по-добре укрепена от тази на Краля на Кралете. Имате постоянно мобилизирана ударна сила от наемници, която се намира на ваше разположение по всяко време — в Братството на Убийците. Ние, просяците от Гилдията, сме вашите снабдителни части. О, велики Кровас, всички хора знаят, че кражбите управляват Неуон… не — вселената… не, повече — обиталищата на най-висшите богове! И хората приемат това, не им се нрави само лицемерието на сегашното устройство и преструвката, че нещата стоят другояче. О, удовлетворете тяхното скромно желание, велики Кровас! Направете всичко открито, честно и прямо, така че крадците да управляват не само на практика, но и официално.

Мишелова говореше разпалено, вярвайки за момента на всичко, което изрича, дори на противоречията. Четиримата биячи бяха зяпнали срещу него изумено и с немалко благоговение. Бяха охлабили хватката си върху раменете на двамата.

Но Кровас се облегна отново в големия си стол и усмихвайки се тънко и зловещо, изрече със студен глас:

— В нашата Гилдия пиянството не е извинение за безумието, а по-скоро основание за най-тежко наказание. Обаче съм съвсем наясно, че вие, просяците, се радвате на по-разпусната дисциплина. Затова ще благоволя да ти обясня, дребен пиян фантазьоре, че ние, крадците, много добре знаем, че вече управляваме задкулисно Ланкмар, Неуон и на практика целия живот — защото какво е животът, ако не безкрайна алчност? Но ако го направим открито, това не само че ще ни накара да се заемем с десетки хиляди отегчителни работи, които сега други вършат вместо нас, но и ще влезе в противоречие с един друг таен закон на живота — илюзията. Нима уличният продавач на бонбони ти показва кухнята си? Нима курвата позволява на всеки клиент да я гледа как си замазва бръчките и повдига увисналите си гърди с остроумни тънки ластици? Нима фокусникът си обръща пред теб скритите джобове? Природата действа с тайни, подмолни средства — невидимото семе на мъжа, ухапването на паяка, незабележимите спори на лудостта и смъртта, скалите, раждащи се в незнайните дълбини на земята, тихите звезди, пълзящи по небосвода — и ние, крадците, й подражаваме.

— Това е доста сносна поезия, господине — отвърна Фафрд с нотка на гневен присмех, защото лично той бе извънредно впечатлен от великия план на Мишелова и се дразнеше, че Кровас бе обидил новия му приятел, отхвърляйки го с лека ръка. — Потайното царуване може да върши доста добра работа в спокойни времена. Но… — той направи драматична пауза — … дали ще се справи, когато Гилдията на Крадците е изправена срещу враг, твърдо решен да я унищожи завинаги, срещу заговор, който ще я изтрие от лицето на земята.

— Що за пиянски брътвежи са това? — попита настоятелно Кровас, изправяйки се в стола. — Какъв заговор?

— Извънредно таен — отвърна Фафрд с хилене, доволен, че бе успял да го върне тъпкано на този надут пуяк, и смятайки, че е напълно справедливо кралят на крадците да се поизпоти малко, преди да се лиши от главата си, която трябваше да бъде отнесена на Влана. — Не знам нищо за него, освен че мнозина висши крадци са набелязани за заколение — а и вашата глава е обречена да падне!

С презрителна усмивка Фафрд скръсти ръце — което му бе лесно позволено от охлабената хватка на държащите го, — стискайки леко в длан своя меч-патерица, който висеше край тялото му. После той се намръщи, щом го прониза внезапна болка в схванатия му завързан ляв крак, за който бе забравил за кратко.

Кровас вдигна свития си юмрук, а и самият той се надигна от стола, като встъпление към някоя ужасна заповед — най-вероятно да подложат Фафрд на мъчения. Мишелова се намеси припряно:

— Водачите им се наричат Тайната Седморка. Никой от по-дребните участници в конспирацията не знае имената им, обаче се носи слух, че са тайни изменници от крадците на Гилдията, всеки от които представлява по един от градовете Уул Храсп, Кварх Нар, Илтмар, Хорбориксен, Тисилинилит, далечния Кираай и самия Ланкмар… Смята се, че получават пари от източните търговци, жреците на Уон, степните магьосници и половината от минголските водачи, легендарния Куармал, Убийците на Аарт от Сарийнмар и не някой друг, а самия Крал на Кралете.

Въпреки надменните, а по-късно и гневни забележки на Кровас, биячите, държащи Мишелова, продължаваха да слушат пленника си с внимание и интерес и не затегнаха хватката си. Цветистите му разкрития и мелодраматичното им поднасяне ги бяха запленили, докато сухите, цинични, философски изказвания на Кровас просто им прелитаха покрай ушите.

Тогава Христомило се плъзна в стаята, краката му вероятно ситняха много бързо под черната роба, защото тя висеше неподвижна чак до мраморния под въпреки бързото му придвижване.

Влизането му разтърси присъстващите. Всички в стаята с картата насочиха очи към него, затаиха дъх, а Мишелова и Фафрд усетиха как мазолестите длани, които ги стискаха, съвсем леко трепват. Дори самоувереното, отегчено изражение на Кровас стана напрегнато и предпазливо неспокойно. Явно магьосникът на Гилдията на Крадците предизвикваше повече страх, отколкото обич у своя работодател и облагодетелстваните от уменията му лица.

Наглед неосъзнаващ реакцията, предизвикана от неговата поява, Христомило, усмихвайки се с тънките си устни, се спря от едната страна на стола на Кровас и приведе засенченото си от качулката лице на гризач в едва забележим поклон.

Кровас даде знак на Мишелова да замълчи. После навлажни устните си и попита Христомило рязко, но и малко нервно:

— Познаваш ли тези двамата?

Христомило кимна решително.

— Преди малко надзъртаха с пиянски погледи в стаята ми — каза той, — докато се занимавах с онази работа, за която приказвахме. Щях да ги напъдя и да докладвам за тях, само че това би могло да съсипе заклинанието ми, да наруши хармонията между моите думи и кипенето на ретортата. Единият е северняк, в чертите на другия има нещо южняшко — от Товилийс или околностите, най-вероятно. И двамата са по-млади, отколкото изглеждат в момента. Наемни главорези, бих казал, като тези, които Братството наема допълнително, когато има едновременно няколко големи поръчки за охрана и конвоиране. Сега, естествено, недодялано маскирани като просяци.

Фафрд се прозя, а Мишелова жално поклати глава, като се опитваха с целия си вид да покажат, че всичко това са само несполучливи догадки.

— Само толкова мога да кажа, без да им чета мозъците — заключи Христомило. — Да си донеса ли лампите и огледалата?

— Засега не. — Кровас се извърна и посочи с пръст Мишелова. — Откъде знаеш тези неща, за които плещеше — Тайната Седморка и прочие? Искам ясни и кратки отговори — без самохвалство.

Мишелова отвърна възможно най-многословно:

— На Улицата на Сводниците се е появила нова куртизанка — казва се Тярия, висока, хубавичка, но гърбава, което странно се харесва на много от клиентите й. Та тази Тярия ме обича, защото невиждащите ми очи пасват добре на кривия й гръбнак, или може би просто от жалост към моята слепота — поне тя вярва в нея! — и младост, или поради някаква странна тръпка, която това поражда в плътта й, както нейният недъг — в клиентите й.

Та значи един от нейните редовни посетители, търговец, наскоро пристигнал от Клег Нар — казва се Морф — беше впечатлен от моята интелигентност, сила, храброст и мълчалива тактичност, както и от същите качества на моя другар. Морф започна да ни проучва, като накрая ни попита дали мразим Гилдията на Крадците, задето контролира Просешката Гилдия. Като надушихме възможност да помогнем на Гилдията, ние го залъгахме, че е така, и преди седмица той ни зачисли в ядро от трима души, намиращо се в най-крайните нишки на конспирационната паяжина на Седморката.

— Смятали сте да работите върху всичко това сами? — попита настоятелно Кровас с леден глас, като се надигна и впи пръсти в подпорите на стола.

— О, не — отрече простодушно Мишелова. — Докладвахме за всеки свой ход на Дневния Началник на Просяците и той го одобряваше, казваше ни да шпионираме с всички сили и да събираме всяко възможно късче факти или слухове за конспирацията на Седморката.

— И той не ми е казал нито думичка! — излая Кровас. — Ако е вярно, Банат ще ми плати с главата си за това! Но ти лъжеш, нали?

Мишелова погледна оскърбено към Кровас, готвейки се да отрече най-искрено, ала в същия момент един пълен мъж мина накуцвайки покрай входа, като се подпираше на позлатен жезъл. Той се движеше тихо и самоуверено. Но Кровас го видя.

— Нощни Началнико на Просяците! — извика той рязко. Куцащият мъж спря, обърна се и влезе с величествено накуцване през вратата. Кровас посочи с пръст Мишелова, после и Фафрд. — Познаваш ли тези двамата, Флим?

Нощния Началник на Просяците изучи всеки от тях, без да бърза, после поклати увенчаната си с тюрбан от златоткан плат глава.

— Никога не съм ги виждал. Какви са? Доносници от просяците?

— Но Флим не би могъл да ни познава — обясни отчаяно Мишелова, усещайки как всичко се срутва върху него и Фафрд. — Всичките ни контакти бяха единствено с Банат.

Флим каза тихо:

— Банат е на легло с блатна треска от десет дни. Междувременно аз изпълнявам длъжността на Дневен Началник на Просяците, както и на Нощен.

В този миг Слевяс и Фисиф се появиха забързани зад Флим. Високият крадец имаше на челюстта си син оток. Главата на дебелия бе бинтована над стрелкащите се очички. Той посочи бързо към Фафрд и Мишелова и извика:

— Ето ги двамата, които ни зашеметиха, взеха плячката от Дженгао и избиха ескорта ни.

Мишелова надигна мишницата си и зелената бутилка се разби с трясък на ситни парченца върху твърдия мрамор край нозете му. Въздухът бързо се изпълни с аромат на гардения.

Но дори още по-бързо Мишелова се отърси от небрежно държащите го ръце и скочи към Кровас, стискайки като тояга овързания си меч. Само ако можеше да надвие краля на крадците и да опре Котешки Нокът в гърлото му, тогава щеше да е в състояние да преговаря за своя живот и този на Фафрд. Тоест, освен ако останалите крадци не искаха повелителят им да бъде убит, което никак не би го изненадало.

Със зашеметяваща бързина Флим протегна позлатения си жезъл, препъвайки Мишелова, който се преметна презглава, опитвайки се във въздуха да превърне неволното си салто в преднамерено.

Междувременно Фафрд се люшна тежко към държащия го отляво, като в същия момент завъртя овързания Сив Жезъл силно нагоре, за да удари мъжа отдясно в челюстта. С мощно измятане си възвърна равновесието върху единствения свободен крак и скочи към трофейната стена с плячка отзад.

Слевяс успя да стигне до стената с апашки инструменти и с мощно напъване на мускулите си изтръгна големия лост от държащата го заключена халка.

Надигайки се след лошото приземяване пред стола на Кровас, Мишелова откри, че той е празен, а кралят на крадците се е полуприсвил зад него, измъкнал кинжала със златна дръжка, а в хлътналите му очи блестеше ледена бойна лудост. Като се завъртя, той видя проснатите на земята пазачи на Фафрд — единият от тях в безсъзнание, другият замаяно опитващ се да се надигне, — докато грамадният северняк, опрял гръб в стената, обсипана с чудати скъпоценности, размаха заплашително към цялата стая увития Сив Жезъл и измъкна дългия нож от канията на гърба си.

Изваждайки от своя страна Котешки Нокът, Мишелова извика с глас, кънтящ като бойна тръба:

— Всички да се отдръпнат! Той е полудял! Ще ви помогна да му отсечете здравия крак! — И като се втурна през бъркотията и между собствените си двама пазачи, които като че ли все още изпитваха към него някакво благоговение, той се хвърли с проблясващ кортик към Фафрд, молейки се севернякът, сега опиянен и от битката в допълнение към виното и острия парфюм, да го познае и да се досети за стратегията му.

Сив Жезъл профуча току над приведената му глава. Новият му приятел не само се бе досетил, но и подкрепяше играта му — а не бе пропуснал просто случайно, надяваше се Мишелова. Навеждайки се ниско, той преряза вървите, държащи левия крак на Фафрд. Сив Жезъл и дългият нож на северняка продължаваха да свистят наоколо, без да го докосват. Като скочи, Мишелова се метна към коридора, подвиквайки през рамо към Фафрд:

— Хайде!

Христомило стоеше встрани, наблюдавайки мълчаливо. Фисиф бе духнал да се спасява. Кровас се свиваше зад стола си, крещейки:

— Спрете ги! Хванете ги!

Тримата останали биячи, които най-сетне започваха да си припомнят бойните умения, се събраха, за да пресрещнат Мишелова. Той обаче ги забави, размахвайки бясно към тях кортика си, и се стрелна помежду им — като в последния момент с нисък замах встрани с омотания Скалпел отби позлатения жезъл на Флим, който отново посегна да го препъне.

Всичко това даде на Слевяс време да се върне от стената с инструментите и да замахне широко и силно към Мишелова с масивния лост. Но още в началото на този замах един много дълъг овързан меч, държан от една много дълга ръка, се стрелна над рамото на Мишелова и тежко ръгна Слевяс в гърдите, отблъсвайки го назад, така че замахът не достигна целта си и профуча, без да нанесе вреда.

А след това Мишелова се озова в коридора с Фафрд до себе си, който по някаква странна причина все още подскачаше на един крак. Мишелова посочи към стълбите. Фафрд кимна, но се позабави колкото да изтръгне от близката стена дузина лакътя тежка драперия, която метна през коридора, за да забави преследвачите.

Те достигнаха стълбите и хукнаха към горния етаж, Мишелова се носеше отпред. Отзад долитаха викове, донякъде приглушени.

— Стига си подскачал, Фафрд! — нареди Мишелова раздразнено. — Отново си имаш два крака.

— Да, ама другия изобщо не го чувствам — оплака се Фафрд. — Ох! Май започва да се съживява.

Един хвърлен нож профуча между тях и издрънча глухо, когато удари стената с върха си и се разлетяха камъчета. След миг двамата бяха зад завоя.

Още два празни коридора, още два виещи се реда стъпала — и приятелите видяха над себе си, на последната площадка, солидна стълба, водеща към тъмен квадратен отвор в покрива. Един крадец, чиято коса бе привързана назад с пъстра кърпа — изглежда това бе отличителен белег на пазачите на входовете — размаха към Мишелова оголен меч, но когато видя, че са двама и решително се хвърлят към него с блестящи ножове и някакви странни тояги, се завъртя и хукна по пустия коридор.

Мишелова, следван плътно от Фафрд, бързо се изкатери по стълбата и без забавяне изскочи през отвора в обсипаната със звезди нощ.

Озова се близо до ръба на покрив, покрит с каменни плочи, който бе достатъчно наклонен, за да изглежда твърде застрашително на всеки новак в катераческия занаят, но за един ветеран беше като равна улица.

Върху дългия хребет на покрива стоеше свит друг крадец с кърпа на главата, който държеше затъмнен фенер. Той бързо откриваше и закриваше прозорчето му, вероятно по някакъв код, изпращайки слаб зелен лъч на север, където в отговор мъжделиво блещукаше червена точица — изглежда някъде по дигата, или може би от върха на някоя мачта на кораб, плуващ във Вътрешното Море. Контрабандист?

Като видя Мишелова, той бързо изтегли меча си и полюлявайки леко фенера в другата си ръка, се приближи заплашително. Мишелова го изгледа предпазливо — нагретият затъмнен фенер с криещия се в него пламък и запас от масло можеше да бъде коварно оръжие.

Но тогава и Фафрд се измъкна навън и застана край Мишелова, най-сетне отново на два крака. Противникът им започна да отстъпва бавно към северния ръб на покрива. Мишелова за миг се зачуди дали там имаше друга капандура.

Тъп звук го накара да се обърне и той видя как Фафрд благоразумно издърпва стълбата. Точно когато я измъкна, един метнат през капандурата нож профуча близо до него. Докато проследяваше полета му, Мишелова се смръщи, неволно възхищавайки се на умението, което бе нужно, за да запратиш нож отвесно нагоре с поне малка точност.

Ножът издрънча между тях и се изтърколи през ръба. Мишелова се затича с големи скокове по плочите и беше на половината път между капандурата и края на покрива, когато чу лекия звън от удара му в паважа на Уличката на Убийствата.

Фафрд го последва по-бавно, отчасти заради по-малкия си опит по покривите, отчасти защото все още накуцваше леко с левия крак и отчасти защото крепеше тежката стълба върху дясното си рамо.

— Това няма да ни трябва — извика през рамо Мишелова.

Без колебание Фафрд я запрати радостно през ръба на покрива. По времето, когато тя изтрещя върху Уличката на Убийствата, Мишелова вече скачаше два ярда надолу и един встрани върху съседния покрив, с обратен и не толкова стръмен наклон. Фафрд се приземи до него.

Мишелова ги поведе почти на бегом през осаждената гора от комини, ветропоказатели, чернокраки цистерни за вода, капандури, птичарници и капани за гълъби. Прекосиха пет покрива, четири от които постепенно се снижаваха, а петият ги върна един ярд нагоре — разстоянията между сградите бяха лесни за прескачане, тъй като нито едно не надвишаваше три ярда и не изискваше помощни средства, и само един от покривите беше с наклон, малко по-голям от този на Дома на Крадците — докато накрая не стигнаха до Улицата на Мислителите на мястото, където я пресичаше закрита галерия, подобна на тази между домовете на Рокермас и Слаарг.

Докато минаваха по нея приведени, с големи скокове, нещо изсвистя между тях и издрънча някъде отпред. Докато скачаха от покрива на галерията, още три неща изсвистяха над главите им и издрънчаха отзад. Едното рикошира от квадратен комин и падна почти в краката на Мишелова. Той го вдигна, очаквайки да е камък, и беше изненадан от далеч по-голямата тежест на оловно топче с размер колкото два свити пръста.

— Тези — каза той, сочейки с палец през рамо — за нула време са изкарали стрелци с прашки по покривите. Като ги раздразниш, наистина си ги бива.

Двамата поеха на югоизток, през друга черна гора от комини, до едно място на Евтината Улица, където горните етажи и от двете страни се протягаха толкова навътре над улицата, че беше лесно да се прескочи пролуката между тях. По време на това пътуване по покривите ги погълна настъпващ фронт от нощен смог, достатъчно гъст да ги накара да кашлят и да дишат хрипливо, така че през следващите шейсетина сърцеудара Мишелова трябваше да забави темпото до предпазливо пристъпване, налучквайки опипом пътя пред себе си, а ръката на Фафрд лежеше на рамото му. Малко преди Евтината Улица те изведнъж излязоха от смога и отново видяха звездите, докато черният фронт зад тях се повлече на север.

— Какво, по дяволите, беше пък това? — попита Фафрд и Мишелова сви рамене.

Някой козодой би видял огромен, плътен обръч от черен нощен смог да се раздалечава във всички посоки от един център близо до „Сребърната змиорка“, като диаметърът му става все по-голям и по-голям.

Не след дълго на изток от Евтината Улица двамата другари успяха да слязат на земята, озовавайки се в Чумната Уличка зад тесните помещения на шивача Натик Чевръстопръсти.

Тогава те най-сетне се огледаха един-друг, овързаните си мечове, мръсните си лица и дрехи, допълнително оцапани от покривните сажди, и се смяха, смяха, смяха. Фафрд продължи да реве весело, докато се наведе да масажира левия си крак над и под коляното. Това гръмогласно и напълно спонтанно присмиване над себе си продължи, докато двамата освобождаваха мечовете си от увиващите ги парцали — а Мишелова се държеше, сякаш неговият е някакъв подарък-изненада — и отново окачиха ножниците на коланите си. Напрежението бе изцедило от тях и последната капчица от силното вино и дори още по-силния миризлив парфюм, но те не изпитваха ни най-малко желание за повече пиене. Искаха само да се приберат у дома, да се наплюскат до насита, да се нагълтат с горещо, горчиво гаве и да разкажат надълго и нашироко на прекрасните си момичета за своето лудо приключение.

Те продължиха да крачат бързо рамо до рамо, като от време на време си хвърляха по някой поглед и се кикотеха, но без да престават да се озъртат напред и назад с обичайната си предпазливост за евентуални преследвачи или засади, въпреки че не очакваха такива.

Чиста от нощния смог и обляна в звездна светлина, тясната уличка изглеждаше много по-малко воняща и потискаща, отколкото когато бяха потеглили. Дори в миризмата на Лайняния Булевард се долавяше някаква свежест.

Само веднъж, за един кратък миг, двамата станаха сериозни.

Фафрд каза:

— Наистина тази нощ ти беше гениален пиян идиот, докато аз от своя страна бях просто пиян дръвник. Да си вържа крака! Да си омотаем мечовете така, че да можем да ги ползваме само като тояги!

Мишелова сви рамене.

— И все пак несъмнено това омотаване на мечовете ни предпази от извършването на многобройни убийства.

Фафрд отвърна малко разгорещено:

— Да погубиш някого в битка не е убийство.

Мишелова отново сви рамене.

— Да погубиш някого си е убийство, независимо с колко красиви думи го наричаш. Също както яденето е плюскане, а пиенето — къркане. Богове, колко съм ожаднял, прегладнял и изтощен! Елате ми, меки възглавнички, храна и димящо гаве!

Те забързаха по дългото, скърцащо стълбище със строшени стъпала и когато и двамата се озоваха пред вратата, Мишелова я блъсна с намерението да я отвори рязко и изненадващо.

Тя не помръдна.

— Залостена е — каза той кратко на Фафрд. Сега забеляза, че почти никаква светлина не се процеждаше през цепнатините на вратата или зарешетените прозорци — само съвсем бледо оранжево-червено сияние. Тогава той рече с нежна усмивка и разчувстван глас, в който се таеше почти незабележим оттенък на безпокойство:

— Легнали са си, безгрижните девойчета!

Той потропа силно три пъти, после прикривайки устните си с шепи, тихо извика в цепнатината на вратата:

— Ехо, Ивриан! Прибирам се жив и здрав. Хей, Влана! Трябва да се гордееш с твоя човек, той повали безчислени пълчища крадци от Гилдията с единия си крак вързан отзад!

Отвътре не се чу нито звук — тоест, ако не се брои едно едва доловимо шумолене, толкова тихо, че човек не можеше да е сигурен дали не си въобразява. Фафрд бърчеше ноздрите си.

— Надушвам пушек.

Мишелова заблъска пак по вратата. Отново не получи отговор.

Фафрд го отстрани от пътя си, присвивайки едрото си рамо, за да разбие вратата.

Мишелова поклати глава и със сръчно почукване, приплъзване и дръпване извади една тухла, която само преди миг изглеждаше здраво вградена в стената край вратата. Той пъхна вътре ръката си до рамото. Чу се стърженето на отместващо се резе, после на второ и трето. Мишелова бързо извади ръката си и още при първото докосване вратата се отвори широко навътре.

Но нито той, нито Фафрд се втурнаха веднага през отвора, както бяха възнамерявали, защото оттам ги лъхна неопределим мирис на опасност и неизвестност, примесен с гъст пушек, лека, противна миризма, която макар да бе женска, не беше от благоуханен парфюм, и стара, горчива животинска воня.

Те можеха да видят смътно стаята в оранжевото сияние, идващо от правоъгълника на отворената вратичка на малкото, боядисано в черно кюмбе. Само че този правоъгълник не стоеше нормално изправен, а бе неестествено килнат; очевидно кюмбето беше полупрекатурено и сега се опираше на страничната стена на камината, а вратичката му бе увиснала надолу.

Сам по себе си този неестествен ъгъл им оказа такова въздействие, като че ли се бе преобърнала цялата вселена.

Оранжевото сияние озаряваше килимите, странно нашарени тук-таме с черни петна, големи около педя, грижливо подредените по-рано свещи, пръснати под лавиците, заедно с някои от бурканите и емайлираните кутийки, и преди всичко — две черни, ниски, неравни, продълговати купчинки, едната край камината, другата наполовина върху златната кушетка, наполовина в подножието й.

От всяка купчинка в Мишелова и Фафрд се взираха безброй чифтове мънички, доста раздалечени, червени като въгленчета очички.

Върху дебело застлания с килими под от другата страна на камината имаше сребриста паяжина — падналата сребърна клетка, но в нея вече не цвърчаха папагалчета.

Чу се леко стържене на метал, когато Фафрд провери дали Сив Жезъл се вади леко от ножницата.

И сякаш този тих звук бе предварително уговорен сигнал за атака, всеки от тях бързо изтегли меча си и те пристъпиха рамо до рамо в стаята, отначало предпазливо, опитвайки пода при всяка стъпка.

При звука от изваждането на мечовете малките, червени като въгленчета очички бяха започнали да мигат и да се стрелкат неспокойно, а сега, с приближаването на двамата мъже, те бързо се пръснаха трополейки, като всеки чифт се намираше в предната част на малко, ниско, слабичко черно телце с неокосмена опашка. Всяко от тях се насочи към някое от черните петна по пода и изчезна в него.

Несъмнено черните петна бяха миши дупки, наскоро проядени в пода и килимите, а червенооките създания бяха черни плъхове.

Фафрд и Мишелова се метнаха напред, като ги сечаха и кълцаха бясно с ръмжене и проклятия.

Насякоха твърде малко. Плъховете изчезнаха с неестествена скорост, като повечето от тях потънаха в дупките по стените и камината.

Освен това първият обезумял удар на Фафрд премина през пода и при третата стъпка кракът му със зловещ трясък пропадна до бедрото. Мишелова се стрелна покрай него, нехаещ за възможни нови пропадания.

Фафрд измъкна заклещения си крак, без дори да забележи получените от треските драскотини и пренебрегвайки подобно на Мишелова непрестанното скърцане. Плъховете бяха изчезнали. Той последва другаря си, който бе пъхнал наръч подпалки в кюмбето, за да засили светлината.

Ужасяващото беше, че макар всички плъхове да си бяха отишли, двете продълговати купчинки останаха, макар и забележимо смалени, и сега, ясно осветени от жълтите пламъци, подскачащи от килнатата черна вратичка, бяха изменили цвета си — вече не бяха черни, осеяни с червени точици, а смесица от блестящо черно и тъмно кафяво, противно пурпурносиньо, виолетово, кадифено черно и хермелиново бяло, и червения цвят на чорапи, кръв, кървава плът и кости.

Макар че ръцете и краката бяха оглозгани до кокал, а в телата бяха изгризани дупки чак до сърцата, лицата бяха оставени недокоснати. Това бе още по-лошо, защото те бяха посинели на места от застигналата ги смърт от задушаване, устните бяха изтеглени назад, очите — изцъклени, а чертите им — изкривени в агония. Само косите им, черна и много тъмно кафява, блестяха непроменени… както и белите им, бели зъби.

Докато всеки от мъжете се взираше надолу в своята любима, неспособен да отклони поглед въпреки надигащите се все по-силно в тях вълни на ужас, скръб и ярост, те видяха тънички черни нишки, които се развиха от черните вдлъбнатини, обрамчващи всяка шия, и се понесоха, разсейвайки се, към отворената врата зад тях — две нишки нощен смог.

С гръмовно скърцане подът хлътна още три педи в центъра, преди да постигне нова временна стабилност.

Краищата на погълнатите им от страдание умове отбелязваха детайлите: че кинжалът със сребърна дръжка на Влана е приковал към пода един плъх, който най-вероятно от нетърпение се бе приближил твърде много, преди нощният смог да свърши магическото си дело. Че коланът и кесийката й липсват. Че синята емайлирана кутийка, инкрустирана със сребро, в която Ивриан бе сложила дяла на Мишелова от откраднатите скъпоценности, също е изчезнала.

Мишелова и Фафрд вдигнаха един срещу друг бледите си, измъчени лица, които изглеждаха обезумели, но същевременно напълно единни в своето разбиране и намерение. Нямаше нужда да си обясняват взаимно какво трябва да е станало тук, когато двете примки черна пара се бяха свили в кондензатора на Христомило, или защо Сливикин подскачаше и пищеше тържествуващо, или за значението на някои фрази като „огромно множество гладници“ или „не забравяй плячката“ или „онази работа, за която приказвахме“. Нямаше нужда Фафрд да обяснява защо сега свали качулката и робата си или защо издърпа кинжала на Влана, отърси плъха от него и го мушна в колана си. Нямаше нужда Мишелова да обяснява защо изрови половин дузина буркани с масло и като разби три от тях пред пламтящото кюмбе, спря, помисли и след това пъхна другите три в торбата на кръста си, прибавяйки към тях останалите подпалки и препълненото с живи въглени гърненце, чийто капак привърза здраво.

След това, отново без да разменят и думичка, Мишелова обви ръката си с една малка рогозка и като бръкна в камината, преобърна пламтящото кюмбе напред върху пропитите с масло черги. Жълти пламъци лумнаха около него.

Двамата се завъртяха и хукнаха към вратата. С трясък, по-мощен от всички преди него, подът пропадна. Те отчаяно издрапаха по стръмния хълм от свличащи се килими и достигнаха вратата точно преди всичко зад тях да рухне и пламтящите черги, кюмбето, целият запас дърва и свещи, златната кушетка, всички малки масички, кутийки и буркани — и неописуемо обезобразените тела на техните първи любими — да се свлекат в сухата, прашна, тънеща в паяжини стая на долния етаж, а дългите пречистващи или поне заличаващи пламъци да започнат да се катерят нагоре.

Те се хвърлиха надолу по стълбището, което в мига, щом достигнаха земята, се откъсна от стената и се срути с глух трясък в мрака. Наложи им се да се катерят по останките, за да излязат на Уличката на Костите.

Дотогава пламъците вече стрелкаха ярките си гущерови езици от залостените с капаци прозорци на тавана и другите, заковани с дъски, на долния етаж. Докато стигнат Чумната Уличка, тичайки един до друг с всички сили, сигналът за пожар на „Сребърната змиорка“ вече кънтеше бясно зад тях.

Все още тичаха, когато свиха по разклонението на Уличката на Смъртта. Тогава Мишелова улови Фафрд и го накара да спре. Едрият мъж замахна към него с яростни проклятия и се удържа — с все така безумно изражение на бледото си лице — едва когато Мишелова извика задъхано:

— Само десет сърцеудара да приготвя оръжията.

Той измъкна торбата от колана си и стискайки я здраво за гърлото, я фрасна в калдъръма — достатъчно силно, за да строши не само бурканите с масло, но и гърненцето с въглени, така че след малко дъното на торбата вече се разгаряше.

Тогава той извади блестящия Скалпел, а Фафрд — Сив Жезъл и двамата се втурнаха нататък, като Мишелова размахваше торбата си в големи кръгове отстрани, за да разпалва пламъците. Тя представляваше вече същинско огнено кълбо, изгарящо лявата му ръка, когато двамата профучаха през Евтината Улица и нахълтаха в Дома на Крадците. Тогава Мишелова подскочи, завъртя я и я метна в голямата ниша над портата.

Пазачите в нишата изпищяха от изненада и болка, щом огънят обхвана скривалището им, и нямаха никакво време да използват мечовете си или каквото там друго оръжие имаха срещу двамата нашественици.

Обучаващите се крадци се заизсипваха през вратите отпред, привлечени от разнеслите се писъци и тропот на крака, а след това веднага се хвърлиха обратно, щом съзряха свирепо бушуващите пламъци и връхлитащите срещу тях два демона, размахали дългите си, блестящи мечове.

Един мършав дребен чирак — едва ли имаше и десет години — се забави прекалено много. Сив Жезъл го прониза безмилостно в мига, когато големите му очи се облещиха, а малката му уста зейна от ужас или за да моли Фафрд за пощада.

Тогава някъде отпред долетя странен виещ зов, от който настръхваха косите, и при него вратите започнаха да се захлопват, вместо да бълват въоръжени стражи — нещо, за което двамата почти се молеха, горейки от желание да ги набодат на мечовете си. Също така въпреки че дългите, закрепени в скоби факли изглеждаха съвсем нови, коридорът бе мрачен.

Причината за последното им се изясни, когато се втурнаха нагоре по стълбите. Нишки нощен смог се точеха в шахтата, материализирайки се от нищото или от въздуха.

Нишките растяха, умножаваха се и ставаха все по-осезаеми. Докосваха ги и се лепяха гадно. В горния коридор те се протягаха от стена до стена и от пода до тавана като гигантска паяжина и бяха толкова веществени, че Мишелова и Фафрд трябваше да ги секат, за да преминат, или така поне смятаха обезумелите им мозъци. Черната паяжина приглушаваше леко рецитацията на зловещия виещ глас, който се донасяше от седмата врата отпред и този път завърши с весело кудкудякане и кикот, безумен като яростта на двамата нападатели.

Тук вратите също се захлопваха. В мимолетен проблясък на разумна мисъл, на Мишелова му се стори, че не от него и Фафрд се боят крадците, тъй като още не ги бяха видели, а по-скоро от Христомило и неговата магия, въпреки че той работеше в защита на Дома на Крадците.

Дори стаята с картата, откъдето бе най-вероятно да ги връхлети контраатака, бе плътно затворена с голяма, дъбова, обкована с желязо врата.

Вече им се налагаше по два пъти да секат черната, висяща, дебела като въже паяжина за всяка стъпка напред, която успяваха да спечелят. Между стаята с картата и свърталището на магьосника, върху мастиленочерната паяжина, се образуваше в началото ефимерен, но бързо придобиващ плътност черен паяк с размери на вълк.

Мишелова посече тежката паяжина пред него, отстъпи на две крачки, след това с висок скок се метна върху му. Скалпел го прониза, забивайки се между осемте новообразувани очи, лъскави като късчета черен кехлибар, и паякът се сгърчи като пробит мехур, изпускайки гнусна миризма.

След миг Мишелова и Фафрд се взираха право в стаята на магьосника, алхимичната му лаборатория. Беше почти същата, каквато я бяха видели по-рано, само дето някои неща се бяха удвоили или размножили още повече.

Върху дългата маса бълбукаха две реторти, шийките им изпускаха плътно, гърчещо се въже по-бързо, отколкото се движи черната блатна кобра, която може да надбяга човек — и то не в два еднакви кондензатора, а в самия въздух на стаята (ако това, което изпълваше Дома на Крадците, можеше да се нарече въздух), и тези въжета тъчаха преграда между техните мечове и Христомило, който отново се бе извисил, макар и прегърбен, над магьосническия си кафяв пергамент, но този път ликуващият му поглед бе впит почти неотклонно във Фафрд и Мишелова, като само от време на време се стрелкаше надолу към текста на магията, която устата му монотонно напяваше.

На другия край на масата, в свободно от паяжината пространство, подскачаше не само Сливикин, а и един голям плъх, напълно отговарящ му по размери, като се изключи главата.

От мишите дупки в подножието на стените блещукаха множество чифтове лъскави червени очички.

С яростен вой Фафрд се захвана да сече черната преграда, но въжетата на мига бяха замествани от нови, излизащи от шийките на ретортите, а отрязаните краища вместо да се отпуснат и да клюмнат, взеха да се протягат хищно към него като пипалата на лоза-удушвач.

Той внезапно прехвърли Сив Жезъл в лявата си ръка, а с дясната извади дългия си нож и го метна към магьосника. Летейки към своята цел, той преряза три нишки, бе отклонен и забавен от четвърта и пета, почти спрян от шеста, докато накрая увисна безполезен в извитата хватка на седма.

Христомило се изкикоти високо и се ухили, показвайки големите си предни зъби, а Сливикин заврещя в екстаз и заподскача още по-високо.

Мишелова запрати Котешки Нокът, но не постигна по-добър резултат — всъщност дори по-лош, тъй като действието му даде възможност на две от стрелкащите се нишки смог да се увият около него — едната обездвижи ръката му с меча, а втората се стегна около врата му и започна да го души. Черни плъхове се заизсипваха от големите дупки в затрупаните с боклуци основи на стените.

Междувременно други нишки се увиха около глезените, коленете и лявата ръка на Фафрд, като едва не го повалиха. Но докато се бореше да запази равновесие, той измъкна от колана си кинжала на Влана и го изнесе зад рамото си — сребърната му дръжка сияеше, а острието му бе покрито с кафяви петна от засъхналата кръв на плъха.

Щом Христомило го зърна, усмивката изчезна от устните му. Магьосникът нададе странен умолителен писък и отскочи назад от пергамента си и от масата, вдигайки своите уродливи, сгърчени ръчички, за да се предпази от неизбежната участ.

Кинжалът на Влана прелетя безпрепятствено през черната паяжина — дори нишките като че ли се отдръпваха от него — и през вдигнатите ръце на магьосника, за да се забие до дръжката в дясното му око.

Той изпищя тънко в ужасна агония и впи длани в лицето си.

Черната паяжина се загърчи сякаш в предсмъртни спазми.

Ретортите се пръснаха като една, разливайки лавата си върху покритата с белези маса и потушавайки сините пламъци, докато в същото време дебелото дърво започна да пуши леко по ръба на огнената течност. Лавата закапа с пльокане върху тъмния мраморен под.

С един последен тих вик Христомило се килна напред, все още държейки ръце върху очите си над стърчащия нос, с показващата се между пръстите му сребърна дръжка на кинжала.

Паяжината избледня като прясно мастило, залято с чиста вода.

Мишелова се втурна напред и промуши Сливикин и големия плъх с един удар на Скалпел, преди създанията да разберат какво става. Те също умряха бързо, с тънки писъци, а всички останали плъхове свиха опашки и потънаха в дупките си със скоростта на черни мълнии.

Тогава изчезна и последната следа от нощен смог и Фафрд и Мишелова изведнъж се оказаха сами, с три трупа, стоящи сред мъртвешката тишина, която като че ли изпълваше не само тази стая, а и целия Дом на Крадците. Дори лавата от ретортите бе замряла неподвижно и се втвърдяваше, а дървото на масата вече не пушеше.

Лудостта им бе изчезнала, а с нея и яростта — изцедена до последната капчица и утолена до насита, че и отвъд. Вече не изпитваха желание да убиват Кровас или който и да било от крадците — не повече, отколкото да трепят мухи. Фафрд с ужас си спомни жаловитото лице на момчето-крадец, което бе промушил в безумния си гняв.

В тях остана само мъката им, която не бе намаляла ни най-малко, дори се бе усилила — заедно с още по-бързо растящото отвращение от всичко, което ги заобикаляше: труповете, разхвърляната магьосническа стая, целия Дом на Крадците, целия град Ланкмар до последната му воняща уличка и обгърнат в смог шпил.

С отвратено съскане Мишелова измъкна Скалпел от труповете на гризачите, избърса го в най-близкия парцал и го върна в ножницата му. Фафрд също толкова набързо почисти и прибра Сив Жезъл. След това двамата мъже вдигнаха ножа и кортика си от пода, където бяха паднали, когато паяжината се разтвори във въздуха, но никой от тях не удостои с нещо повече от бегъл поглед мястото, където стърчеше кинжалът на Влана. Върху масата на магьосника обаче те забелязаха черната, кадифена, бродирана със сребърни нишки кесия на Влана, окачена на колана й, полузалят от втвърдяващата се черна лава, и синята емайлирана и инкрустирана със сребро кутийка на Ивриан. От тях двамата извадиха скъпоценностите на Дженгао.

Без да разменят повече думи, отколкото в опожареното гнезденце на Мишелова зад „Змиорката“, но продължавайки да изпитват онова усещане за единна цел, общи стремежи и другарство, те поеха с превити рамене и бавна, уморена крачка, която само едва забележимо се ускоряваше, навън от стаята за магии, по застлания с тежки килими коридор, покрай широката врата на стаята с картата, все още преградена от дъб и желязо, и покрай всички останали затворени, безмълвни врати — очевидно цялата Гилдия изпитваше ужас от Христомило, магиите и плъховете му; надолу по кънтящите стълби, забързвайки леко ход; по голия под на долния коридор покрай затворените му, тихи врати, стъпките им отекваха силно, независимо колко меко се опитваха да вървят; под изоставената, почерняла от огъня ниша на пазачите и навън на Евтината Улица, свивайки наляво и на север, защото това бе най-краткият път до Улицата на Боговете, по която после свиха надясно и на изток — по цялата улица нямаше жива душа, освен един мършав, прегърбен чирак, нещастно търкащ плочите пред винарски магазин в бледата розова светлина, процеждаща се от изток, макар да се виждаха много заспали фигури, похъркващи и сънуващи в канавките и под тъмните портици, — да, те тръгнаха надясно и на изток по Улицата на Боговете, защото това бе пътят към Тресавищната Порта, извеждаща на Насипния Път през Голямото Солено Тресавище, а Тресавищната Порта бе най-близкият изход от великия и бляскав град, който сега предизвикваше у тях само отвращение и в който не искаха да остават дори за един болезнен, тежък сърцеудар повече, отколкото бе необходимо — град на обични призраци, срещу които не можеха да се изправят.

Информация за текста

$id = 8654

$source = Моята библиотека

1

Библейско чудовище, отличаващо се с огромния си ръст — Б.пр.

2

Фриц Лейбър често използва удара на сърцето като мярка за време. И понеже точният превод е твърде дълъг и на моменти нарушава динамиката на текста, предпочетох да въведа по-кратката дума „сърцеудар“ — Б.пр.

3

В гръцката митология: горска нимфа, която живее в дърветата — Б.пр.

4

Древноегипетски музикален инструмент от звънтящи халки — Б.пр.

5

Нимфа в мохамеданския рай — Б.пр.

6

Скандинавски богини на съдбата — Б.пр.

7

Уред за мъчения чрез разпъване — Б.пр.

8

Същество, свързано с вещица или магьосник чрез някаква мистична връзка — Б.пр.

Content

Фриц Лейбър
Мечове и черна магия

I Въведение

II Снежните Жени

III Нечестивият Граал

IV Среща със злото в Ланкмар

Информация за текста

1