Александра Маринина

Светлият лик на смъртта

(книга 15  от "Настя Каменская")

ГЛАВА 1.

— Ако желаете да оставите съобщение, направете го след звуковия сигнал. Ако желаете да изпратите факс, започнете изпращането…

Люба тресна слушалката и дълбоко въздъхна, като се опитваше да възпре бликащите сълзи. Вече няколко месеца чуваше този студен, равнодушен глас, който й предлагаше да остави съобщението си на телефонния секретар.

— Какво става? — съчувствено я попита симпатичният капитан, който преди половин час бе съжалил Люба и я бе пуснал в помещението на милиционерския участък при летище Шереметиево-2, за да се обади по телефона. — Пак ли никой не вдигна?

— Пак — кимна тя и се извърна, та той да не види как полага всички усилия да не се разплаче.

— Обадете се на някой друг — посъветва я милиционерът. — Няма ли кой друг да ви посрещне?

Нямаше. Тя искаше да я посрещне именно Стрелников. Но него го нямаше. През всичките мъчителни дълги месеци, прекарани в Турция, Люба се бе опитвала да се свърже с него, купуваше със спестени грошове карти за телефон и звънеше в Москва, но вместо гласа на живия Стрелников, чуваше само телефонния секретар, който изгълтваше скъпоценните секунди, платени с картата. Преди три дни, вече отчаяна, тя все пак му остави съобщение с датата и номера на полета си и с молба да я посрещне на летището. Каза колко се е затъжила и как очаква да се видят. Продължи да говори и други някакви нежни думи, докато автоматът не запищя със сигнала за свършилото платено време. Искаше й се Стрелников да дойде да я вземе от Шереметиево с радост, без да се притеснява, че тя ще му прави сцени и ще го засипва с упреци. Но той не дойде. И не отговаряше на телефона.

Набра номера на Мила — своята близка приятелка. Всъщност сега едва ли можеше да смята Мила за близка. Най-обикновена приятелка. След като заряза Люба сама в Турция… Впрочем дали трябваше да я осъжда за това? В блатото на неприятностите те затънаха заедно, и то без да имат вина за това, само поради глупост и неоправдана доверчивост, а колкото до измъкването от ситуацията, всяка трябваше сама да се спасява — според собствените си способности. Мила се измъкна по-бързо, защото се оказа по-способна. Можеше ли да я вини за това? Тя отлетя за Москва още в началото на юни, а Люба беше принудена да стои до октомври.

Никой не вдигна и у Мила. Как сега щеше да стигне до града? Нямаше нито копейка. Господарят, за когото бе работила през целия курортен сезон, й бе дал една стаичка в своята къща и оскъдна храна, Люба работеше само за билета до Москва и за визата. Не разполагаше с налични пари и понякога се принуждаваше да моли господаря да й даде два-три долара вместо вечерята или обеда. Именно с тези долари си купуваше карта за телефон. Чувството за глад стана постоянно и тя свикна с него, келнерите и готвачите в ресторанта бяха готови да я нахранят, но не безвъзмездно. За Люба това не беше приемливо — нали не беше Мила! Милка свикна да решава всичките си проблеми с леглото, затова успя да си замине за Москва още в началото на лятото. От нищо нямаше страх, беше дръзка и нахакана. А Люба беше плашлива, пък и това изобщо не й харесваше. Мургавите, космати турци будеха у нея отвращение, което тя не можеше да преодолее дори в името на завръщането си у дома.

— Пийнете си чай — предложи й милиционерът на име Георгий и сложи пред Люба чаша с вдигащата пара напитка и кутия с бучки захар.

— Благодаря — трогнато избъбри тя и отпи от горещия чай. — Може ли пак да се обадя?

— Разбира се, обадете се — усмихна се Георгий. — Нали трябва да си тръгнете оттук така или иначе. Стойте си спокойно и опитвайте с телефоните, не ми обръщайте внимание.

Люба набра номера на Леонтиеви. Генадий Леонтиев беше един от заместниците на Стрелников и негов близък приятел. Той трябваше да знае къде може да намери Володя. Но и тук удари на камък. Освен дългите сигнали свободно, Люба не чу нищо приятно. Оставаше Слава Томчак, също заместник и приятел — последната й надежда. Ако не намереше и него, нямаше и най-малка представа какво ще прави по-нататък.

— Ало! — чу се в слушалката познатият глас на Лариса Томчак, съпругата на Слава.

— Лара, аз съм, Люба — притеснено каза тя.

— Люба… — недоумяващо повтори Лариса и изведнъж се сети: — Господи, Любочка, ти си се върнала! Кога? Къде си?

— В Шереметиево, в милиционерския участък.

— Защо си в участъка? Да не ти се е случило нещо? — разтревожено попита Томчак.

— Не, просто нямам пари за телефон и ми разрешиха да се обадя оттук. Къде е Стрелников?

Последва тягостно мълчание:

— Той… не е в Москва. Той ли трябваше да те посрещне?

— Да, така мисля. Във всеки случай помолих го да ме вземе.

— Любаша, не тръгвай заникъде, аз сега ще дойда да те взема. Чакай ме след четирийсет минути под табелата за пристигащите. Разбра ли?

— Значи Володя няма да ме посрещне? — кой знае защо, отчаяно попита Люба, макар прекрасно да разбираше, че естествено няма да я посрещне, щом не е в Москва. Сигурно не е получил и съобщението й, вероятно вече е бил заминал, когато тя се обади за последен път.

— Аз ще те взема. Добре, Любочка, тръгвам. След четирийсет минути — под табелата.

Люба допи чая си и учтиво благодари на добросърдечния милиционер за гостоприемството.

— Успяхте ли да се свържете най-сетне? — усмихна се Георгий.

— Да, благодаря.

— Може ли един въпрос?

— Питайте.

— Имате ли родители?

— Разбира се.

— Те тук ли са, в Москва?

— Да.

— А защо не се обадихте на тях? Обикновено в такива случаи хората се обаждат първо вкъщи.

Защо… Ами защото! Мигар можеше да се покаже пред очите на мама и тате в такъв вид? Беше тръгнала от Москва по покана на турска фирма, специализирала се в строителство на хотели. Идеята беше те с Мила, след като бяха завършили колеж по хотелиерство и ресторантьорство и бяха получили дипломи на мениджъри по хотелиерство, да наберат стаж и опит в Турция, в един от големите курортни хотели. С турските строители се запознаха в Москва и момчетата им обещаха хубава работа в някой от големите курортни центрове в Турция — Бодрум, Измир, Кемер или Анталия. Говореха им, че имали много приятели и връзки. Това звучеше доста убедително — нали именно те бяха строили тези хотели за курортисти от цял свят! Хем се държаха прилично, не посягаха и не правеха никакви намеци. Просто приятелско отношение и желание да помогнат на момичетата да придобият опит в хотели от международна класа.

— Не вземайте пари — предупредиха ги строителите, — няма да ви потрябват. Само за първите два-три дни, докато ние организираме нещата. После ще започнете работа и веднага ще получите аванс. Заплатата на хотелски мениджър е около две хиляди долара, така че ако работите през целия сезон, ще ви стигнат за всичко. И за храна, и да се накичите със злато, и да се облечете с кожи от глава до пети, че и вкъщи ще донесете пари.

Перспективата беше примамлива и момичетата си купиха билети за самолет до Анталия, където кацнаха през април — точно за началото на курортния сезон, — с по петдесет долара в джоба. След като си бяха купили самолетните билети и дрешките, необходими за живеене и работа при четирийсетградусова жега, бяха им останали съвсем малко пари. Вярно, можеха да вземат назаем от въпросния Стрелников, но защо да правят борчове, щом строителите им бяха казали, че пари не им трябват! Откъде да знаят, че нещата ще се извъртят така?

През тези месеци Люба няколко пъти се бе обаждала вкъщи на родителите си и с весел глас им бе разказвала колко е хубаво, просто прекрасно, работата е чудесна и всичко е съвсем наред. Не можеше да им признае в какъв ад живее. Още повече че нейната плашлива майка неведнъж се бе опитвала да я откаже от това пътуване, а реакциите на по-праволинейния й баща бяха съвсем недвусмислени: „Няма безплатен обед. Какви ще да са тези благодетели? Сигурна ли си, че можеш да им се довериш?“ Люба беше сигурна, че може. И сега не би й се обърнал езикът да признае пред родителите си, че са били прави. Пък и изобщо, ако научеха цялата истина, те щяха да откачат от ужас. Люба трябваше да се прибере вкъщи с цял куфар подаръци и поне малко пари в джоба. А не като сега: без копейка и със същия сак, с който се бе качила на самолета преди половин година и в който нямаше нито една нова дрешка. И нито един подарък — освен двата мънички сини талисмана срещу уроки в рамка от някакъв метал в сребърна баня, струващи жалки грошове. Бяха й ги подарили в магазините за сувенири — просто заради красивите й очи — още в първите дни, когато едва пристигнали с Мила, те се разтичаха из града и със светнали от вълнение очи се взираха в ярките витрини на магазините. Вземаха ги за курортистки и им подаряваха талисмани с надеждата, че ще се върнат в магазините им, за да купят подаръци за роднини и близки. Те не се върнаха.

Люба излезе от залата за пристигащи и се заразхожда без посока, като току поглеждаше часовника в очакване на Лариса. Всеки пет минути високоговорителят съобщаваше за кацнали самолети и тълпите посрещачи се втурваха към гишетата за митнически контрол. Насреща им излизаха засмени пътници, един махаше на друг с ръка, трети вдигаше над главата си плакат с името на долетелия или с названието на фирмата си. Всеки бе посрещан. Всеки бе очакван. Само не и тя — Люба Сергиенко. Сълзите отново рукнаха от очите й и тя се потътри към тоалетните, за да се измие. Наведе се над умивалника, напълни шепите си със студена вода, но изведнъж не се удържа и избухна в плач — горчиво, ридаейки. За пръв път през тази половин година не можа да се овладее и се разрида. За секунда си припомни всичко: отчаянието, глада, неудобното легло в задушната стая без климатик, постоянното безпаричие, срама. Спомни си как чакаше на летище Анталия. На два пъти отлагаха излитането на нейния самолет — отначало с шест часа, после с още тринайсет. Нямаше къде да отиде — пътниците вече бяха минали през паспортния контрол и нямаха право да излязат в града. Всички места в бистрата и в бара бяха заети с пътници от отложените рейсове, хората седяха по пода, нямаше къде да подвие крак. И беше ужасно гладна. А нямаше пари. Но тогава това й изглеждаше като дреболия, защото в Москва я очакваше Стрелников. Кошмарът беше свършил, край на унизителната работа — тя най-сетне пътуваше за вкъщи! С това очакване можеше и да потърпи. Приклекнала в едно ъгълче сред задушното и претъпкано летище, Люба затваряше очи и си представяше красивото лице на Володя, неговата усмивка, неговите разперени и протегнати към нея ръце. Той я чака, затъжил се е за нея…

Но се оказа, че никой не я чака.

* * *

Лариса Томчак шофираше леко и уверено. През целия път мълча, но Люба почти не обръщаше внимание на това — и на нея не й се говореше. Искаше само едно: да заспи, да се събуди и да установи, че последната половин година е била просто сън. Че заникъде не е заминавала, че това не се е случвало, че навън е тиха, прохладна московска утрин, че будилникът показва седем и петнайсет, а до нея дълбоко спи Володя Стрелников. И сега тя ще стане, за да му приготви закуска.

Вкъщи Лариса първо изпрати Люба в банята и се захвана да готви.

— А къде е Слава? — попита Люба. — Да не би да е на работа? Та днес е неделя. Стрелников пак ли го е накарал да бачка вместо него?

Лариса я погледна някак странно:

— Върви да се изкъпеш! После ще поговорим.

Въпреки глада, Люба не можеше да преглътне и залък. Изведнъж започна да й се струва, че непременно ще се задави и ще умре. Това й се случваше, макар и рядко. Още като малка страхът от яденето я връхлиташе при нервни натоварвания — преди контролни, от които тя ужасно се страхуваше, преди изпити, а после, когато порасна — ако се скараше с някое момче или от любовни притеснения. Обикновена невроза.

Отмести решително чинията и изпи на един дъх чаша минерална вода.

— Защо не ядеш? Не ти ли харесва?

— Много е вкусно. Благодаря, Лара, нахраних се вече. Сега най-сетне ми обясни какво означава всичко това. Какво става?

— Любаша, ще трябва да ти кажа неприятни неща. Моля те, събери кураж.

— Нямам какво да събера — позасмя се Люба, — всичкият ми кураж се разпиля под знойното слънце на турския рай. Не е нужно да ме щадиш. Всичко лошо, което можеше да ми се случи, вече ми се случи. Та къде, казваш, е моят Стрелников? Къде се е дянал?

— Замина за две седмици в Испания, в Коста Брава.

— По работа във връзка с фондацията ли?

— Не, на курорт.

— Защо, много се е уморил ли? — скептично подхвърли Люба.

— На меден месец.

— Какво каза?

Люба помисли, че не е чула добре. Какъв меден месец? Стрелников беше женен от над двайсет години. Последните две живя с нея — Люба Сергиенко, след като напусна жена си и си купи апартамент. Преди заминаването й в Турция си говориха как в най-близко време той ще приключи с развода си и когато Люба се върне, ще се оженят. На какъв меден месец е тогава? С коя? С жена си Алла ли?

— Казах, че Стрелников е на меден месец — отчетливо повтори Лариса Томчак.

— С коя? — с пресъхнали устни попита Люба.

— С твоята приятелка Людмила.

— Не!

„Да заспя, да се събудя и да видя, че няма нищо подобно…“

— Да. Предупредих те, че ще чуеш неприятни новини.

— Значи все пак се е развел?

— Ха, от къде на къде! — възкликна Томчак. — Притрябвали са му неприятности. Официално все още е женен за Алла. А с Мила се венча в църква.

— Кошмари, кошмари… — прошепна Люба. — Аз съм болна, имам висока температура и всичко това ми се е счуло в кошмарен сън. Не може да бъде.

Лариса стана от масата, отиде до Люба, прегърна я през раменете, сложи прохладната си длан на пламналото й чело:

— Любочка, трябва да надживееш това, моето момиче, колкото и болезнено да е за теб. И ние с Томчак, и Леонтиеви не се примирихме с постъпката му. Разбирам, че това не е утеха за теб, но искам да знаеш: ние не приемаме в домовете си Стрелников с Мила. Всички те обичаме и искрено ти съчувстваме. Но не можем да ръководим поведението му. Не е по силите ни.

Люба притвори очи и отметна глава назад, притисна тила си до меката гръд на Лариса:

— Как стана това?

— Мила се върна през юни и веднага хукна при Стрелников. Уж да му разкаже как си ти и да му предаде писмото ти. Писала ли си му писмо?

— Да. И помолих Мила да му го предаде.

— Ето виждаш ли! Ти самата си им уредила среща. Не знам какво е станало помежду им, но още през юли тя вече присъстваше на банкета, на който бяха поканени ръководителите на фондацията със съпругите си. Аз с Томчак, Гена Леонтиев с Анюта, а Володя — с твоята приятелка. А ние дори не знаехме, че Мила ти е приятелка. Просто видяхме до него ефектна блондинка и си помислихме, че си е поканил за дама някаква съвсем случайна позната. Нали тебе те няма, а той не поддържа никакви отношения с Алла. Довел я е, за да не си задават организаторите на банкета излишни въпроси. Дори не обърнахме особено внимание на това. А през август, когато Гена Леонтиев ни покани на четирийсет и пет годишнината си, Володя каза, че ще дойде с Мила. Тогава разбрахме всичко. С една дума взела му е ума за нула време. Любаша, поне ти ми обясни какво се е случило там помежду ви. Защо тръгнахте заедно, а се върнахте поотделно? Защо ти остана там толкова дълго? Честно да ти кажа, помислихме си, че си се залюбила с някой богат турчин и си останала, а Мила е казала това на Стрелников. Тогава нещата биха се изяснили донякъде. Това ли стана?

— Не, Лара. Нищо подобно…

* * *

… Първите пет дни минаха във възторжена омая. Курортните райони в Турция наистина са райски места, особено през април, когато още не те смазва жегата. Момичетата с наслада разглеждаха изложените на витрините златни украшения, пресмятаха цени и като вземаха предвид бъдещите си заплати от по две хиляди долара, колиетата, гривните и обеците им се виждаха смешно евтини. Влизаха във всеки магазин, където се продаваха кожени изделия, мереха палта, шуби, якета и избираха модели, които непременно щяха да си купят веднага щом спечелят пари. Навсякъде ги черпеха с кафе, собствениците на магазини, ресторанти и барове им се усмихваха и ги канеха да влязат — и животът им изглеждаше красив и безметежен. Фирмаджиите, които ги бяха поканили, всяка вечер им разказваха къде и с кого са говорили за евентуалното назначаване на момичетата на работа и кой какво им е обещал. Но минаха пет дни, после десет, а те все още не получаваха работа. Останаха съвсем без пари, макар да харчеха много пестеливо, само за храна, и то най-евтина, не смееха дори да пият едно кафе в повече. На единайсетия ден строителите им съобщиха, че нищо не става. Единствената работа, която успели да им намерят, била като масажистки в хотел. Те нямаха избор, не можеха дори да си купят билети за Москва — и се съгласиха. И двете навремето бяха завършили курс за масажисти. Всъщност именно на този курс се бяха запознали и сприятелили, а после заедно бяха решили да учат в колежа по хотелиерство.

Строителите ги закараха някъде между Сиде и Манавгат. След два дни собственикът на хотела, който свободно говореше английски, ги покани на вечеря и им съобщи предложението си делово, просто и без заобикалки. Но не се и обиди, когато чу в отговор тяхното учтиво не. Люба сметна, че с това въпросът е изчерпан веднъж завинаги. До средата на май момичетата бачкаха робски, масажирайки гърбове, кореми, хълбоци и крака, покрити с бронзов загар и миришещи на солена средиземноморска вода. Априлските гости на хотела бяха предимно от Германия и Норвегия, към средата на май започнаха да идват и руснаци. Техните съотечественици на драго сърце разговаряха с хубавичките масажистки, разпитваха ги за порядките в хотела, колко печелят момичетата. Щом чуеха отговора, се кискаха презрително. Какъв е смисълът да отидеш в чужбина, за да се трепеш за жалки грошове!

— Да, но сме на курорт през целия сезон — весело отговаряше Люба. — И то безплатно. А вие сте само за две седмици.

Разбира се, всъщност не й беше весело и далеч не смяташе работата си за курорт. Работното й време беше от девет сутринта до девет вечерта, без почивни дни. Четиризвездният хотел трябваше да осигурява услуги на гостите си по всяко време. Но нали не можеше да се оплаква пред тези доволни от живота курортисти? Люба не можеше да понася да я съжаляват и да я смятат за нещастна неудачница.

Когато първият месец свърши, дойде време да получат първата си заплата — обещаните от собственика на хотела сто и петдесет долара. Тогава върху Люба се стовари поредният удар. Собственикът заяви, че хотелът не вървял добре, гостите били много по-малко от очакваните и той нямал с какво да плати на масажистките. Да поработели още един месец и тогава, ако положението се подобри, той ще им плати за двата месеца.

Момичетата вдигнаха скандал, викаха, плакаха, молиха се. Собственикът им каза да дойдат пак на другия ден следобед — той щял да помисли какво може да се направи по въпроса.

— Будалка ни! — ядосано каза Люба. — Дори да останем още един месец, няма гаранции, че ще ни плати. Ще продължаваме да се трепем само срещу храна.

Мила мрачно мълчеше. Бяха се озовали в абсолютно безправно положение. Туристическата виза, която бяха получили за десет долара при пристигането си в Анталия, беше действителна само един месец и този месец беше изтекъл преди две седмици. Сега, за да имат изобщо някакви права, трябваше да получат нова виза, която вече струваше много по-скъпо. Те не можеха да се обърнат към полицията, за да изискат парите от работодателя си, защото нямаха право да работят в Турция. Нямаха изобщо никакви права.

На другата сутрин отново започнаха работа. Люба сметна, че така е правилно: не бива да ядосват работодателя си. Ако не се явят на работа, той може и да им плати заработените пари, но няма да ги вземе за следващия месец. До обед Люба успя да обслужи петима клиенти, затвори кабинета за масажи и почука на съседната врата, зад която работеше Мила. Беше време да отидат при собственика на хотела. Вратата се оказа заключена. Люба няколко пъти натисна дръжката и за всеки случай високо извика приятелката си. Познаваше характера й и беше сигурна, че Мила практикува не само оздравителни масажи. Но зад вратата цареше тишина и тя разбра, че Мила не е там.

Качи се в офиса на собственика. Секретарката в приемната й хвърли съчувствен и някак двусмислен поглед, който страшно притесни Люба.

— Шефа го няма — съобщи й секретарката и на Люба й се стори, че тя едва сдържа неприятната си лукава усмивчица.

— А кога ще дойде?

— Утре.

— Но той ни каза да дойдем днес. Трябва да ни плати.

— Вече ви плати — каза секретарката и все пак не можа да не се ухили.

Люба хукна към близкото село, където бяха на квартира с Мила. Втурна се в къщата и веднага видя приятелката си, която прибираше багажа си в сака.

— Платил ни е, нали? — запъхтяна, радостно попита Люба.

Мила, продължавайки да прибира багажа, вдигна към нея студените си сини очи:

— На мене — да.

— Какво значи на тебе — да? — не разбра Люба. — А на мене?

— На тебе не плати.

— Как така? Защо?

— Защото е тъпо да се правиш на девственица. Да не си дете? Не разбираш ли как се печелят пари тук?

Люба се тръшна на стола като убита. Едва сега почувства как от тичането в обедната жега сърцето й блъска като лудо.

— Ти си му дала?

— Мила моя, не съм му дала, а му давах през целия този месец, всеки божи ден. Именно за това ми плати. Ако беше по-умна, щеше да плати и на тебе. А сега ще стоиш на сухо.

— Но нали работих! — отчаяно възкликна Люба. — Бачках като вол. Мислиш, че нищо не виждах ли? Аз правех по петнайсет-двайсет масажа на ден, а ти — най-много пет-шест, броях ги. Смяташе се, че нормативът ни е общ, но аз работех три пъти повече от теб, защото ти се и чукаше с клиентите. Знам, всичко чувах през стената — тънка е. В твоя кабинет идваха само мъже, естествено — знаели са какво търсят.

Мила рязко дръпна ципа на сака си и го преметна през рамо.

— Да, чуках се с клиентите. И с господаря се чуках. И спечелих пари. А ти — не. Защото всеки печели, както умее. Още първата вечер, когато господарят ни направи предложение, всичко можеше да се нареди. Ако ти не беше такава глупачка и не се правеше на девственица, щяхме живот да си живеем. И двете трябваше да се съгласим, за групов секс той щеше да ни даде много повече пари. А ако бяхме се съгласили да спим с курортистки лесбийки или с грохнали старци, щяхме да си отидем оттук, окичени с диаманти от главата до петите. Обаче само заедно, разбираш ли? Двете. Единичната проститутка сега изобщо не се цени, има ги под път и над път, включително и наши, рускини. Сега се цени само добрата група. А ти с твоите идиотски принципи хем нищо не спечели, хем и на мен не позволи. Край, стига ми толкова! — Тя решително тръгна към вратата.

— Къде отиваш? — безпомощно попита Люба.

— Където трябва. С такава като тебе работа не се върши. Сама ще трябва да се измъквам от това тресавище.

Вратата се затвори след нея. След пет минути Люба се сети, че не бе попитала Мила дали е платила на хазяина своята част от наема за стаята. Изхвръкна от къщата и се завтече към пиацата за таксита, но беше късно. Турция не е като Русия, тук не се чака за таксита, те винаги са ти подръка.

Все пак на другия ден отиде при собственика на хотела.

— Щом сте платили на приятелката ми, трябва да платите и на мен — каза твърдо.

— Твоята приятелка работеше много по-добре — невъзмутимо отговори собственикът, — затова й платих. А ти работи лошо. Натоварването ви беше средно — не повече от двайсет и пет души на ден за двете, не сте се изтрепвали от работа, но при нея ходеха постоянни клиенти, а това означава, че им е харесвало как работи. Щом е харесвало на клиентите, значи е харесвало и на мен. На този принцип работи нашият хотел.

— От тези двайсет и пет масажа двайсетте правех аз — опитваше се да го убеди Люба, — а Мила — само пет. Несправедливо е. Длъжен сте да ми платите за работата. В края на краищата фактът, че при Мила идваха постоянни клиенти, до голяма степен е и моя заслуга. Аз работех без почивка, та клиентите да не чакат на опашка, защото Мила много удължаваше масажите. Прекаляваше с продължителността им. Вие не може да не разбирате защо ставаше така. Ако аз работех бавно колкото нея и с прекъсвания, както правеше тя, гостите щяха да чакат пред вратата и със сигурност щяха да идват да ви се оплакват. Но не са се оплаквали, нали така? Това значи, че и аз съм работила добре. Ето защо трябва да ми платите за този месец.

— Нищо не знам — дръпна се турчинът. — От самото начало ви предупредих, че нормативът се отнася за целия кабинет за масажи, а не за всяка масажистка поотделно. Разберете се помежду си. Това са ваши проблеми. Дадох парите на приятелката ти, нека тя ти даде колкото ти се полагат.

Люба изчерпа цялото си учтиво красноречие и се предаде. Разбра, че ако господарят не иска да плати — а той не иска, — тя нищо не може да направи. Тук е безправно същество, което живее без виза, без пари и без разрешение за работа.

Оказа се, че Мила не е платила и своята част от наема. За щастие хазяинът беше жалостив човек и се съгласи да повярва, че Люба непременно ще плати, когато може. След ден-два Люба разбра, че така не може да продължава. Няма откъде да вземе пари. Принуди се отново да отиде при хазяина. Той помисли малко и й предложи да работи в неговия магазин срещу наема и храна. За два месеца, каза той на лош немски, ще си отработиш борча.

Работата в магазина за трикотажни изделия се състоеше в това да кани купувачи руснаци и да ги убеждава да купят нещо. Да стои на прага или да седи на табуретка на улицата и да спира всеки руснак с предложение да види стоката. Това беше ужасно. Люба знаеше, че руснаците принципно се различават от всички други купувачи. Един немец, норвежец или англичанин никога не би влязъл в магазин, ако не е решил да купи нещо конкретно. Потрябва ли му нещо, влиза и купува. Не му ли трябва — седи в някой бар и пие бира. Докато руснаците, изтормозени от десетилетията дефицит и намиране с връзки, са свикнали да влизат в магазините за всеки случай — може пък да дават нещо! Макар и ненужно, но дефицитно, което може да им влезе в работа по-късно, някой ден. Това е останало в кръвта им, въпреки че в Русия, поне в Москва, понятието дефицит вече не съществува и в магазините има всичко, което душата ти поиска. Руснаците, които Люба успяваше да вкара в магазина, придирчиво разглеждаха фланелките, блузките, роклите, анцузите, питаха колко струват в долари и в турски лири, искаха да им покаже друг цвят или номер и нищо не купуваха. Люба трескаво отваряше пликовете, нареждаше изделията върху щанда, като хвалеше качеството им, припряно търсеше по лавиците онова, което те искаха, и същевременно беше сигурна, че нищо няма да излезе. Те просто я разиграват, изпитвайки удоволствие от вниманието, което им се оказва.

В началото на юни, не щеш ли, довтаса Мила, окичена със златни верижки и гривни, грееща от доволство и сякаш още по-стройна. Люба не се съмняваше, че тази стройност е придобита в резултат на системните физически упражнения яхане на партньора.

— Заминавам — съобщи й тя. — Някакви молби, поръчки?

Люба набързо драсна кратко писъмце на Стрелников, сложи го в плик и написа отгоре телефонните му номера — домашния и в офиса.

— Това ли е всичко? — учудено попита Мила.

— Няма друго. Както виждаш, засега нямам с какво да се похваля, така че няма и да съобщавам нищо. А на родителите си се обаждам по телефона.

— Е, твоя си работа! — сви рамене приятелката й.

Към края на юли собственикът на къщата и магазина най-сетне заяви, че Люба вече не му дължи нищо и може да смята, че е свободна. Междувременно тя се бе запознала с двама млади казахи, които учеха в Турция, а лете също като нея припечелваха по нещо, работейки в магазини. Единият — в бижутериен, другият — в бутик за скъпи кожени облекла. Бяха весели, отракани момчета, не се притесняваха от работата си и очевидно не я смятаха за унижение. Те обясниха на Люба първоначалната й грешка: не е бивало да се съгласява на месечно заплащане, трябвало е да поиска собственикът на хотела да й плаща за всеки работен ден. Тук така било прието.

Изобщо се оказа, че в Турция има много казахски студенти. Турция сключила договор с Казахстан за взаимна размяна на студенти и казахските момчета, пристигнали в рамките на тази спогодба да учат в Истанбул и Анкара, лете работели по курортите. Всички те говореха турски доста добре, защото първата учебна година била подготвителна и през нея се изучавали само език и литература. Разбира се, на тях им беше много по-лесно с езика, а и се сдобиваха с приятели тук. Именно казахските момчета помогнаха на Люба да си намери друга работа, не толкова унизителна и все пак с някаква перспектива рано или късно да си замине. Назначиха я за мениджър в ресторант „Дюпон“ в Кемер.

Впрочем определението мениджър естествено се оказа евфемизъм, прикриващ все същите задължения — да кани минувачите в ресторанта и да превежда. Ресторантът се намираше на територията на комплекс „Марина“, което означаваше „Приморски“, и беше разположен между огромния петзвезден хотел „Тюркиз“ и плажа. Собственикът му сладострастно огледа Люба от главата до петите и постави своите условия. За всеки клиент руснак ще й се начислява един долар. Ще я хранят срещу петнайсет долара на ден. За стаята ще плаща също петнайсет долара на денонощие. Така че за да оправдае пребиваването си в „Дюпон“, тя трябва да осигури минимум трийсет клиенти на ден. Всичко, което получи отгоре, ще се натрупва, докато се съберат пари за билет до Москва и за допълнителната вноска за визата. А това представляваше почти петстотин долара. Работният ден беше от дванайсет часа на обед до полунощ. Тя трябваше да привлича клиенти, да им помага за менюто, да им обяснява кое ястие от какво е приготвено, да бъде любезна и да полага всички усилия те да се почувстват в „Дюпон“ уютно и комфортно, така че непременно да дойдат пак и да доведат приятелите си. И да правят големи поръчки.

По долар от клиент. Дори чашка кафе струваше два долара. А чаша пресен портокалов сок — още повече. Ако се храниш срещу петнайсет долара на ден, не си заплашена от затлъстяване. Порция риба с гарнитура струва дванайсет долара, месото естествено е по-евтино, още два долара е най-обикновена салата от домати, краставици и лук със зехтин.

В ресторанта влизаха доволни от живота курортисти с още неизсъхнали след плажа бански костюми. Същите московчани като Люба, те й изглеждаха като същества от друга планета. Тя се втурваше към тях и ги канеше да посетят ресторанта, като им предлагаше помощта си в избора на ястия, но често се сблъскваше с високомерен поглед и студените думи:

— Говоря английски и не се нуждая от вашата помощ.

Обикновено така реагираха разкошните дългокраки хубавици, които някак напомняха Мила. Те не искаха да бъдат рускини в този курортен рай, искаха да бъдат чужденки, почиващи в международен хотел и свободно ползващи международния английски език. Като германците, англичаните, датчаните, италианците и австралийците, които през септември-октомври надойдоха в Кемер.

Люба получаваше много предложения да се стабилизира финансово по креватния начин, но не можеше да се пречупи, макар да се случваха моменти, когато сериозно се опитваше да го стори. Убеждаваше себе си, втълпяваше си, че това е принудителна мярка, а не проституция, но при мисълта какво ще прави с нея ей този потен космат турчин с мазни очички и криви крака, й се повдигаше. Защо, защо винаги я канят такива? Ето, има красиви млади турски момчета — високи, стройни, с мускулести крака и огромни ясни очи с невероятно дълги ресници. Ако материалното й благополучие зависеше от такъв красавец, тя по-лесно щеше да отстъпи. Все пак нямаше да е толкова отвратително, би могло да се изтърпи някак.

Но през месеците, прекарани в Турция, Люба бързо проумя, че не представлява интерес за младите красавци. Младите красиви турски момчета са се специализирали по дамички на средна възраст и нагоре, по възможност богати и с неутолен сексуален апетит. Дамичките търсят тук плътски наслади далеч от скучните си съпрузи и от омръзналите им любовници — ако изобщо имат такива — и са готови добре да плащат за това, а турските аполоновци са просто млади мъжки проститутки, които нямат нищо против да им доставят удоволствие и добре да припечелят от това. Докато светлокосите млади славянки като Люба представляват интерес само за по-възрастни мъже, вече изгубили външната си привлекателност, но пък готови да си платят за удоволствието.

Така минаваха дните. От обед до полунощ: „Добър ден, заповядайте в нашия ресторант, в менюто ни винаги има прясна риба, стриди, омари, други морски дарове, кебап… Извинете. Всичко хубаво. Надявам се, че все пак ще се отбиете при нас…“ Гласът й е умолителен, жалък, унизен. И тя цялата е жалка и унизена, а покрай нея минават греещи от щастие и здраве нейни съотечественици и най-голямото, на което са способни, е да удостоят Люба с поглед, какъвто човек обикновено отправя към бездомно куче, за което, разбира се, му е жал, но и през ум не би му минало да го прибере в къщата си. Жега, задуха, зной, курортистите се разкарват по бански или в краен случай — по фланелки и шорти, а тя трябва цял ден да е официална: с пола и блузка, със сандали на ток, които безжалостно нараняват подпухналите й от жегата крака. От миризмите, които се носят откъм кухнята, й се вие свят, защото Люба е постоянно гладна. Но може ли да каже това на собственика? Той, разбира се, ще започне да я храни по-добре, но за нейна сметка. Ще й пише на сметката не по петнайсет, а по двайсет долара. Да вкара в ресторанта двайсет души ще означава само да си осигурява храната. Не, по-добре да потърпи. В полунощ „Дюпон“ затваряше и Люба се потътряше към къщата, където бе наела легло. Именно легло, а не цяла стая. Четири момичета — три студентки туркини и тя — се тъпчеха в стайче без климатик и с едно-единствено прозорче високо под тавана. Въздухът не достига, цялото ти тяло е покрито с лепкава пот и успяваш да задремеш едва на разсъмване, когато захладнее. В седем сутринта студентките ставаха — техният работен ден започваше в девет и макар че работата им не беше далеч, те започваха да се приготвят отрано. В къщата имаше само една тоалетна в помещението на душа и я използваха всички обитатели — петнайсетина души, включително и хазяите. За да се измият, трябваше да чакат на опашка. След като студентките излезеха, вече беше невъзможно да заспи, къщата се изпълваше с гласовете на събудилите се деца, а и ставаше горещо. В дванайсет трябваше да е отново на работа. До полунощ.

Всъщност това беше всичко…

* * *

Още там, в красивия нагизден Кемер, Люба се зарече никога на никого да не говори подробно за живота си в Турция, за да не се чувства отново унизена и измамена и да не буди съжаление у събеседниците си. Сега обаче, разказвайки горестната си епопея на Лариса Томчак, тя не изпитваше нито обида, нито унижение. Само безразличие. Сякаш това не се бе случило с нея и тя просто разказваше нечия история, прочетена в книга или чута от случаен спътник. Лариса слушаше внимателно, не я прекъсваше. И едва накрая попита:

— И ти ще оставиш това така?

— Кое това? — уморено каза Люба.

— Това, което ти сториха твоята приятелка и приятелят ти. Това, че тя те е предала и те е изоставила сама, без пари в чуждата страна. Че се събра със Стрелников. Че Стрелников те предаде. Нима си готова да им простиш?

— Не знам, Лара. Още нищо не знам, освен че съм страшно уморена и че нямам къде да отида. Не мога да се прибера вкъщи без пари и без подаръци. Това е първият проблем, който трябва да реша.

— Ще го решим — обеща Лариса. — И пари ще намерим, и вносни дрешки, и сувенири. Ще се обадя на мои познати — сега всички поголовно летуват в Турция, със сигурност на някого са му останали нераздадени сувенири и други покупки. Засега ще поживееш у нас.

— Ами Слава? Няма ли да ви преча?

— Слава живее на вилата и няма да се прибере скоро.

— Защо? Да не сте скарани?

— Не — махна с ръка Лариса, — в душевна криза е. Моят Томчак остана без работа. Скапал се е, страда. В такива моменти обича да е сам.

— Как така е без работа? Напуснал е Стрелников, така ли?

— Тъкмо твоят ненагледен Стрелников го напусна. И него, и Гена Леонтиев. Заряза ги, също както заряза теб. Господи — простена Лариса, обхванала главата си с ръце, — да знаеш само, Любочка, колко го мразя! Колко го мразя! Способна съм да го убия.

ГЛАВА 2.

Люба Сергиенко се прибра вкъщи цели три седмици след пристигането си от Турция. През цялото това време живя у семейство Томчак. Милозливата Лариса напълно й влезе в положението и заяви, че тя наистина не бива да се появява пред родителите си в този вид. Люба естествено се бе гледала в огледалото всеки ден в продължение на всичките месеци, прекарани в чужбина, но именно затова не бе забелязала коренните промени — а те веднага смайваха хората, които не бяха я виждали през това време. Очите й бяха хлътнали и изгубили блясъка си, в тях се бе появил един особен жален и умолителен израз. Беше отслабнала и бледа в лицето. И ако липсата на тен можеше да се обясни с ежедневната работа в офиса без почивни дни, то това изнурено от недояждане и недоспиване лице не можеше да се обясни с нищо. А пък този подплашен поглед…

Лариса караше Люба да спи колкото може повече, хранеше я като за спортно състезание, даваше й да пие витамини, а тя през това време тичаше по познати да търси дрешки и сувенири, донесени от Турция. Не че Лариса имаше много пари, но пък бяха достатъчно, за да заблудят родителите на Люба.

— Ще ми ги върнеш, когато можеш — решително заяви тя, когато връчи на Люба плик с три хиляди долара. — Не е спешно. Това са мои лични пари, Томчак нищо не знае за тях. Пестях за всеки случай, ето че сега ще свършат работа.

— Ами вие? — виновно попита Люба. — Нали каза, че Слава е без работа. С какво ще живеете?

— С онова, което спечелихме през последните години. Твоя Стрелников си го биваше и той се напечели, но и за нас остана. Разбери: трагедията на Славка не се състои в оставането му без работа, а в предателството на Стрелников. Накара го да напусне хубавата си работа, помъкна го със себе си, после, когато отиде във фондацията, повика и него, а сега Славка вече не му трябва. И историята с Гена Леонтиев е същата. Ако не бяха се повлекли навремето подир Стрелников, сега щяха да са завеждащи катедра или лаборатория, а може би и декани. А така на кого са потрябвали? Науката, Любочка, е нещо страшно, по-страшно от жена — тя не прощава изневярата. При изоставена жена можеш да се върнеш, ако хубаво й поплачеш и я трогнеш, но науката не се трогва от сълзи и разкаяния. Тя не стои на едно място, развива се и ако си я зарязал дори за една година — край, оказва се, че си безнадеждно изостанал. В нея има нови открития, нови направления, нови идеи. Не можеш да я догониш. Тоест можеш да я догониш, ако наистина го искаш, но докато не я догониш, на никого не си потрябвал, няма да те вземат на никаква прилична работа. А докато я догонваш, може и изобщо да те забравят. Кой беше този Томчак? Аха, онзи ли, дето преди пет години написа онази монография? Да, да, спомням си нещо. Ами какво е правил през последните години, какво е написал, кое направление е разработвал? Никакво? Тогава няма смисъл да говорим. И край, много ти здраве!

Омразата на Лариса към Стрелников беше огромна. Бездънна. Люта. Но тя можеше да говори за това само с Ана Леонтиева и с Люба. И мъжът й, и мъжът на Ана не искаха и да чуят за това. За тях Стрелников бе неприкосновена личност и беше категорично забранено да се говорят лоши неща за него.

— Защо Слава всичко му прощава? — недоумяваше Люба. — Не разбира ли това, което разбираш ти?

— Просто не желае да го разбере. Влюбен е в този златен Стрелников като годеница в годеника си. Каквото и да направи този изверг — все е хубаво. Умът ми не го побира — с какво ги е омагьосал двамата с Генка…

… Когато стана ректор на института, Владимир Алексеевич Стрелников веднага започна да събира около себе си екип от предани съмишленици. Можеше да избира между два пътя: да убеждава хората, да ги запалва с идеите си за реорганизиране на висшето учебно заведение и усъвършенстване на учебния процес, да печели разбиране и съгласие със своята позиция или просто да привлича верни приятели, които ще играят по свирката му и ще претворяват идеите му в живота. Друго нещо са приятелите: те няма да те подведат, можеш да прехвърлиш на тях цялата текуща работа, от тях можеш да искаш безпрекословно подчинение и изпълняване на указанията и да бъдеш сигурен, че всичко ще бъде изпълнено както трябва. Защото приятелите няма да те подведат, няма да те изложат. Вторият път беше много по-лесен и Стрелников тръгна именно по него. По това време Вячеслав Томчак беше завеждащ лаборатория в един от профилираните научноизследователски институти и имаше репутация на много перспективен учен. Генадий Леонтиев ръководеше в друг институт катедрата по психология на управлението. Стрелников предложи на Томчак длъжността декан по научната работа, а на Леонтиев — длъжността заместник-ректор по кадрите. Дори не им предложи длъжностите, а ги помоли:

— Ела при мен. Необходим си ми.

Тези думи бяха свещени. Щом един приятел казва, че се нуждае от теб, от твоята помощ — не можеш да му откажеш. Дори никак да не ти се иска да се местиш. През този период Томчак тъкмо щеше да започва да пише докторска дисертация, но още след първата дума на Стрелников заряза науката и се премести в неговия институт. Вярно, Стрелников спомена нещо, че на тази длъжност щял да има възможност да се заеме с докторската си дисертация — и Томчак му повярва, но само след седмица разбра, че длъжността му няма нищо общо с истинската наука. Това беше нервна и разпиляна административна работа, която включваше не само контрол върху изпълнението на плана по научноизследователската работа в катедрите, но и организиране на семинари и конференции, обезпечаване на научно рецензиране, ръководство върху аспирантурите в института и много други неща, които не представляваха никакъв интерес за човек, занимаващ се с чиста наука. Липса на хартия или повреда на техниката в оперативната печатница, където се тиражират подготвените от служителите на института научни и учебно-методически работи, прекалено раздут конкурс за аспирантура, необходимост да се намерят коли и да се докарат на заседание на научния съвет капризни стари професори, престорили се на болнави и поставили под заплаха защитата на нечия дисертация, измолване на пари от финансистите за закупуване на книги за институтската библиотека — с цялата тази дейност трябваше да се занимава неуспелият да стане доктор на науките Вячеслав Томчак. На всичко отгоре той стигаше до предишната си работа за трийсет и пет минути, а сега хабеше за път по час и половина на отиване и още толкова на връщане.

Най-неприятното беше, че Стрелников очевидно не смяташе да остане ректор до края на живота си. Всички негови приятели знаеха, че не издържа повече от две-три години на едно началническо място. Доскучаваше му и се устремяваше към нови простори и нови върхове, променяше сферата си на дейност, захващаше се с нови неща. Томчак и Леонтиев, които по изричното нареждане на ректора здраво бяха затегнали всички гайки и си бяха спечелили много врагове в института, подсъзнателно очакваха деня, когато приятелят им Володя ще напусне. Твърдо знаеха, че напусне ли той, и те няма да останат в института. Ще дойде нов ректор, който ще започне да се обгражда с нов екип, както бе направил преди това самият Стрелников.

Прогнозата им се сбъдна. Не минаха и три години и Стрелников намисли да организира Фондация за подкрепа и развитие на хуманитарното образование. За облекчение на приятелите си — негови заместници — той ги покани да работят с него. Но предвидливата Лариса Томчак още тогава предупреди мъжа си:

— Не прави това, Слава, по-добре се върни към науката, докато не е станало късно. Тригодишно прекъсване все някак може да се навакса, още повече че сега си на длъжност заместник-ректор по науката, а от тази длъжност спокойно можеш да се преместиш като заместник-директор на някой научноизследователски институт. Ако се повлечеш след Стрелников към тази фондация, това вече ще е необратимо. Никой не взема отново на държавна служба хора, които са я напуснали, за да работят в бизнеса — там не обичат такива. Максимумът, на който можеш да разчиташ след фондацията, е длъжността старши научен сътрудник. Няма ли да се чувстваш като паднал от високо?

— Аз съм му нужен — упорито повтаряше Томчак. — Той ме помоли да напусна заедно с него.

Лариса беше безсилна срещу тези доводи. В същото положение бяха и семейство Леонтиеви. Ана умоляваше мъжа си да си събере ума, докато не е станало късно, а той, на свой ред, декламираше помпозните думи за мъжкото приятелство. Томчак и Леонтиев напуснаха института заедно със Стрелников и започнаха работа в създадената от него фондация. И ето че сега, както се разбра, Владимир Стрелников бе назначен на висок пост в апарата на Държавния комитет по висшето образование и бе изоставил верните си приятели на произвола на съдбата. И двамата нямаха истинско отношение към бизнеса, не го обичаха и почти не го разбираха. Те не можеха да ръководят фондацията без разтропания, енергичен и предприемчив Стрелников. Нещо повече — докато бяха организирали работата на фондацията, те, както и преди в института, по нареждане на шефа си бяха проявявали крайна строгост и взискателност към останалите служители. Дори в случаите, когато Владимир Алексеевич абсолютно очевидно не беше прав или вземаше несправедливи мерки, те демонстрираха солидарност с него пред служителите, които идваха да търсят от тях защита и разбиране. Законите на корпоративността и мъжкото приятелство го изискваха. Именно затова трудно можеше да се очаква с напускането на Стрелников всичко във фондацията да си остане, както преди. И тук Томчак и Леонтиев вече бяха заобиколени от недоброжелатели и врагове и тези врагове веднага надигнаха глави и започнаха да търсят възможности да си разчистят сметките с потисниците.

Но всичко това очертаваше ситуацията, така да се каже, глобално. То представляваше само основите, върху които ядът и омразата издигнаха своето здание. Но освен основи, за всеки градеж са нужни и тухли. Стрелников непрекъснато ги доставяше на Лариса Томчак и Ана Леонтиева.

Той имаше чаровния навик да се обажда към шест часа вечерта от колата си и да казва на секретарката:

— Наталия Семьоновна, кажете на Томчак да не си тръгва. Трябва да говоря с него. Ще бъда там след двайсет минути.

И Томчак седеше в кабинета си като вързан. След половин час се обаждаше в приемната, недоумявайки защо Стрелников още не го вика, щом толкова му е потрябвал. Наталия Семьоновна отговаряше:

— Владимир Алексеевич е зает, има посетители.

Томчак чакаше. През десет минути се обаждаше Лариса, защото трябваше да ходят някъде: на гости, на банкет или пък имаха други определени планове за вечерта. В края на краищата тя чакаше мъжа си за вечеря, не сядаше на масата без него и естествено искаше поне да знае нещо определено.

— Прибирай се — казваше Лариса. — Нищо страшно няма да се случи.

— Той ме помоли да не си тръгвам. Трябвам му.

Най-сетне към осем и половина вратата широко се отваряше и на прага на кабинета на Томчак заставаше лично Стрелников — невъзможно красив, с разкопчано скъпо яке и мобилен телефон в ръката.

— Хайде да се прибираме! — казваше той, сякаш нищо не се е случило.

— Искаше да говориш с мен — плахо му напомняше Томчак.

— Утре ще говорим. Хрумна ми една идея, утре ще ти обясня.

Нито веднъж и през ум не му мина да предложи на Томчак, който добросъвестно освобождаваше шофьора на служебната кола точно в шест часа, да го закара със своята, след като толкова се бе забавил в института, и то по негова молба. А пък да се извини — за това и дума не можеше да става. Но далеч невинаги ставаше така. Случваше се вбесеният от безцелното чакане Томчак да отиде до кабинета на ректора и с изненада да установи, че вратата му е заключена. Да, понякога Стрелников си тръгваше, без дори да си спомни, че е вързал заместника си с молбата да го чака.

Той се държеше със заместниците си като със свои собствени роби, без изобщо да мисли, че те имат някакви планове, нужди и изобщо свой живот. При което майсторски избягваше възможните обяснения по този повод. Беше способен например в девет и петнайсет сутринта да се обади неизвестно откъде (включително и от топлото си легло) на секретарката Наталия Семьоновна и да каже:

— Съобщете на Леонтиев, че трябва да бъде в десет часа на съвещание в министерството. Ако го няма, пратете Томчак. Аз ще бъда в института след един часа.

За необходимостта да се присъства на съвещанието в министерството се знаеше три дни предварително, но със събуждането си сутрин Стрелников изведнъж разбираше, че никак не му се иска да отиде. Хубаво е, че на този свят има заместници, които можеш да пратиш на съвещание, вместо ти да ходиш. Хубаво е и че има секретарки, на които можеш да възложиш да предадат началническото нареждане. Защото ако се обади лично на заместниците си, голяма е вероятността да чуе, че те не могат да го чакат или да отидат на съвещание по някакви много уважителни причини, с които Стрелников като нормален човек не може да не се съобрази. А те няма да захванат да обясняват на секретарката тези причини, защото нали една секретарка не може да отмени нареждането на ректора. И той изобщо не се интересуваше колко предварително уговорени срещи и телефонни разговори се проваляха при това. Защото значение имаха само НЕГОВИТЕ срещи и НЕГОВИТЕ разговори.

Стрелников дори не подозираше колко домашни скандали бяха избухвали по негова вина и как бе късал нервите на съпругите и децата на своите приятели-заместници. Два такива скандала бяха особено показателни, защото бяха развалили настроението им задълго и съответно дълго се помниха. Първият избухна в семейство Леонтиеви. Дванайсетгодишната дъщеря на Леонтиеви — Алиса — лежеше в болница, бяха й правили коремна операция и след три дни трябваше да я изпишат. По принцип би трябвало да я държат в болницата поне една седмица, докато й свалят конците, но опашката за легла беше огромна и лекарите гледаха да отпратят децата вкъщи, ако родителите нямаха нищо против. Генадий Леонтиев предупреди секретарката, че сутринта трябва да прибере дъщеря си от болницата и няма да бъде в института до обед, и се разбра с шофьора на служебната си кола в девет и половина да ги вземе с Ана от къщи. В девет и половина колата не дойде. Отначало родителите не се разтревожиха особено, помислиха, че сигурно някъде има задръстване и колата ще дойде всеки момент. Но и в десет още я нямаше. Генадий се качи в апартамента и се обади по телефона в института. Това, което чу, го смая. Оказа се, че Владимир Алексеевич решил да използва колата на Генадий, защото неговата лична кола била повредена, а служебната дал на Люба да посрещне на летището някаква своя роднина или май приятелка. На Стрелников дори през ум не му бе минало първо да се обади на Леонтиев и да го попита дали колата не му трябва. Важното беше, че колата бе потрябвала на самия Стрелников — останалото нямаше никакво значение.

Паника затресе Генадий. Бяха го предупредили, че в десет часа Алиса ще бъде изписана, и го бяха помолили да не закъснява, та момичето да не чака във фоайето на болницата. В отделението не можели да чакат родителите й да я приберат, точно в десет от приемната щели да пратят нови болни такъв бил редът. Леглото на Алиса щяло да е нужно за друго дете. Генадий хвана някакъв частник, който срещу луди пари се съгласи да ги закара до другия край на Москва, където беше болницата, и да ги докара обратно — вече с Алиса. През целия път до болницата Ана напрегнато мълча, но Генадий разбираше, че двамата мислят за едно и също: как момиченцето им с разрязан корем и нетърпимо болезнени шевове седи самотно във фоайето и не разбира защо мама и татко не идват да го вземат. Шофьорът избра лош маршрут и успя да се натресе във всички възможни задръствания в този час в столицата, а на всичко отгоре се разбра, че не е разчитал на толкова дълго пътуване и трябва да зареди с бензин. Леонтиеви се озоваха в болницата едва след дванайсет. Алиса, бледа и трепереща, седеше на някакво столче, трескаво притискаше до гърдите си торбичката с багажа и по бузите й обилно се стичаха сълзи. Щом видя родителите си да тичат към нея, тя се разрида, цялата разтреперана, плака на висок глас през целия път към къщи и се успокои едва когато я настаниха в стаята й и разбра, че кошмарът наистина е свършил. Боляло я много, докато седяла на този проклет неудобен стол, защото шевът бил още съвсем пресен. И много се страхувала, че родителите й са забравили да я вземат и ще трябва да седи там чак до другия ден. След операцията детето беше отслабнало и преживените тревоги преминаха в истински нервен стрес. То отказваше да се храни и често избухваше в плач. Ана не издържа и за пръв път от много време насам реши да наприказва на мъжа си всичко, което мислеше за обичта му към неговия приятел и началник.

— Изобщо не му пука за тебе, за него си едно нищо, а ти само се усмихваш благодарно и му ближеш задника! Ти самият не се ли отвращаваш? Имаш ли поне капка гордост или не? Къде е самолюбието ти? Защо му позволяваш да се държи така с теб?

Генадий се опитваше да обясни на жена си, че не може да се сърди на Стрелников, задето мисли само за интересите на работата и забравя за личните неща.

— Володя ми е приятел и аз съм сигурен, че ме уважава, колкото и аз него. Щом е взел моята кола, значи наистина много му е трябвала, инак нямаше да го направи.

— А на тебе значи не ти трябваше? — избухна Ана. — Едно болно, току-що оперирано дете седи в студеното фоайе и примира от страх и болка — значи това не е важно? Ако беше неговото дете, той щеше да вземе две институтски коли, за да отиде до болницата. В едната щеше да пътува той, а втората щеше да я следва за всеки случай, да не би първата да се повреди, та тогава да се качи на нея и да продължи — не дай си боже детето му да чака една минута повече.

Кавгата отиде твърде далеч, двамата си размениха много обиди и семейството потъна задълго в този нелеп конфликт.

Другият паметен скандал стана у семейство Томчак. Близка приятелка на Лариса, чийто син учеше точно в института на Стрелников, се обърна към нея с молба. Със сина й се случила неприятност — с двама приятели го прибрали в милицията за хулиганска проява. Всъщност хулиганствал само единият от тримата — сдърпал се с продавача на някаква сергия, задето онзи нямал да му върне ресто от едра банкнота, развикал се, продавачът му отвърнал също на висок глас, двамата се хванали за реверите и точно тогава довтасала милицията. Прибрали и тримата и едва в участъка се разбрало, че всичките са в нетрезво състояние. Всъщност това било простимо — нервакът имал рожден ден и момчетата естествено се били почерпили, хем не били пияни, а просто леко пийнали. Но тестът показал алкохол в кръвта и фактът за нарушаване на обществения ред в нетрезво състояние бил налице. В института, където учел синът на Ларисината приятелка и който мъжът й ръководеше, пристигнало писмо от милицията и Стрелников, който здраво се бе захванал с укрепването на дисциплината сред студентите, наредил да се подготви заповед за изключване на момчето. Ако това се беше случило през май, момчето може би щеше да успее да кандидатства в друг институт. Но беше март и след изключването щяха да го вземат в казармата с пролетния набор. Ами ако го изпратеха в Чечня? Майката не би го преживяла. На всичко беше съгласна, само не и на изключване. Мярката беше прекалено сурова, простъпката беше административна, а не подлежеше на наказателна отговорност — всъщност не по-голяма от пътуване без билет в обществения транспорт или превишена скорост от шофьор. Не минаваше и месец, без в института да се получи подобно писмо за някой студент. Но политиката на завинтване на гайките изискваше да се вземат строги мерки и синът на Ларисината приятелка просто бе извадил лош късмет.

Лариса обеща да говори с мъжа си. Томчак се отнесе с разбиране към нещастието на жената, която и той познаваше отдавна, и отиде при Стрелников. Ректорът, както обикновено, беше много зает, тъй че не изслуша докрай своя заместник по науката.

— Добре — кимна той, набирайки поредния телефонен номер и подготвяйки се за следващия разговор, — ще наредя да променят заповедта. Ще се ограничим със строго мъмрене.

Томчак се върна в кабинета си и веднага звънна на жена си.

— Предай на Галочка, че всичко е наред. Няма да изключат момчето. Разбира се, ще го накажат с мъмрене, но то е нищо и никакво. Важното е, че няма да го грабнат в казармата.

Същата вечер щастливата майка отиде у семейство Томчак с шампанско и огромна кутия бонбони и дълго благодари на Слава, като преглъщаше сълзите си и предано го гледаше в очите.

А на другия ден донесоха на Томчак за подпис заповедта за изключване на студента. Притъмня му пред очите.

— Оставете ми заповедта — каза той на кадровика, като едва се сдържаше да не кресне на човека — и ми донесете всички материали. Трябва да съм сигурен какво точно подписвам.

Беше сигурен, че в отдел „Кадри“, както винаги, са объркали всичко и са му донесли за подпис стария вариант на заповедта, подготвен още вчера сутринта, преди разговора му със Стрелников. След десет минути на бюрото му лежаха материалите: копие от протокола за административно правонарушение и официалното съобщение от милицията, парафирано в горния ъгъл от Стрелников: За заповед за изключване. И датата. Не вчерашната, а днешната.

Томчак нахлу в кабинета на ректора:

— Володя, да не би да си забравил какво си говорихме вчера? Нали ми обеща да не изключваш момчето? Нареди на кадровиците да преработят тази заповед.

— Той ще бъде изключен — твърдо заяви Стрелников. — Инак никога няма да въведем ред в това тресавище. Нали си ми заместник и трябва да разбираш това не по-малко ясно от мен. Студентите съвсем са се разхайтили, бягат от лекции, някои се мяркат едва на сесия и никой не може да се справи с тях. Учат как да е, през куп за грош, и следователно си тръгват от института без качествени знания. Институтът е загубил облика си, нашите абсолвенти отдавна не са търсени като добри специалисти. Престижът ни няма накъде да пада повече. А ние с тебе, Славка, сме длъжни да издигнем този престиж на предишното ниво и дори още по-високо. Това е нашият институт, моето и твоето лице пред обществото.

— Но аз обещах на майка му, че всичко ще се оправи.

— Извини й се и обвини за всичко мен. Кажи й, че Стрелников е гад, а ти си направил всичко, което си могъл. Хайде да обсъдим ето какво…

Участта на несправедливо наказания студент ни най-малко не го интересуваше, сега мислите му на ректор бяха погълнати от идеята да проведе на базата на института междувузовска конференция, посветена на обмяната на опит във връзка с използването на извънбюджетните средства.

Този ден на Томчак никак не му се прибираше вкъщи. Ясно си представяше какво ще каже Лариса и разбираше, че ще е права. Но действителността надхвърли всичките му очаквания, дори най-лошите. Жена му направо изпадна в истерия. Крещя почти час, облива се в сълзи и изгълта количества валидол. В най-общи линии това бяха вариации на две основни теми: как сега ще гледаме в очите горката майка и защо позволяваш на Стрелников да се държи така, защо неговите молби са закон за тебе, а твоите не означават нищо за него, та ти си човек, личност, ти си негов приятел, а не лукова глава.

По-дребни конфликти се случваха доста често, тъй като Владимир Алексеевич Стрелников постоянно даваше поводи за тях. И Лариса Томчак, и Ана Леонтиева го намразваха все по-силно, макар че така и не можаха да разберат защо съпрузите им търпят всичко това и му го прощават.

През трите седмици, които Люба Сергиенко прекара в дома на семейство Томчак, в ушите й се изляха всички ядове, трупани тук през годините по отношение на бившия й любовник. Тя слушаше и изтръпваше от ужас. Нима този деспот, този безцеремонен грубиян беше същият Володя Стрелников, когото тя бе обожавала и за когото бе искала да се омъжи? С нея той беше чудесен, весел, грижовен, правеше щедри жестове, подаряваше й какво ли не и я водеше на интересни места, постоянно й поднасяше приятни изненади. Тя добре си спомняше онова пътуване до летището, когато Володя с елегантен жест й бе дал служебната кола. И това пътуване изобщо не беше наложително, тя никого не посрещаше, а обратното — нейна приятелка заминаваше за САЩ на работа по тригодишен договор. Предната вечер, както се прави обикновено, приятелите и роднините се събраха у нея, за да пийнат заедно на сбогуване, но нали това все пак не беше за цял живот — тя не заминаваше завинаги, щеше да си идва и в отпуск. Дори не бяха говорили Люба да я изпраща до Шереметиево — тя беше сигурна, че ще я изпрати само съпругът й. Но от дума на дума се разбра, че присъствието на близките приятели на летището в такива случаи се смятало за добър тон. Че така се правело в приличното общество. Естествено Люба причисляваше себе си към приличното общество и реши, че и тя непременно трябва да отиде в Шереметиево. И отиде. Та нима знаеше какво е струвала на Леонтиеви тази нейна разходка със служебната кола?

През дългите месеци, прекарани в Турция, Люба Сергиенко бе мечтала как ще се върне в Москва, при Стрелников, как ще го обича, как ще стане негова съпруга. Мисълта, че след всички мъки ще се върне в царството на любовта, я бе крепила и стопляла. Но се оказа, че се е върнала в едно царство на омразата. На лютата, пареща омраза, от която пръстите ти се сгърчват и на гърлото ти присяда — сляпа, яростна омраза.

* * *

Тежките торби откъсваха ръцете й, но Татяна не се ядосваше, тази тежест дори я радваше. Обикновено с домакинството се занимаваше една нейна роднина, сестрата на първия й съпруг, която живееше с нея, и така освобождаваше на Татяна време не само за основната й работа, но и за хобито й. Хобито й беше интересно: Татяна Образцова, старши следовател в Санктпетербургското управление на вътрешните работи, в свободното си време пишеше криминални романи под псевдонима Татяна Томилина. И макар да се занимаваше с това вече няколко години, още не можеше да свикне с обстоятелството, че вестниците я наричаха руската Агата Кристи, книгите й не залежаваха на книжните сергии, а и беше включена в петорката на най-добрите писатели на детективски романи в страната. Имаше чувството, че всичко това не се отнася за нея, а и да се отнася, не е нещо повече от симпатична шега. Тя беше добър следовател и искрено смяташе, че работата й е главното нещо в нейния живот.

Преди няколко дни Татяна се бе върнала от отпуск, който бе прекарала на юг с третия си съпруг и с неговата деветгодишна дъщеря Лиля. Съпругът й живееше в Москва и Татяна бе решила да прекара останалите две седмици от отпуска си заедно с него в столицата, като му готви боршове и му пържи кюфтета. Това занимание й харесваше, още повече че Владислав, когото Татяна наричаше Дима, беше благодарен консуматор на нейните кулинарни шедьоври, хапваше си със завиден апетит и не се уморяваше да хвали гозбите й. Разбира се, в Питер тя за нищо на света не би се занимавала с това, защото, първо, нямаше време и, второ, имаше си една чудесна роднина — Ирочка Милованова, която доброволно бе поела грижите за домакинството в името на процъфтяването на родната детективска литература. Но тук, в Москва, й беше приятно да се върти около печката и да угажда на мъжа си, още повече че главата й не беше заета с нищо особено и докато режеше месото и зеленчуците, можеше да обмисля сюжетните ходове на новата си повест.

По това време на деня Калужко-Рижката линия на метрото не беше много натоварена и във вагона Татяна успя да си намери място в един ъгъл и да подреди на пода големите чанти с покупки. До нея седна млада жена, която веднага заби поглед в някаква книжка. Татяна по навик извъртя очи към разтворените страници — винаги и беше интересно какви книги четат хората, докато пътуват — и се усмихна. Пътничката до нея четеше нейната най-нова книга — „Обърни се и си тръгни“. Често се случваше в градския транспорт Татяна да забелязва хора, четящи нейните книги, и всеки път това — неизвестно защо — страшно я вълнуваше. Тя започваше да се вглежда във физиономиите на тези хора, като се мъчеше да отгатне на колко години са, какъв е характерът им, професията, дали това, което четат, им харесва и изобщо защо купуват нейните книги. Татяна дори разпитваше продавачите на книги, за да разбере какви хора предимно купуват нейните повести и романи.

Нейни читатели бяха приблизително от следните категории: всички жени, а мъжете — над четирийсетгодишна възраст. Привърженици на класическото психологическо криминално четиво с интелектуална загадка и без много кръв. Хора, чийто вкус се е формирал под влиянието на Агата Кристи, Жорж Сименон и братя Вайнер. Веднъж на Татяна се обади много известен писател, един от всепризнатите майстори на родното криминално четиво, за да й изрази възхищението си. След като се представи, той предпазливо добави:

— … ако това име ви говори нещо.

— Господи! — изумено възкликна тя. — Ами че аз съм израснала с вашите книги!

— Е, добре сте расли и сте станали един добър писател — с усмивка отвърна класикът.

Комплиментът беше особено ценен за нея, защото именно по този писател се равняваше — смяташе неговите книги за еталон в жанра.

Татяна тайно попоглеждаше седналата вдясно от нея жена. Млада, много красива, с кожа, покрита с равномерен светлокафяв загар. Самата Татяна никога не успяваше да почернее така — кожата й беше млечнобяла и моментално изгаряше, така че на морето беше принудена повечето време да седи на сянка и да се излага на слънчевите лъчи само рано сутрин и преди залез. Читателката беше облечена със светлозелен копринен костюм, който красиво подхождаше на почернялата й кожа и на многобройните златни накити. Дългите й нокти, покрити с ярък лак, изглеждаха донякъде вулгарно, но като цяло красавицата беше твърде ефектна. „Интересно — помисли си Татяна, — какво ли е привлекателното именно за тази госпожица в моите книжки?“

Младата жена четеше с увлечение, а Татяна надничаше в текста и се опитваше да си представи какво впечатление й прави един или друг абзац. Каква ситуация — чете нейната книга и дори не подозира, че авторката седи до нея, дори лактите им се докосват. Такива мигове винаги силно вълнуваха Татяна Образцова.

Най-сетне читателката се заприготвя да слиза. Затвори книгата и още известно време поседя с нея на коленете, замислено загледана някъде в пространството. Сега право към Татяна гледаше собствената й снимка, отпечатана на корицата. Снимката беше сполучлива и дори харесваше на самата Татяна, макар че това се случваше изключително рядко. Въпреки привлекателната си външност, тя беше изненадващо нефотогенична и обикновено излизаше лошо на снимка. Симпатичното обло лице изглеждаше подпухнало като след преливане, а очите й, неизвестно защо, се смаляваха като на свинче. Какво да се прави — не всички са любимци на фотоапарата! „Интересно — какво ли ще стане, ако момичето сега се извърне и ме види? И после погледне корицата? Може да стане голям смях.“

Но младата жена не се извърна към Татяна. Тя спокойно прибра книгата в чантата си и когато вагонът спря на перона, слезе. Отначало се бе видяла висока на Татяна, но после се разбра, че просто е с обувки на много високи токове.

Татяна я сподири с поглед, после отново се върна към мислите си за своята нова повест. Приблизително първата третина беше вече измислена и подредена по епизоди, но това винаги беше най-лесната част от работата. Началото се пише лесно, можеш с удоволствие да си измисляш какво ли не, но при последната третина започват мъките. Всичко трябва да бъде съгласувано, нито една сюжетна линия не бива да се прекъсва без обяснение, съдбата на всеки герой трябва да се проследи по един или друг начин. И, разбира се, в последната третина на текста предстои да се реши главният въпрос: хубав или лош ще бъде краят? Дали всички престъпници ще бъдат разобличени и наказани или само някои? Или изобщо никой и милицията ще остане с пръст в устата? Може би за повече трагизъм ще е добре да убие някого от добрите, например при задържане? А за равновесие и обща справедливост да гътне и някого от лошите? Но ако постъпи така, няма ли да прекали с труповете? Все пак изобилието от трупове е признак за лош вкус, но не е добре и когато са малко. Много е трудно да се намери и точно да се спази границата, която разделя психологическия трилър и екшъна. Та как значи ще свърши книгата? Какъв край да й нарисува? Татяна никога не знаеше това от самото начало. Огромният опит, придобит от следствената работа, й говореше, че почти никога няма абсолютна победа. Но нали съществуват и закони на жанра… С една дума въпросът за финала на произведението беше най-мъчителният за нея.

Потънала в размисли, тя не забеляза как стигна до жилището им в Черьомушки. Мъжът й естествено не се беше прибрал, щеше да си дойде не по-рано от осем. Татяна още не беше се събула, когато звънна телефонът.

— Татяна Григориевна? — чу тя в слушалката ледения глас на първата съпруга на Владислав Стасов — Маргарита.

— Да — въздъхна Таня, — кажете, Маргарита Владимировна.

— Имахме уговорка със Стасов днес да вземе Лиля за пет-шест дни, аз трябва да замина на кинофестивал в Прага.

— Щом имате уговорка, значи ще я вземе. Не се тревожете, Маргарита Владимировна.

— Но след половин час трябва да тръгна за летището — възмути се Маргарита, — а Лиля е още вкъщи. Как я мисли тая съпругът ви?

— Маргарита Владимировна, Лиля е голямо момиче и може да постои сама вкъщи до осем. Довечера Стасов ще я вземе.

— А, без тия! — внезапно избухна бившата съпруга. — Аз трябва да съм сигурна, че с детето ми всичко е наред. Искам да го предам на баща му и да замина без притеснения.

— С нищо не мога да ви помогна — хладнокръвно отговори Татяна. — Щом след половин час трябва да тръгнете, ще се наложи да оставите Лиля сама. За половин час не мога да намеря Стасов и да го закарам до вас в Соколники. Нереално е.

— Добре де — предаде се Маргарита, която си умираше да подхваща скандали и спорове, но бързо й минаваше. Накрая рано или късно се вслушваше в гласа на разума. — Ще тръгна по-рано и на път за летището ще ви доведа Лиля. Надявам се, че ще ви намеря вкъщи?

— Ще ме намерите — обеща Татяна, — никъде няма да излизам.

Разговорите с първата съпруга на нейния трети съпруг страшно я развеселяваха. Красавицата Маргарита с нейното разкошно стройно тяло и изумителните крака, прочути сред цялата кинаджийска общественост, не можеше и не можеше да проумее какво бе намерил съпругът й в рано напълнялата, натежала Татяна, при разговор със Стасов презрително я наричаше кравата със свинските очички и всячески демонстрираше недоумението си по повод странния избор на Владислав, който според нейните представи трябваше да има съвсем друг вкус. Когато се запозна с Татяна, Стасов вече от три години беше в развод с Маргарита, но това далеч не означаваше, че бившата съпруга бе престанала да се меси в живота на бившия си съпруг.

Естествено бившата съпруга люто мразеше новата, макар че нямаше никакъв повод за това. Рита имаше любовник, с когото сновеше от един международен фестивал до друг, и изобщо не възнамеряваше да се събира със Стасов, така че Татяна всъщност нищо не й бе отнела или откраднала. Но самият факт, че след нея — общопризнатата красавица, която се движеше в най-елитните кръгове на кинаджийската бохема — Стасов бе посмял да избере ей това, възмущаваше Маргарита Мезенцева, по мъж бивша Стасова, до дъното на душата и. И дори обстоятелството, че след развода не се намериха мераклии да се оженят за самата Маргарита, докато Татяна, която бе три години по-млада от нея, се омъжваше за трети път, тоест, дето се казва, беше много търсена жена — да, дори това обстоятелство не вразуми Рита и не я накара да се замисли.

Ако се налагаше да общуват, дамите съблюдаваха парламентарна учтивост и винаги се обръщаха една към друга с име и бащино, при което едната излъчваше отрова и презрение, а другата откровено се забавляваше. Сега Татяна Образцова беше на трийсет и пет и тринайсетте години следствена работа отдавна я бяха научили да не реагира на емоциите на събеседника си. Някои подследствени я обливаха с такава отрова и презрение, че в сравнение с тях Маргаритините изглеждаха най-много като изява на петгодишно хлапе на спектакъл в детската градина в сравнение например с играта на Михаил Улянов в Шекспировия „Ричард III“.

След четирийсет минути на вратата се позвъни. Без да влиза, Рита натика в антрето деветгодишната Лиля и буквално хвърли подире й сака с нейния багаж. Млясна детето по челото и му нареди да слуша татко си, след което влезе в асансьора и изчезна.

— Как върви училището? — попита Татяна, наблюдавайки с усмивка как момиченцето старателно развързва високите си боти.

— Както обикновено. Две отлични оценки — по аритметика и по руски. Лельо Таня, какво имаме за вечеря днес?

— Още не знам. Продукти много, само трябва да реша какво да сготвя от тях. Ти имаш ли някакви предложения?

— Моля ви, направете картофени пирожки с кайма — помоли Лиля. — Ужасно ги обичам, а мама не умее да ги прави.

— Може — съгласи се Татяна. — И татко ти ги обича. Макар че ние с тебе, Лилечка, не би трябвало да си ги позволяваме. За нашите фигури месото и картофите далеч не са най-доброто.

Лиля беше едро момиченце, с ръста си се бе метнала на двуметровия Стасов, а излишните килограми беше натрупала още от малка поради постоянното хранене със сандвичи от бял хляб и деликатесни салами, както и поради тъпченето с бонбони и пасти. Колкото и да е смешно, външно Лиля приличаше много повече на Татяна, отколкото на родителите си.

— Стига, лельо Таня, веднъж само може.

— Е, щом е само за веднъж… — предаде се Татяна.

Тя отиде в кухнята и остави Лиля да си чете в стаята. Ако в къщата имаше библиотека, момичето можеше спокойно да остава само за дълго време — то не скучаеше и не се нуждаеше от ничие внимание, стига да имаше книга подръка. Мястото в гарсониерата на Стасов беше малко, но пък библиотеката — огромна.

Когато каймата беше готова и Татяна започна да мели суровите картофи, в кухнята довтаса Лиля.

— Лельо Таня, дали не е по-добре да ме изпратите при леля Ира в Петербург?

— Откъде ти хрумна пък това?

— За да не ви преча тук.

— Ти не ни пречиш — усмихна се Татяна. — Откъде ти идват в главата такива странни мисли? Тримата винаги сме се чувствали добре, не е ли така? Или нещо тук не ти е по сърце? Сигурно гозбите на леля Ира ти харесват повече. Веднага си признай! Надяваш се, че тя всеки ден ще ти прави пирожки, нали?

— Децата не бива да спят в една стая с възрастните! — много сериозно изтърси Лиля.

— Интересна мисъл! — също така сериозно кимна Татяна, която отдавна бе свикнала с неочакваните реплики на заварената си дъщеря. — И откъде я изкопа този път?

— Не се смейте, лельо Таня, знаете, че е така. Вие с татко сте съпрузи и трябва да спите отделно, а не в една стая с мен.

— Но нали на морето прекрасно си спяхме в една стая!

— Това беше неправилно — упорито възрази момичето.

Бузите на Татяна пламнаха, но тя веднага се стегна. Не, двамата със Стасов нямаха причина да се упрекват. През годината, изминала от женитбата им, неведнъж им се бе налагало да спят в една стая с Лиля, но никога нищо не бяха си позволявали в такава ситуация, намираха други възможности. Пък и не бяха по на двайсет, тя беше на трийсет и пет, Владислав — на трийсет и девет, така че принудителното въздържание не им струваше много усилия. Откъде тогава се бяха пръкнали тези мисли в главата на детето?

— Я слушай, Лиля — строго каза Татяна, — искам бързо да си признаеш какво четеш в момента.

— „Замъкът на шапкаря“ от Кронин. Не, не, лельо Таня, аз всичко разбирам. Татко ми каза, че може да я прочета.

— Е, щом той е казал, тогава добре. Само имай предвид, че книгите и истинският живот не са едно и също, разбираш ли? Ние с татко ти много те обичаме и винаги се радваме, когато можем да бъдем тримата заедно. А всичко останало… просто го изхвърли от главата си. И да не си посмяла да помислиш, че можеш да ни попречиш. Когато хората се обичат, те не могат да си пречат. Разбра ли? А пък ако си се затъжила за Ирочка и искаш да поживееш в Питер, и това ще направим. Можеш да ни дойдеш на гости през ваканцията, например през ноември. Между другото харесва ли ти Кронин?

— Харесва ми — уклончиво отговори Лиля. — Но вие пишете по-хубаво. От всички писатели най-много обичам вас.

Татяна не издържа и избухна в смях.

— Лилка, някой ден ще ме умориш с твоите оценки! Къде е Кронин, къде съм аз! Различни епохи, различни страни, различна тематика, в края на краищата — различни жанрове. Може ли да ни сравняваш? Уверявам те, ако аз се захванех да пиша роман за семейство, в което деспотичният баща съсипва живота на дъщерите си за угода на собственото си честолюбие, щях да го напиша много по-лошо от Кронин. Можеш да ми повярваш.

Докато говореше, Татяна продължаваше да мели суровите картофи, като междувременно разбъркваше каймата в тигана. Почти всичко беше готово, оставаше съвсем малко. Когато дойдеше Стасов, трябваше само набързо да залепи пирожките и да ги пусне във врящата вода. Докато той си измиеше ръцете и изядеше гъбената супа, пирожките щяха да бъдат сервирани.

Стасов се прибра почти в девет — огромен, зеленоок и весел. Вече знаеше, че вкъщи го очаква дъщеря му, затова пътем от работата си бе купил специално за нея деликатесен салам, който Лиля обожаваше повече от всички лакомства на света. Той разпалено хвалеше гъбената супа, шумно се радваше на картофените пирожки и през смях разказваше как се запознал с продавачката на книжния щанд в магазина, където преди малко се отбил да купи салам.

— На щанда й има четири от твоите книги. Правя аз умна физиономия и я питам как се продават книгите на Томилина. Тя ми отговаря, че се продавали много добре и тя самата ти била почитателка, както и всички нейни познати, но те имали някои възражения. Разбира се, заинтересувах се какви именно. Продавачката ме попита защо се интересувам. Наложи се да й кажа, че съм твой литературен агент.

— А защо не съпруг? — учуди се Татяна. — Сигурно продавачката е била млада и красива и ти си решил да пофлиртуваш с нея, като скриеш положението си на женен мъж?

— Глупаче! Възпитаните хора никога не биха казали нещо лошо на един съпруг за съпругата му. А литературният агент е именно човекът, пред когото могат да изкажат критичните си забележки, ако имат такива. Между другото продавачката беше на средна възраст, доста над петдесет. Много образована лелка, кандидат на филологическите науки. И вместо да преподава руски език и литература в някой институт, по цял ден стои зад щанда, продава книги.

— Не си губи мисълта, Стасов! Та какви значи претенции имат читателите към мен? Не са им достатъчни сексът и насилието ли?

— Никога няма да се сетиш. Давам ти възможност да познаеш от три пъти. За всеки несполучлив опит ще ми слагаш в чинията по още една пирожка. Става ли?

— Започваме — кимна Татяна. — Малко динамизъм, много логически разсъждения.

— Слагай тук пирожка! Докато си блъскаш главата върху второто предположение, ще й видя сметката.

Татяна се замисли. В книгите й почти нямаше сцени на секс, побои и безумни схватки върху покриви — именно по това се различаваха от екшъните, които бяха предназначени за съвсем друга читателска аудитория. Именно такива забележки беше чувала от млади мъже. Какво ли можеше да не е харесало в произведенията й на хора, които се определяха като нейни почитатели?

— Тъжен финал… — колебливо предположи тя.

— Давай втората пирожка! Остава ти един последен опит.

— Ами ако не отгатна?

— Ако не отгатнеш, утре тръгваш с мен по магазините да купуваме домакински електроуреди. Разните там кафемелачки, кафеварки, месомелачки и тем подобни битови комплекти. Знам, че смяташ кухненската техника за богаташки глезотии и че можеш да готвиш прекрасно и само с помощта на ръцете си и ножа. Тебе Ирка те е разглезила — нали си седи вкъщи по цял ден и има сума ти време на разположение, пък и колко му е да сготвиш за двама! Така че за наказание, че не отгатна какви са възраженията на хората, ще дойдеш с мен да купим всичко това, а после ще го използваш. Е, какво ще кажеш, Татяна Григориевна? Измисли ли?

— Не всички сюжетни линии са доведени до логичния им край.

— Е, не знам — сви мощните си рамене Стасов. — Вярно, ти си имаш своя преценка, но забележките не бяха такива. Предаваш ли се?

— Предавам се.

— Само се намести по-здраво на стола, че да не паднеш. В книгите ти има сцени, където някой готви нещо. Та значи твоите почитателки са се опитвали да сготвят по твоите рецепти и резултатът не е бил вкусен. Е, не че не е бил вкусен, а като цяло нищо особено. А те са били сигурни, че ще излезе кулинарен шедьовър.

— Господи, Дима, та там няма никакви рецепти, просто понякога се случва да спомена, че например някой от героите готви задушени патладжани с домати. Не е описана никаква технология, никакви съставки. Естествено че с такава оскъдна информация не може да се сготви нищо свястно. Ами че това е криминален роман, а не готварска книга!

— Е, скъпа, каквото ми казаха, това ти съобщавам и аз. Книжарката ми каза да ти го съобщя. Ето, направих го. Така че прояви уважение към читателите си и когато съчиняваш поредната кухненска сцена, опиши по-подробно кое от какво се прави, в каква последователност, на какъв огън и в какви съдове. Благодаря, Танюша, всичко беше много вкусно. Лиля, ти научи ли си уроците?

— Да, татко, отдавна.

— Тогава изчезвай в стаята, приготви си дивана за лягане и лягай, прегърната с книгата! До десет часа можеш да почетеш.

Когато момичето излезе от кухнята, Татяна внимателно погледна мъжа си.

— Стасов, какво си намислил сега?

— Какво имаш предвид?

— Домакинските електроуреди. За какво ти е всичко това? Аз живея в Питер, Лиля — с майка си, ти прекрасно се самообслужваш, както сам се изрази, с помощта на ръцете си и ножа. За да се готви за един човек, изобщо не е нужно да се купува цялата тази скъпа техника.

— Таня, нека все пак се върнем към нашите проблеми. Искам да живееш тук. Много го искам. Ако не можеш да изоставиш работата си, и в Москва има остра нужда от следователи. Знам, сто пъти си ми казвала, че искаш да си отработиш стажа за пенсия, за да не си зависима от превратностите на съдбата. Моля, щом искаш това, продължи работата си тук. Макар че лично аз смятам, че трябва най-сетне да свалиш пагоните и спокойно да си останеш вкъщи, за да съчиняваш своите криминални романи.

— Лесно ти е да го кажеш. Ами ако утре вдъхновението ми секне и не успея да напиша нито една нова книга? С какво ще живея?

— Имаш съпруг, който ще те издържа. Надявам се, че не си забравила за съществуването ми? Печеля напълно достатъчно, за да издържам и теб, и себе си, и Лиля. Моля ти се, Танюша, зарежи тези глупости и се премести тук. Ти дори не си представяш колко ми липсваш. В края на краищата, ако се страхуваш, можеш да работиш заедно с мен. Тук вече нищо не зависи от творческото вдъхновение, а поръчки ще има винаги. Ще си извадиш лиценз за частна детективска дейност и ще използваш професионалните си знания. Представяш ли си колко хубаво ще ни бъде тук заедно? Хем най-сетне ще освободиш Ирочка, ще й оставиш апартамента — нека и тя си уреди живота. А домакинството няма да ти отнема много време — нали още утре ще отидем и ще купим всичко необходимо! И пералня — напълно автоматична. Само да натискаш копчетата. Ако искаш, ще ти купя дори и съдомиялна машина.

Тези разговори се водеха систематично вече цяла година. Стасов много искаше жена му да живее с него, а Татяна някак не гореше от желание да се премести в Москва. Но не е случайна приказката, че капката дълбае камъка. Напоследък тя започна да се поддава на придумките на мъжа си. И сега, седнала в тясната кухничка, след като бе нахранила мъжа си с вкусна вечеря, усещайки шумоленето на Лиля в стаята, старши следователят Татяна Образцова внезапно взе решение.

— Добре, Дима — тихо каза тя. — Ще се преместя. Прав си — семейството е по-важно.

* * *

Полилеят в стаята беше угасен, светеха два аплика и един лампион, но полумракът беше приятен и позволяваше да се вижда голямата фотография на стената: двама мъже в жокейски костюми стояха един до друг, хванали за юздите огромни мускулести жребци с лъскава, грижливо сресана козина. Лицето на единия мъж бе добре познато на Мила, пък и едва ли в днешна Русия би се намерил човек, който да не познава известния политик, един от кандидатите на проведените неотдавна президентски избори. Вторият мъж на снимката беше истински красавец — с мъжествено, добре изваяно лице — и именно с него Людмила Широкова щеше да се срещне само след половин час. „Какъв самец — нетърпеливо си мислеше тя, разглеждайки снимката, — просто разкошен! Остава и характерът му да не е свадлив и да няма много претенции. Да се чукаш с такъв без обвързване си е направо удоволствие.“

Тя седна на дивана с удобните меки възглавници, свали обувките си с високите токчета, подви крака и се намести удобно, като се постара вдигналата се пола да създава умерено, а не прекалено съблазнително впечатление. Знае ли човек какъв е характерът на този Дербишов — ами ако се окаже скромен като девица? Защото сигурно неслучайно има проблеми с жените, макар че ако се съди по външните му данни, не би трябвало изобщо да ги има. Дори от пръв поглед. Значи е налице някакво дефектче, нещо гнило. На този изложбен екземпляр не всичко му е наред. Но това не плашеше Мила, тя беше уверена в себе си, в своята привлекателност и в сексуалната си техника. Досега не бе имала проблеми с нито един мъж, а мъжете в живота на Людмила Широкова бяха десетки. Какви ти десетки, броят на партньорите й, включително случайните, еднократни, отдавна бе надхвърлил стоте.

Тя чуваше как Алик прави нещо ту в кухнята, ту в банята. И този беше интересен екземпляр, много своеобразен, но за съжаление не ставаше за традиционен секс. Ако не беше педи, Мила с удоволствие би запълнила с него времето си, докато чака Дербишов. Сексуалният й апетит беше вълчи и отдавна бе прехвърлил границите на обикновената готовност да си легнеш с първия срещнат. Дори влюбеният до уши Стрелников не можа да удовлетвори нейния необуздан стремеж към плътски наслади. Вярно, през първите седмици, след като се събраха, Стрелников буквално не я оставяше да стане от леглото, но това не можеше да продължи вечно. И то не поради неговата физическа слабост, макар че, ако си сложим ръка на сърцето, не се бе родил още мъжът, който би могъл сам да удовлетворява Мила Широкова що-годе продължително време. Просто на света съществуват работа, задачи, бизнес, необходими срещи и разговори. Стрелников не би могъл да прекарва по цели денонощия в леглото на жена си. Но тя и не изискваше това от него. Напълно й бяха достатъчни ярката му външност, парите му и начинът на живот, който й предложи. А с проблемите на секса тя все някак щеше да се оправи сама, имаше опит.

— Алик, какво правите там? — извика Мила.

— Нищо особено, домакинствам. Вие си почивайте, Мила, Виктор ще дойде след двайсетина минути. Да ви направя ли коктейл?

— Няма нужда — отвърна тя, — по-добре да пийна после с Виктор.

„По-добре…“ Изобщо не е по-добре. Ужасно й се пиеше, както винаги преди среща с нов партньор, но Мила се владееше. Знаеш ли го тоя Дербишов, ами ако не му хареса, че гостенката му лъха на алкохол? И да не стане нищо. Ще бъде жалко за изгубеното време, пък и за яд си е — я какъв разкошен мъж е! И ръстът му ръст, и фигурата, и лицето, и язди, и с известни хора другарува. Така че ще трябва да потърпи за пийването.

Обаче какъв интересен чешит е тоя Алик! Плещите му едва минават през вратата, ръцете и краката — само мускули, а пък говори като момиче. Гласчето му тъничко, интонациите — превзети, сладникави, проточва гласните. Голям майтап! Естествено Виктор Дербишов очевидно не е глупак, възложил е грижите за гостенката на същество, безопасно във всяко отношение, такова, дето няма да злоупотреби с дамата му.

Мила внезапно се сепна. Ами колието! По дяволите, замалко да забрави. Посегна към чантата си, щракна закопчалката, извади сребърното украшение — малък крилат купидон с лък и стрела — и го пъхна по-надълбоко между възглавниците на дивана. Използваше този простичък трик отдавна и въпреки простотата си, той винаги бе достатъчно ефективен. Понякога партньорът много харесваше на Мила, но с усета на опитна жена тя разбираше, че той може да й се изплъзне и тази среща да остане първа и последна. Тогава, ако кавалерът не се обадеше до два-три дни, обаждаше му се тя, извиняваше се и обясняваше, че е загубила в дома му украшението си. По-нататъшните й действия бяха въпрос на техника и Мила винаги успяваше. Ако пък партньорът не й харесаше или не се налагаше предварително да си осигурява следващата среща, преди да тръгне, тя незабелязано си прибираше украшението.

— Мила, как сте? Удобно ли се чувствате там? — чу тя гласа на хомосексуалиста Алик. — Виктор ще дойде след пет минути.

Потънала в своите мисли, Людмила не обърна внимание, че гласът изведнъж загуби глупашката си превзетост и пискливост, стана звучен, красив и абсолютно нормален. Но някак особен.

ГЛАВА 3.

Настя Каменская дори не бе подозирала, че в Москва още съществуват такива места, по-точно — бунища. Огромен пущинак, насред който се мъдреше купчина боклуци. Вярно, това безобразие все пак не се намираше в центъра на града, а чак в покрайнините, близо до околовръстното шосе, и наблизо нямаше никакви жилищни комплекси, но все пак…

Убитата — красива млада жена, облечена в елегантен светлозелен копринен костюм — лежеше на земята по очи. Оперативната група работеше тук вече трети час, самоличността на загиналата беше установена — Людмила Широкова, 28-годишна, работила като администратор в хотел „Русич“. Експертът Олег Зубов беше приключил своята част от работата и сега около тялото се въртеше съдебномедицинският експерт. Повърхностните следи говореха, че Широкова е била удушена, а пък конкретната причина за смъртта щеше да се установи едва след аутопсията. Може предварително да са я отровили или да са й сторили нещо друго. Лекарят установи, че смъртта е настъпила приблизително преди 40-48 часа. Преди близо две денонощия.

Краят на октомври тази година беше много топъл, хората ходеха без шлифери и се радваха на проточилото се лято. Но въпреки това Настя зъзнеше. Тя зъзнеше винаги когато температурата паднеше под 25 градуса. Лоши кръвоносни съдове. Сгушена в якето и пъхнала ръце по-дълбоко в джобовете си, тя бавно обикаляше местопроизшествието и се опитваше да си представи какво ли може да е довело на това бунище тази елегантна красавица, нагиздена със златни накити. Какво е търсила тук? Защо е дошла? И между другото, щом е дошла, как го е направила? Нима пеша? Дотук градски транспорт не се движеше, най-близката автобусна спирка беше най-малко на около пет километра. Ако е дошла с колата си, тогава къде е тази кола? А ако някой я е докарал — кой е бил и защо го е направил? Докарали са я, за да я убият? По всичко личи, че е станало точно така.

— Аска — чу тя изненадания глас на оперативния работник Юра Коротков, — виж само колко е малък светът. В чантата на убитата намерихме книга от Татяна Томилина, жената на Стасов. Какво съвпадение, а!

— И още по-странни съвпадения се случват, Юрик — въздъхна Настя. — Но все пак е интересно. Ще трябва непременно да се обадим на Стасов и да му кажем на каква световна слава се радва жена му.

— Не, помисли си само — не мирясваше Коротков, — какъв сюжет! В чантата на убита жена намират книга, написана от следователка, а именно тази следователка води делото за въпросното убийство.

— Не си фантазирай, Татяна не може да води това дело дори само защото работи в Питер, а не в Москва. И изобщо, доколкото знам, тя сега е в отпуск, със Стасов са били някъде на почивка и съвсем наскоро са се върнали в Москва.

— Виждаш ли — тържествуващо вдигна пръст Коротков, — значи все пак е в Москва. И на практика не твърде далеч от открития тук труп. Ама каква си, Аска, с тебе човек може да си умре от скука, не оставяш човек да помечтае, на бърза ръка му режеш крилата. Ужасна прагматичка си! У тебе няма нито капка романтика. Аз пък непременно ще кажа на Стасов, нека се позабавлява. И без това днес трябваше да му се обадя — обеща да ми помогне за ремонта на моето корито на колела. — Той прелисти книгата и подсвирна. — Обаче госпожицата до неотдавна се е излежавала под буржоазното слънце и се е къпала в капиталистическите морета. Отбелязвала си е страницата с бордна карта, но не шереметиевска, а чужбинска. И тенът й е съвсем скорошен.

Настя взе подаденото й картонче, на което се четяха датата, номерът на полета и мястото в самолета. От колата на милицията тя се обади на един приятел в Шереметиево-2 и го помоли да й направи справка за полета и за пътниците на съседните места, а после се върна при Коротков.

— Интересно — какво ли е правила на това бунище така нагиздена и с обувки на висок ток! — промърмори тя замислено и се обърна към експерта Зубов: — Олег, какво намери по обувките на госпожицата?

— Кал от това бунище — измуча вечно мрачният и недоволен от всичко Зубов, — какво друго можех да намеря!

— Значи е била убита тук. Ако по обувките й нямаше кал, можехме да предположим, че е била убита на друго място, а тук е докарана с кола и изхвърлена. Жалко! Надявах се всичко да е по-интересно.

— Ама и твоите надежди са едни, сестро! — упрекна я Коротков. — Прогресивната общественост се надява на светло бъдеще и на победа на демократичните реформи, а ти — потърпевшата да е била убита някъде на друго място, а не на бунището. Не ти ли е все едно къде точно са убили горката жена?

— Не ми е — завъртя глава Настя. — Убийството на една красавица на бунище мирише на дребен шантаж и изнудване, не ги обичам тези работи.

— Господи, Аска, ти наистина не си в ред! Има ли значение какво обичаш и какво не обичаш? Трупът си е труп. Един човек е убил друг човек — това е отвратително и няма какво да му се обича.

— Юрик, фактът, че едни хора убиват други хора, е обективна реалност, която ние с тебе не можем да променим. Така е било, така е и така ще бъде. Трябва да се примирим и да не правим от това трагедия. И след като труповете за мен са работа, и то ежедневна и заплащана от държавата, аз имам пълното право да обичам някои неща в тази работа и да не обичам други. Пак ли ще спориш с мен?

— Ха, ще споря — позасмя се в отговор Коротков, — човек трябва да е луд, за да спори с теб! Какво намери там, Олег?

Експертът Зубов, висок и прегърбен, седеше с кисела физиономия на земята, постлал под себе си пластмасова торбичка, и разглеждаше нещо, като същевременно държеше в ръце обувките, свалени от убитата.

— Абе пак някаква гадост, както винаги! — процеди той през зъби. — Не разбирам как е могла да оплеска с тази боя целите си високи токове.

Близо до Зубов се търкаляше изхвърлена от някого кутия с остатъци от синя боя, която беше изтекла на земята.

— Почвата тук е доста твърда, токът е висок единайсет сантиметра. За да потъне този ток докрай в земята, убитата е трябвало да тежи стотина килограма, а тя е най-много петдесет и пет, хайде нека да са петдесет и седем — вижда се с просто око. Ще ви направя точно изчисление, но и така си личи, че нещо тук не е нормално.

— Може би е носела нещо тежко? — предположи Настя.

— Четирийсет кила, че и повече? — скептично примижа Олег. — Укроти фантазията си, Настася. Погледни тялото — тази госпожица никога не е вдигала нещо по-тежко от сандвич. Мускулатурата й изобщо не е развита.

— Как тогава да си обясним това?

— Не прехвърляй от болната на здравата глава. Обясненията са твоя работа, моята е само да констатирам. Измисляй разни варианти — какво може да е мъкнала тази нещастница, а аз ще ти кажа върши ли работа обяснението ти или не.

— Олег, а възможно ли е тя просто да е скочила на това място от неголяма височина?

— Как пък го измисли! — изхъмка експертът. — Теоретично е възможно, тогава токът би потънал докрай в земята. Но на практика — откъде може да е скочила? От табуретка ли? Къде е тогава тази табуретка?

— Добре, не се ядосвай, ще помисля още. А в лабораторията огледай костюма й по-внимателно за микрочастици. Ако е носела такава тежест, сигурно я е притискала до себе си, нали не може да я е мъкнала на протегнати ръце? Трябва да са останали някакви следи.

— Настася, ти да не би да бъркаш професията си със следователската? — все така кисело избъбри Зубов, който не можеше да търпи да му дават указания, особено когато ставаше дума за абсолютно очевидни неща.

Истина беше — по закон право да нарежда и да поставя задачи на експерта има единствено процесуално лице, например следовател или съдия, а оперативните работници могат само плахо да го молят, жално търсейки погледа му с надеждата да видят там приятелско благоразположение. Да, но кой ли ги спазва тези закони? В действителния живот те отдавна са забравени.

Здрачаваше се и участниците в огледа на местопроизшествието започнаха полека-лека да се готвят за тръгване. Разбира се, можеха да включат прожекторите, но нямаше да е същото. По някакви свои причини те не обичаха да работят на изкуствено осветление, предпочитаха естественото.

— Анастасия Павловна! — чуха гласа на шофьора на една от колите. — Търсят ви по телефона.

Настя се затича към колата. Обаждаше се приятелят й Георгий, служител от милиционерския участък на летище Шереметиево-2. Той й съобщи, че на 13 октомври въпросната Людмила Широкова е пристигнала със самолета от Барселона. Нейното място е било 34-В в трети салон, пушаческия, а до нея на място 34-А е седял някой си Владимир Алексеевич Стрелников. Място 34-С е било свободно.

Ами добре, значи Стрелников. Именно от него трябва да започнат.

* * *

Доста бързо успяха да съберат основните сведения за загиналата — тя бе водила напълно легален начин на живот и практически нищо не бе крила от околните. До вечерта на следващия ден се разбра, че Людмила Широкова, след като завършила колеж със специалност хотелиерство и ресторантьорство, поработила известно време в хотел „Русич“, построен от една турска фирма, и през април заминала по покана на приятели за Турция, за да събере опит в хотели от международна класа. Върнала се през юни и възобновила работата си в „Русич“. Оттогава живеела с Владимир Стрелников, който доскоро е бил президент на Фондацията за развитие и подкрепа на хуманитарното образование, а от септември тази година бил на отговорна длъжност в апарата на Държавния комитет по висшето образование. На 13 октомври тя се върнала от Испания, където заедно със Стрелников прекарала две седмици в моден курорт. Какви планове е имала за 28 октомври — деня, когато са я убили — това никой не можа да каже достатъчно ясно. Родителите на Мила изобщо не бяха в течение на живота й, тъй като дъщеря им отдавна живеела отделно и не ги посвещавала в проблемите си. Сутринта отишла на работа и когато смяната й приключила, си тръгнала. Никой не забелязал в поведението й нещо необичайно, не станало дума и къде тя смята да прекара вечерта.

Според служителите на хотел „Русич“ Мила Широкова била голяма любителка на секса в неговите най-разнообразни прояви. Не се хвърляла на вратовете на мъжете, но това не било и необходимо: те сами на драго сърце търсели познанство с нея — русокосата синеока красавица, така че тя трябвало само да направи избора в конкретен момент. Не била снобка, което понякога е присъщо на красивите жени, не смятала, че да легнат до нея са достойни само красиви и богати мъже, или ако не са красиви и богати, тогава поне известни или в краен случай — талантливи. Не, Мила си лягала с всякакви мъже, стига те да й харесвали. Веднъж можела да влезе в луксозния апартамент на южноафрикански бизнесмен, пристигнал в Русия за бизнес с диаманти, друг път — да се уедини в свободна хотелска стая с хамалина, обслужващ ресторанта. Въпреки това й поведение колегите имали добро отношение към нея, защото било невъзможно да й се разсърди човек. Когато след поредната сексуална вихрушка се връщала на работното си място, тя запалвала цигара и казвала през смях:

— Представете си, момичета, пак не се удържах. Абе каква съм такава уличница, а? Мозъкът ми сигурно не е в главата, а някъде около венериния хълм. Някой ден здравата ще си изпатя. Ах, момичета, колко ми харесва този мъж! Страхотен е…

Мила спокойно и сякаш учудено произнасяла на глас думите, които при други взаимоотношения можело подигравателно да й тръснат в лицето. И никой не намирал сили да я мрази. Пък и за какво да я мразят?

За Турция Широкова заминала заедно с Люба Сергиенко, а се върнала сама. Преди да заминат, Люба работела в същия хотел и било напълно естествено да питат Мила за приятелката й.

— Любка се нареди добре там — с усмивка отговаряла Мила, — като си дойде, тя сама ще ви разкаже всичко.

Реакцията на хотелския персонал на въпроса за Владимир Стрелников беше неочаквана.

— Бъркате нещо — каза на Коротков старшата администраторка. — Стрелников имаше връзка с Люба, а не с Мила.

— Сигурна ли сте?

— Господи, разбира се! Безброй пъти е идвал да взема Люба от работа, и сутрин я докарваше, и изобщо тя дори не криеше, че отдавна живее с него. Казваше, че той щял да се разведе и да се ожени за нея. Не, не, грешите, Стрелников ходеше с Любочка, а не с Мила.

— А какво става със Сергиенко, още ли не се е върнала? — попита Коротков.

— Не. Тя непременно щеше да ни се обади, ако се беше върнала, сигурна съм.

Още половин ден проверки показаха, че старшата администраторка на хотел „Русич“ не е достатъчно информирана. Тя не знаеше не само за връзката на Людмила Широкова с любовника на нейната приятелка Люба Сергиенко, но и че Люба вече се е върнала. Оказа се, че Люба си е дошла в Русия още в началото на октомври, но наистина не се е обадила в хотела. Нещо повече — тя се прибрала вкъщи едва преди пет дни, макар че минала през паспортния контрол на Шереметиево-2 три седмици по-рано.

— И къде, ако мога да попитам, е живяла през това време? — каза Настя Каменская, след като изслуша Коротков. — Да не би у ново гадже?

— Защо не? Напълно е възможно. Под южното слънце могат да се зародят какви ли не романи. Запознала се е с някого в чужбина, върнала се е с него и е прекарала три медени седмици. Спокойно, Ася, бързо ще изясним това. Утре сутринта ще разговарям със Сергиенко.

— Юрка, непоправим си. Само любов ти е в главата. Не ти ли хрумва, че Сергиенко може да се е върнала и като е научила, че най-добрата й приятелка е съблазнила любовника й, е останала три седмици в нелегалност, за да подготви кърваво отмъщение? Не я закачай утре, по-добре за два дни подготви нещата, за да бъде разговорът ви по-ефективен. Ако в моята версия има някаква истина, Любов Сергиенко ще се окаже заподозряна номер едно.

— Заподозряната Любов! — патетично възкликна Коротков. — Разкошно заглавие за бестселър, ако любов се напише с малка буква. Аска, не се мръщи и не се опитвай да развалиш настроението ми — днес то е изключително добро, наистина това не ми се случва често.

— Слушай, веселяко, я се стегни — усмихна се Настя — и давай да се захващаме за работа. Между другото, като стана дума за бестселъри, ти каза ли на Стасов за книгата, намерена край убитата?

— Естествено. Той дълго се шегува по този повод и крои планове как по-засукано да поднесе тази новина на Таня. Аска, мисля, че се разболяваш.

— Откъде ти хрумна? Зле ли изглеждам?

— Изглеждаш страхотно, но неизвестно защо не пиеш кафе. Седя в кабинета ти вече цял час и през това време ти не изпи нито една чашка кафе. Как да разбирам този факт?

— Елементарно, детектив Коротков. Кафето ми свърши. А нямам с какво да купя нов буркан, парите ми свършиха едновременно с ароматния кафяв прашец. Така че седя и страдам.

— Защо мълча досега? Включвай бързовара, аз ей сега ще донеса кафе.

— Откъде?

— Ще изкрънкам оттук-оттам. Ти нямай грижа, нали затова съм детектив — за да търся и намирам. В края на краищата ще открадна от нечие бюро.

Настя включи бързовара, извади от бюрото си чашките и захарта и точно тогава звънна телефонът.

— Настася Павловна, ти още ли ме обичаш? — чу тя веселия глас на винаги жизнерадостния Стасов.

— Страстно! — отвърна Настя. — Здрасти, Владик.

— Здравей. Коротков ми съобщи цял потресаващ сюжет за криминален роман. Да не ме лъже?

— Не, честна дума, така си беше.

— А коя книга намерихте?

— „Обърни се и си тръгни“.

— С твърда черна корица?

— Сиво-синкава. Джобен формат, мека корица. Интересуваш ли се от още подробности?

— Не аз, а Танюшка. Тя иска да говори с тебе. Много ли си заета?

— Стасов, за теб и за жена ти винаги съм свободна. Тебе просто страстно те обичам, а на Таня съм задължена и служебно, нали тя ми помогна да заловя Палача. Дай й слушалката.

— Добър ден — разнесе се в слушалката мек гръден глас.

— Здравей, Танюша! Как върви почивката?

— По-добре от работата — разсмя се Татяна. — Я кажи, вярно ли е, че убитата е била облечена в светлозелен копринен костюм и с обувки на високи токове?

— Абсолютно вярно. Да пукна, ако не беше така! — закле се Настя.

— Красива блондинка с хубав слънчев тен?

— Точно така! — учудено проточи тя. — А ти как се сети?

— Не съм се сетила, Коротков ми каза. Настя, мисля, че аз я видях.

— Къде? Кога?!

— В понеделник, в метрото. Седеше до мен и четеше една моя книга, затова я запомних. Изглежда, че е била именно тя, но трябва да погледна поне снимката. А още по-добре трупа и дрехите, така ще е по-сигурно.

— Нима си готова да отидеш в моргата? — не повярва Настя. — Все пак си в отпуск.

— Защо пък не? Моргата не е по-лоша от другите места. И без това Стасов е на работа, Лиля е на училище, а аз съм свободна като птица. Впрочем възможно е и по снимката да ти кажа, че е тя.

Върна се Коротков и донесе хартиена фунийка, в която добросърдечни колеги бяха му сипали по една-две лъжички кафе.

— Ето — гордо каза той и подаде кафето на Настя, — от три места ми дадоха. А ти се съмняваш в моите способности, неблагодарница такава!

— Не се съмнявам. Сега с теб ще пием кафе и тръгваме.

— Къде? — недоволно се намръщи Коротков. — Цял ден съм кръстосвал града, остави ме да си поема дъх. Пък и вече минава осем.

— Сега двамата с тебе, Юрик, отиваме у нашия общ приятел Стасов и любимата му съпруга Татяна. Твърде възможно е Татяна да е видяла Широкова няколко часа преди смъртта й.

— Охо! — тъжно възкликна Коротков. — Стига само да изляза от кабинета ти, и точно тогава непременно нещо се случва.

* * *

Лариса Томчак и Ана Леонтиева се познаваха от дълги години, но така и не бяха станали близки приятелки. Не че нещо им пречеше или не се харесваха — просто не беше необходимо. Те редовно поддържаха връзка по телефона, понеже за това имаше много поводи — нали мъжете им през последните години работеха заедно.

Съпругата на Стрелников — Алла — също им беше обща приятелка, но само през периода, когато Стрелников още живееше с нея. След като я напусна и започна навсякъде да води със себе си Люба, Лариса и Ана трябваше коренно да се преустроят. Алла харесваше и на двете — беше зряла умна жена, тяхна връстница, а Люба, която беше по-млада от тях с почти двайсет години, им изглеждаше като хлапачка, с която нямаха дори за какво да си говорят. С една дума — детинщини.

Разбира се, по-трудно беше на Лариса, защото Томчак и Стрелников навремето бяха купили съседни вилни места. Когато идваше на вилата, Лариса почти винаги се виждаше с Алла Стрелникова и всеки път с притеснение очакваше въпроси за новата възлюбена на Владимир Алексеевич. Всъщност притеснителни биха били не самите въпроси, а онова, което би стояло зад тях. „С тебе бяхме добри познати, дори приятелки, а сега ти с лекота се отрече от мен и приемаш в дома си съпруга ми с новата му мадама. Не ти ли е неудобно да ме гледаш в очите?“

На Лариса й беше неудобно. И беше безкрайно благодарна на Алла, задето тя не задаваше никакви въпроси и не правеше никакви намеци. Тя разговаряше с Лариса Томчак на различни теми от живота — за политическата обстановка, за телевизионни предавания, за любовните истории на техни общи познати и за туршии от краставички и зеле. Алла Стрелникова безспорно беше силна и необикновена жена, която умееше да не показва истинските си чувства и да не поставя събеседника си в неудобно положение. Владимир беше напуснал Алла преди две години и през целите тези две години Лариса Томчак и Ана Леонтиева не преставаха да се чудят как той бе могъл да остави Алла заради Люба. Та разликата беше като от земята до небето! Алла беше рядка красавица, една от онези жени, които с годините стават все по-привлекателни, защото преживяното слага върху фините черти на лицата им печата на някаква тъжна тайна и изписва иронична усмивка. Тя не само беше умна, привлекателна и умееше да се държи така, че да не те е срам да се покажеш с нея във всякакво общество, но се и обличаше изключително елегантно. Имаше безупречен вкус, чувство за стил…

А Люба беше по-простичка, и то — меко казано. Хубавичка, мила — за това спор няма, но изобщо не можеше да се сравнява с истински красивата Алла. И обноските й не бяха на ниво — всяка емоция, всяка мисъл беше изписана на лицето й. Когато навремето приятелите и жените им се събираха, жените вземаха участие в разговорите наравно с мъжете, защото бяха изцяло в течение на всичко, което ставаше в института, добре знаеха по какво учебно-методическата разработка се различава от научната, а дисертационният съвет — от научния. А Люба и хабер си нямаше от такива неща, но тъй като и тя искаше да участва в разговора, това изглеждаше смешно, понякога дори глупаво. Да не говорим, че нерядко цъфваше в института по рокля с презрамки. Коя си ти бе? Ако се смяташ за съпруга на ректора, ще имаш добрината да се обличаш съответно, студентите те гледат. А пък ако си никоя, тогава нямаш работа тук.

Вътрешно дамите имаха снизходително и леко насмешливо отношение към Люба Сергиенко, но естествено по никакъв начин не го показваха. Първо, бяха добре възпитани, а второ, съпрузите им, Вячеслав Томчак и Генадий Леонтиев, веднъж завинаги бяха определили линията: Володя е техен близък приятел и те настоятелно молят съпругите си да се държат интелигентно, защото е неприлично да се дават оценки, камо ли осъдителни, за хорския личен живот.

За пръв път нещо като съчувствие пошавна в душите им, когато научиха, че приятелката на Люба — Людмила Широкова — е заела мястото й до Стрелников. Но това съчувствие беше все още слабичко, олюляваше се на хилави крачета, защото те си мислеха, че и на самата Люба всичко й е наред. Нали неслучайно тя не се прибра с Мила — значи нещо я задържаше в чужбина, нещо по-силно от любовта й към Стрелников. Догадката за евентуална нейна връзка със заможен турски бизнесмен им изглеждаше тогава повече от убедителна, още повече че Мила, макар и да не потвърждаваше пряко тази версия, не я и опровергаваше. И едва след завръщането на Люба нещата се проясниха. За Лариса и Ана тя се превърна в обект не само на съчувствие, но и на покровителство и грижи. За случилото се те обвиняваха както подлата предателка Мила, така и самия Стрелников. По това време тяхната хронична неприязън към него вече бе прераснала в омраза, ето защо те при всички обстоятелства бяха готови да защитават момичето.

Понякога Лариса и Ана се срещаха просто за да изпуснат парата, както се изразяваха. При тези срещи за изпускане на парата те си правеха една на друга масаж на лицето, боядисваха си косите и се гримираха, със специални пинсети си оправяха веждите, а после лежаха с нанесените на лицата им козметични маски. И днес те се занимаваха с подмладяване и разкрасяване. Вече бяха измили засъхналата маска от минерална кал от Мъртво море, бяха се намазали с подхранващ крем и отново бяха полегнали в очакване кремът да попие. И двете вече знаеха, че Мила Широкова е загинала, но обсъждаха тази тема крайно предпазливо, сякаш опипвайки почвата преди всяка следваща стъпка.

— Как мислиш, Анюта, много ли е лошо, дето никак не ми е жал за нея? — подзе Лариса.

— Ами не — равнодушно отговори Леонтиева, — защо трябва да ти е жал за нея? Красива хищница, грабваше всичко, което й беше подръка. Заслужи си този край. Уличниците свършват така.

— Мислиш, че я е убил някой от случайните й любовници ли?

— Сигурна съм. И изобщо не е задължително този любовник да е бил случаен.

— Искаш да кажеш, че…

От изненада Лариса се надигна от мекия диван и се втренчи в приятелката си, която продължаваше да лежи със затворени очи и безметежно изражение на лъскавото от мазния крем лице.

— Ларочка, разбирам какво си помисли, но кой знае какви постоянни любовници освен Стрелников е имала тази глупачка. Може да е бил някой турчин, от когото е измъквала пари. Спомни си какво ти е разказала Люба. Или може да я е убил някой, с когото е живяла преди Стрелников. Но съм склонна да мисля, че всичко е било така, както ти предположи.

— Да, Бог си знае работата — отвърна Лариса, отново полегна и настани главата си по-удобно. — Във всеки случай това е закономерен край.

— Те няма да го понесат — все така спокойно каза Ана, имайки предвид мъжа си и мъжа на Лариса. — За тях той е идол. Човек, който винаги е прав, дори когато абсолютно не е. Ако започнат да ги привикват в милицията, ще го защитават с всички сили.

Известно време жените лежаха мълчаливо — трябваше да обмислят онова, което допреди малко бяха обсъждали с намеци и недомлъвки. След известно време Ана отново се обади:

— Лара, а кога Люба се прибра у дома си?

— В събота. Защо?

— Значи в понеделник вече не е била у вас?

Лариса рязко стана и втренчено погледна Ана, която все така лежеше със затворени очи, давайки възможност на мускулите си да се отпуснат.

— Какво искаш да кажеш?

— Засега нищо. А ти защо се сепна така?

— Да не си посмяла да го помислиш! — твърдо произнесе Лариса. — Изхвърли това от главата си! Люба не е способна на такова нещо.

— Права си, мисля, че не е — все така равнодушно се съгласи Ана. — Не й е в характера да отмъщава. Нали така?

— Именно. Напълно си права, Анюта — не й е в характера. Тя търпи, плаче и мълчи. Повярвай ми, през тези три седмици се нагледах на нейната слабохарактерност.

— Разбира се, Ларочка, разбира се, не съм се и съмнявала. Но съгласи се, че тя ще представлява голям интерес за милицията. Нали Мила е прибрала парите, които са спечелили заедно, и дори не си е платила наема. А и любовника й отне. Солиден мотив, не може да не се съгласиш.

— Не виждам нищо особено. Момичетата са тръгнали заедно, и двете са били измамени и са търсили начини да спечелят пари, за да се приберат. Пътищата им са се разделили, всяка е печелела, както е умеела. А любовта… тя е друго нещо. Нещо крехко. Днес я има, утре я няма, край, умряла е от старост. Нали и Люба навремето отне Стрелников от жена му? Така че между момичетата не може да е имало никакви сметки за разчистване. Не са си дължали нищо. Не е ли така?

— Така е. Щом ние с тебе, Лара, смятаме така, значи наистина е така. Нали?

— Абсолютно! — отсече Лариса Томчак и взе козметична салфетка, за да почисти от кожата си остатъците от непопилия крем.

И така между тях бе казано всичко. Добре беше, че се разбраха от половин дума и стигнаха до общо мнение.

* * *

Същата вечер, когато се прибра вкъщи, Лариса се обади на Люба.

— Исках да ти кажа… — колебливо започна тя, после продължи по-решително: — Аз те видях.

— Така ли? — равнодушно отвърна Люба. — И какво сега?

— Не се тревожи. Нищо няма да кажа. Разбира се, не биваше да го правиш… Но няма значение, сега вече няма никакво значение. Нея вече я няма и това е важното.

— Да — глухо потвърди Люба, — нея вече я няма. А всичко останало няма значение.

* * *

Юра Коротков се вслуша в съвета на Анастасия да не закача Люба без предварителна разработка и реши да разпита за нея по-подробно приятелите на Стрелников. И тогава се разбра, че онези почти три седмици, а по-точно — деветнайсет дни след завръщането си от Турция, тя е прекарала не у някакъв любовник, а в жилището на семейство Томчак. Наистина самият Вячеслав Томчак през това време бил предимно на вилата, но все пак два-три пъти си идвал в Москва, видял в дома си Люба и научил от жена си за нейната печална турска епопея.

— Изглеждаше много потисната — разказа той на Коротков, — мисля, че дори почти не разбираше какво става около нея. Бих казал, че беше в шок. Представете си: толкова да страдаш в чужбина, така да мечтаеш да се върнеш у дома и да научиш такова нещо… Не стига, че Володя не я е чакал, но и се е свързал с приятелката й, която е постъпила с нея толкова подло в Турция, като я оставила без пари и я принудила да плати собствените й дългове.

— Кажете: вие добре ли познавахте Широкова?

— Не, изобщо не я познавах. Когато Володя се раздели с жена си и заживя с Люба, ние я приехме като негова бъдеща съпруга и общувахме с нея доста често. А когато се появи Мила, отначало дори не знаехме, че е приятелка на Люба. Мислехме си, че е някакво леко увлечение, докато Люба отсъства — напълно простимо. После се оказа, че нещата далеч не са толкова прости, че Мила здраво се е вкопчила в Стрелников и че за Люба вече няма място до него. Всичко това стана през лятото, а от първи септември ние вече не работим със Стрелников. Така че имам доста смътна представа за Мила. Много по-добре познавам Люба.

— Как мислите, възможно ли е Люба Сергиенко да е искала да си отмъсти на Мила?

— Защо не? — отвърна Томчак на въпроса с въпрос и се позасмя. — Като нищо. Има мотив, и то доста солиден. Има за какво да си отмъщава. Още повече че Любаша е рядко злопаметно същество, с години не забравя обидите, нищо не прощава току-така. Защо, вие сериозно ли я подозирате?

— Не, какво говорите! — успокои го Коротков. — Просто проучвам нещата. Не знам, може да се наложи и да я заподозра. Но засега нямам такива основания. Как мислите, Вячеслав Петрович, би ли могла Люба да ми каже някои полезни за следствието подробности за убитата си приятелка?

Въпросът беше абсолютно идиотски и Коротков го зададе не за да чуе отговор по същество. От онова, което до днес бе успял да научи за Людмила Широкова, излизаше, че може да я е убила не само Люба Сергиенко, но и самият Стрелников, ако е научил за креватните похождения на своята любима. И ако подозренията му относно Стрелников не бяха безпочвени, неговите верни приятели Томчак и Леонтиев щяха да направят всичко възможно, за да отдалечат нахалните оперативни работници от своята среда. Сиреч да пасат по чужди ливади, няма защо да газят нашата тревица. И ако Томчак дълбоко в себе си подозираше, че приятелят му може да е станал убиец, сега щеше да започне да уверява Коротков, че Люба не би му разказала нищо ново, още по-малко пък нещо лошо за своята загинала приятелка.

— Разбира се — отговори Томчак, — но само до определени граници. Доколкото разбрах, през последната половин година те не са общували и след завръщането си от чужбина дори не са се срещали. Така че Люба едва ли би могла да ви каже нещо съществено за живота на Мила през последните месеци.

Точно така. Той се опитва меко да внуши на Коротков, че е безполезно да разговаря с Люба, защото тя не знае нищо интересно във връзка с разследването. Защо ли? Защо не иска милицията да разговаря с Люба? Защото тя прекалено добре познава самия Стрелников и може да разкаже за неговия характер и навици нещо, което да усили подозренията. Или дори изцяло да ги затвърди.

— Но, от друга страна — продължи Томчак, — тя прекрасно познава характера на Мила и в този смисъл безспорно може да ви бъде много полезна. Освен това мисля, че Мила може да е влязла в конфликт с някого, докато е била в чужбина, тогава Люба може да знае и за това.

Не, не е бил прав. Томчак не се опитва да брани приятеля си Стрелников, той просто се старае да бъде логичен и последователен.

— И един последен въпрос, Вячеслав Петрович. Какво беше отношението на Алла Сергеевна Стрелникова към обвързването на съпруга й с Мила?

— Никакво — бързо отговори Томчак. — Това отдавна е престанало да я интересува.

„Нещо много бързо ми отговори, човече — помисли си Коротков. — Очаквал си въпроса и предварително си подготвил отговора си?“

Имаше няколко версии относно убийството на Людмила Широкова. Първата и основна група версии беше свързана с любовния триъгълник Стрелников-Широкова-Сергиенко. С еднакъв успех можеха да подозират както Люба — че е отмъстила на приятелката си, така и Владимир Стрелников — ако успееха да докажат, че е научил за лекото поведение на новата си любовница. Имаше и други версии, свързани с лекомисленото поведение на Мила при избора на партньори за секс. Третата група версии беше свързана с пребиваването на Широкова в Турция. И всички тези версии трябваше да се отработят… А хората, както обикновено, бяха малко.

* * *

Есента в Подмосковието винаги беше красива, но тази година — особено. Обикновено се казва, че природата не е пестила багрите, но в случая това не беше съвсем вярно. Природата явно пестеше златистожълтите и пурпурните тонове, листата бяха още зелени, сякаш не беше октомври, а все още август. Вячеслав Томчак прекарваше цели дни или в разходки из гората, или седнал на верандата в люлеещия се стол, и разсеяно се взираше в небето и в дърветата. Беше му тежко на душата, обладан от чувство за безизходица. Разбираше, че в неговото положение непременно трябва да намери виновник, да насочи цялата си ярост към него — тогава ще му олекне. Но виновник нямаше. По-точно — той не можеше да го намери. Чия беше вината да стане така? Володя Стрелников? Разбира се, че не. От него не може да се иска да се занимава с доскучала му работа само защото приятелите му са негови заместници — би било глупаво и несправедливо. Един мъж сам избира кариерата си и начините да я развива, без да се отдава на сантименталност. Може би беше виновен самият той, Вячеслав Томчак? Но каква, каква беше неговата вина? Че не отказа на приятеля си, когато той го помоли за помощ?

Много му се искаше да намери възможност да упрекне в каквото и да било жена си Лариса, но и в това не успяваше. Лариса постоянно го бе предупреждавала, че събитията в края на краищата ще се развият именно така. Като учен той се погуби, като бизнесмен не се осъществи, а административната работа толкова не му допадаше, че дори не му се мислеше за нея. Томчак ясно разбираше, че депресията и периодът на безработното безделие ще отминат и той ще бъде принуден да се захване със същата административна работа, от която му се гадеше. Пък и къде да я намери тази работа? Да не би телефонът да е прегрял от обаждания, с които хората се надпреварват да го канят на работа? Хайде де! Тепърва ще трябва да обикаля, да моли, да задейства стари връзки и плахо да пита няма ли подходяща длъжност за него — каква да е. Не му се искаше да се примири с подобна перспектива, но и на научната работа можеше да сложи кръст.

Откъм шосето се чу шум на мотор, но Томчак дори не се извърна да види кой от съседите е дошъл на вилата си в края на сезона. Не му се разговаряше с никого. Но колата спря точно пред неговата порта и нетърпеливо изсвири с клаксон. Томчак тежко се надигна от стола и бавно слезе от верандата. На шосето бе спряла колата на Стрелников. Вячеслав бързо отвори портата.

Докато вървяха към къщата, Томчак неволно се любуваше на приятеля си. Беше поотслабнал, още малко побелял, но все така безумно красив и с предишната лека и стремителна походка.

— Ти какво си позволяваш, Славка? — подзе Стрелников без дълги предисловия. — Цупиш се, скрил си се на вилата… Не е работа това. Я сложи чайника, донесъл съм едно-друго.

Хвърли небрежно скъпото си яке на перилата на верандата и се върна при колата. Томчак влезе в къщата, за да сложи чайника на печката, а когато отново излезе на верандата, видя как Стрелников вади от огромен сак най-разнообразни продукти — от месо до плодове и кутия бонбони. Накрая на масата се появиха бутилки скъп коняк, джин и хубаво вино.

— Какво има, Володя? Защо си донесъл тези неща? — учуди се Томчак. — Не умирам от глад, всичко си имам.

Стана му неприятно, защото внезапното посещение на приятеля му с куп продукти много напомняше жест на съжаление, сякаш Стрелников беше щедър благотворител, а той, Вячеслав Томчак — нещастен дрипав просяк.

— Обаче аз умирам — весело отвърна Стрелников. — Вече дяла седмица поминувам с някакви ужасни сандвичи от корав хляб, животът стана страшно напрегнат и все не мога да се нахраня като хората. Затова реших за три дни да забравя всичко. Как мислиш, ще ни стигне ли всичко това за три дни или да прескоча да купя още храна?

Сърцето на Томчак подрипна и радостно заби.

— Решил си да прекараш три дни тук? — недоверчиво попита той.

— Ако нямаш нищо против. Слава, отдавна е време да си поговорим, но първо хайде да сготвим това месо, да ударим първата чашка, а после ще ти кажа всичко, което исках да ти кажа. Къде е прочутият ти мангал?

Когато опекоха шишчетата, слънцето вече беше залязло и започваше бързо да се мръква. Масата на верандата се огъваше от мезета.

— Най-много обичам вилата есенно време, защото човек смело може да запали лампата на верандата, без да се плаши от комари. Какво да ти налея, Славка? Коняче или джин с тоник?

— Джин. Но и сам мога да си налея, не е нужно да ме обслужваш. Все пак съм домакин, а не гост.

— А, не! — решително отговори Стрелников. — Днес си мой гост, просто случайно те приемам на твоя, а не на моя територия.

Той взе чашката си с коняк и стана. Томчак погледна приятеля си с недоумение:

— Какво сега?

— Наздравиците се произнасят на крак.

— Я стига, Володка, престани! Седни! Нали сме си наши?

— Именно затова. Недей да спориш, Славка, седи си и слушай. С никого другиго в такава ситуация не бих станал, но ти си специален случай. Ти означаваш много за мен, Славка, и ако произнасям тази наздравица на крак, правя го само защото искам да ти покажа колко те уважавам, колко те ценя и обичам. Знаеш ли: приятели са ни не хората, с които общуваме всеки ден, а онези, към които се втурваме като към убежище, защото знаем — там ще ни приемат и стоплят, няма да ни изгонят и няма да излъжат очакванията ни. Аз винаги съм те възприемал именно така, а се познаваме повече от четвърт век. Помисли си само, Славка, четвърт век! И винаги съм бил сигурен, че и ти ме възприемаш именно така. Винаги съм смятал, че ако се почувстваш зле, ако ти е тежко, първия, при когото ще дотичаш, ще бъда аз. Съжалявам, че съм грешал. Ти не дойде при мен, затвори се на вилата и тук в горда самота предъвкваш обидата си. Слава, тази наздравица ще бъде дълга, но потърпи, защото това е много важно за мен. Непременно трябва да ти кажа всичко, което съм премислял напоследък. — Стрелников помълча, замислено загледан в чашката в ръката си. — Трябва да ти се извиня за грешката си. Смятах, че моите близки приятели са като мен, че са същите, че разсъждават като мен и чувстват като мен. И щом аз в труден момент тичам при тях за помощ, и те биха постъпили така. Ти не дойде и аз бях сигурен, че всичко с теб е наред и нямаш нужда от мен. Очевидно не съм бил прав. Ти не си като мен и е трябвало да се съобразявам с това. Винаги съм смятал, че между приятели не може да има обиди и неразбиране, че именно затова са приятели, за да си казват истината веднага и да си изясняват всички недоразумения, без да чакат те да прераснат в задълбочаващ се конфликт. Наивно съм си въобразявал, че приятелите са открити един с друг и нищо не спотайват в себе си, не държат камък в пазвата си. Грешката ми е, че винаги съм те смятал за човек със същите разбирания. А ти се оказа друг, но за съжаление аз го разбрах с голямо закъснение. И те моля за прошка, Слава. Много съм виновен пред теб. Прости ми.

— Какви ги приказваш? — притеснено замърмори Томчак. — Изобщо не си виновен…

— Виновен съм. И ако ми прощаваш, просто се чукни с мен и изпий чашата си.

Приятелите мълчаливо пиха и Стрелников отново напълни чашките. Той продължаваше да стои прав и не позволяваше на Томчак да стане.

— Сега, Славка, ще ти кажа още нещо. Знам, че ми се сърдиш, задето според вас съм ви зарязал и съм ви изоставил във фондацията, за да отида на друго място. Това не е така. Ако знаеше как беше в действителност, нямаше да ми се сърдиш. Много съм виновен пред теб, защото трябваше да проведем този разговор много по-рано, но аз — повтарям — смятах, че сме приятели, че отношението ти към мен е същото като моето към теб и ако нещо те обижда или не ти харесва, просто ще дойдеш при мен и ще ми кажеш. Но ти мълчеше и аз бях сигурен, че с теб всичко е наред. Затова знай, Славка, че напуснах фондацията и отидох в комитета само защото ми предлагат много интересна, отговорна и перспективна работа в правителството, но е неприлично такъв пост да заеме човек, идващ направо от бизнеса, той трябва да дойде от държавна структура. Само затова напуснах фондацията. Само затова, повярвай ми. И естествено през цялото това време си имах наум, че след като новото ми назначение се осъществи, ще помоля теб и Гена да дойдете при мен. Ще ми бъде трудно без вас, смятах да ви помоля да не ме изоставяте и при новата ми длъжност. Просто преди два месеца беше преждевременно и малко страшничко да говоря за това, още повече че ме помолиха временно да не споменавам пред хора за това предложение. А сега назначението ми е въпрос на седмици, ако не и на дни. И аз те моля, Слава, твърдо да ми обещаеш, че ще ми помогнеш. Необходим си ми, без теб съм като без ръце.

— Не знам, Володя, всичко е толкова неочаквано…

— По-добри предложения ли имаш?

— Не, засега нямам изобщо никакви други предложения.

— Ето виждаш ли! Помисли си, Славка, и ми кажи решението си. Ще остана при теб три дни, до понеделник. И се надявам на тръгване да чуя от теб, че си съгласен.

— Ами Гена? Говори ли вече с него?

— Не, ти си първият — лъчезарно се усмихна Стрелников и ослепителните му равни зъби блеснаха. — Знаеш ли, бях страшно зает, все не можех да се добера до вас, а сега и това нещастие с Мила…

Той изпи на един дъх съдържанието на чашката си и седна. След споменаването на убийството над масата се възцари мълчание. Томчак не знаеше как да се държи. Разбираше, че Стрелников отново го въвлича в поредната авантюра, но не намираше сили у себе си да се съпротивлява на напора му. Володка го обича и се нуждае от него. Той може да се държи грубиянски, докато не срещне остра реакция. Тогава Стрелников се спира и произнася ей такива топли и прочувствени думи като сега и те поставят нещата по местата им. Самообвинява се, моли за прошка. И същевременно го прави така, че самият Томчак да се почувства виновен. Ами да — защо той се затвори насаме с обидата си, защо се втренчи в собствените си тревоги? Човек не постъпва така с приятелите си. Трябваше веднага да отиде при Володя и да си поговорят, така всичко щеше бързо да се изясни. Тогава може би Томчак нямаше да напусне и фондацията, двамата с Гена щяха да се поизмъчат още там, да изчакат новото назначение на Стрелников. А той се държа като глупак. „Дай си ми куклите, на ти парцалите.“

Напрежението, което бе сковало Томчак от момента, когато на вилата се появи приятелят му, изчезна, отстъпи място на неловко мълчание. А онази лекота и радост, която винаги бе присъствала при срещите на приятелите, така и не се появи. Вячеслав без удоволствие дояде мекото сочно шишче, размишлявайки колко виновен е самият той. Замалко да разруши старото приятелство. Беше се държал като дете, беше се разсърдил. Прав беше Володка, за всичко беше прав.

След вечеря те разтребиха масата, измиха чиниите.

— Хайде да напалим огън! — внезапно предложи Стрелников. — Да си припомним младостта.

Студентската им младост бе преминала в самото начало на седемдесетте, когато поголовно всички бяха луди по бардове и авторски песни с китара край огъня. Тогава всичко това беше чудесно и много романтично, а сега изглеждаше на Томчак смешно и донякъде нелепо. Но Володя беше негов гост и макар че поривът на Стрелников се видя на Вячеслав неразбираем и неуместен, той с готовност тръгна към онова място на поляната, където обикновено палеха огън.

Нощта беше студена, тъмна и много тиха. Само вятър шумолеше и попукваха съчките в огъня. Приятелите мълчаливо седяха край него върху обърнати касетки, които Томчак бе донесъл от бараката.

— В понеделник е погребението на Мила — прекъсна паузата Стрелников. — Нуждая се от съвета ти, Слава.

— Какъв съвет искаш?

— Как мислиш, Люба ще дойде ли на погребението?

— Не знам. Сигурно. Нали са били приятелки.

— Не ми се иска да я срещам. Мисля, че ме разбираш.

— Володя, какъв съвет мога да ти дам? Ти се венча с Мила, тя не ти е просто случайно гадже. Не можеш току-така да не отидеш на погребението. Какво има да обсъждаме?

— А знаеш ли дали Люба ще дойде?

— Не знам. Искаш да попитам ли?

— Да. Ако можеш да научиш отнякъде, ще ти бъда много благодарен.

— Няма как да попитам. Тук нямам телефон.

— Аз имам мобилен, забрави ли? Е, ще направиш ли това за мен, Славка?

— Но разбери, Володя, безсмислено е. Дори да се окаже, че Люба смята да отиде на погребението, какво ще промени това лично за теб? От всяко положение ти трябва да присъстваш. И едва ли някой ще се наеме да я уговаря да не идва, за да не те притеснява. Тя ще постъпи, както смята за нужно. И ако иска да се прости с Мила, никой не може да й го забрани.

— Но ако се разбере, че няма да идва, поне няма да се нервирам излишно. Моля ти се, Слава.

Томчак взе подадената му слушалка и се обади в Москва на Лариса. Тя му каза, че засега Люба не възнамерявала да ходи на погребението на приятелката си, но, разбира се, през оставащите дни можело да реши нещо друго.

— Слушай — ядосано каза Томчак, връщайки телефона на Стрелников, — ти всъщност какво си мислеше, когато започна цялата тази история? Надяваше се, че Люба никога няма да се върне? Трябваше да си наясно, че рано или късно тя ще си дойде, ще научи, че си се венчал с приятелката й, и при среща все някак ще трябва да я погледнеш в очите. Прав си, Володя, отдавна трябваше да си поговорим. Просто напоследък някак отвикнахме да обсъждаме твоите постъпки. Откак започнахме да работим заедно — тоест от момента, когато ти ми стана началник, а и началник на Генка, — ние не смятахме, че е възможно да обсъждаме живота ти с теб. Свободен си да постъпваш, както намериш за добре, вече си голямо момче и не си искал съвети от нас. Само ни даваше указания и искаше безпрекословно да ги изпълняваме. Но историята с Мила крайно ни изненада. Бяхме възприели скъсването ти с Алла по-спокойно, макар че и тогава недоумявахме, но поне постъпката ти в този случай не изглеждаше като нещо крайно неприемливо. Е, разлюбил си жена си, с която живя двайсет години, обикнал си младо момиче — какво пък, малко ли са мъжете, с които това се е случвало поне веднъж в живота! Но с Мила… Това вече беше прибързано и глупаво. Какво ти стана? Защо не дочака Люба да се върне, за да се разделите нормално, както правят почтените хора? Избягвал си телефонните разговори с нея, не си вдигал слушалката, когато си чувал гласа й от секретаря. Може би това не ти е интересно, но тя е разказала на Лара, че е гладувала, лишавала се е от обед или вечеря, за да получи налични пари от шефа си. С тези пари е купувала телефонна карта, за да ти се обади. А ти не си вдигал слушалката. На какво си разчитал? Та ти си разбирал, че рано или късно тя ще си дойде и ще трябва да говориш с нея.

— Тя е гладувала? — тихо попита Стрелников. — Не съм знаел. Мила ми каза, че с нея всичко било наред, че се била уредила прекрасно, имала интересна и добре платена работа. Излиза, че ме е излъгала?

— Въпросът не е, че те е излъгала, а че ти си й повярвал. Искало ти се е да вярваш и си повярвал. Не си пожелал нито веднъж да вдигнеш слушалката, когато се е обаждала Люба, за да се убедиш, че Мила не те лъже и че жената, с която живя две години и на която бе обещал да се ожените, наистина е добре. Не искам да говоря с лошо за една покойница, но не може да не си виждал, че тя е фалшива от главата до петите. Хайде признай си, нали го разбираше?

— Слава, моля ти се… Нека не обсъждаме Мила. Каквато и да е била, вече я няма. Хайде да не очерняме паметта й. По-добре ме посъветвай какво да правя с Люба. Как да се държа с нея, ако случайно я срещна на погребението?

— Не знам! — рязко отвърна Томчак.

Много му се искаше да тръсне нещо грубо, като: „Ти надроби тази попара, ти си я сърбай. Когато си вкарвал Мила в леглото си, не си ме питал“, но разбираше, че човек не се държи така с приятелите си. Володя търси от него съвет и помощ и той трябва да му помогне, а не да се занимава с нравоучения.

— Ако искаш, ние с Лариса ще се заемем с Люба, когато дойде. В края на краищата тя е нормален разумен човек и няма да ти прави сцени в такъв момент.

— Сигурен ли си?

— Разбира се. Ако смяташе да ти иска обяснение, щеше да дойде, без да чака нейната съперница да…

Томчак се запъна. Какви ги приказва? Идиот! От тези приказки излизаше, че Люба може и да не е търсила обяснение от Стрелников, докато Мила е била жива. Че е чакала смъртта й. Чакала е… По дяволите, що за идиотско хрумване! Люба не може да го е направила. Впрочем защо да не може? Толкова добре ли я познава, за да твърди това със сигурност?

Стрелников отново се умълча, загледан в огъня. В отблясъците на пламъка лицето му изглеждаше като изсечено от камък, някак мъртвешки неподвижно и неочаквано сурово.

— Имам още една молба към теб, Слава — тихо каза той. — Следователят вече ме разпитва. Много го привлича версията за убийство от ревност. И двамата най-перспективни заподозрени за него сме аз и Люба.

— Ти? — учуди се Томчак. — Хайде, Люба — разбирам. Но защо ти?

— Защото Мила е водила много активен живот зад гърба ми. Но аз не съм го знаел, честна дума. Славка, кълна ти се — не съм знаел. Следователят ми каза. Аз нямах причини да я ревнувам. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти. Значи смяташ, че го е направила Люба?

— Няма значение какво точно смятам. Аз не съм убил Мила. И в никакъв случай не бива да допуснем да се окаже, че убийцата е Люба. Разбираш ли ме?

Да, Томчак добре го разбираше. Едно е неизвестен убиец да убие бъдещата ти съпруга и съвсем друго — да се окаже, че ти си провокирал ситуацията и едната ти любовница се е саморазправила с другата. След подобен скандал за никакво ново назначение и дума не може да става. Но ако няма ново назначение за Стрелников, няма да има и нови хубави длъжности за Вячеслав Томчак и Генадий Леонтиев. Това ще се получи на практика. Значи трябва да се направи всичко възможно подозренията да отпаднат от Люба. Защото никой освен нея не може да е убил Мила Широкова.

— Разбирам те, Володя — бавно произнесе Томчак. — Надявам се и Гена да те разбере. Както и съпругите ни. Можеш да разчиташ на нас. Няма да те подведем.

Ето така трябва да стоят нещата между приятели. Стига обиди и недоразумения, стига женски глупости и сълзлива сантименталност! Един приятел е в беда и му е нужна помощ. И той ще получи тази помощ.

ГЛАВА 4.

Тя не можеше и не можеше да се включи в заобикалящия я живот. Нещо се случваше на някого, някой говореше нещо, хората ходеха някъде, но Люба не можеше да вникне в същината на действителността. По цели дни се мъчеше да живне, но не можеше. Мила бе умряла. Тя я бе убила. „Не може да бъде — повтаряше си Люба, — не може да съм го сторила. Такива неща не стават. Не може, не може, не може да съм го сторила! И все пак съм го сторила.“

Пред родителите си трябваше да изглежда нормално и тя всякак се стараеше. Най-много, разбира се, я тормозеше майка й.

— Още ли си вкъщи? — искрено се изненада тя, когато се прибра два дни след завръщането на Люба. — Мислех, че пак ще живееш при Володя. Защо не си у него? Да не сте се скарали?

— Изобщо не сме се скарали — вяло отвърна Люба. — Не мога ли да поживея и вкъщи в края на краищата? Какво странно има в това? Или може би ви преча?

Майка й угрижено се наведе над нея:

— Какво се е случило, Любочка? Скъсала ли си с него? Да не те е обидил с нещо? Кажи ми.

— Нищо не се е случило. Остави ме на мира, моля те. Трябва да поживея известно време без него.

— Разбирам — закима майка й, — имаш нова връзка. В Турция ли се запозна с него? Защо нищо не ми разказваш?

— Нямам никаква нова връзка, мамо, за бога, остави тези глупости! Просто трябва да поживея известно време без Володя. Можеш ли да ме разбереш?

Майка й обидено въздъхна и отиде в кухнята да готви за вечеря. Баща й — кадрови военен, изобщо не задаваше въпроси за Стрелников, от самото начало не му харесваше, че дъщеря му живее у женения си любовник, но той пък много се тревожеше, че след като се върна от чужбина, Люба така и не бе започнала работа. Той беше човек от старата школа и домашното безделие му изглеждаше изключително нередно.

— Кога тръгваш на работа? — попита я още първия ден, когато Люба се прибра вкъщи.

— На работа ли?…

Тя се стъписа. Наистина — все някъде трябваше да работи. Сигурно пак в същия хотел, в „Русич“ — генералният директор беше обещал веднага да я вземе на старото място и дори да я повиши, ако наистина изкара стажа си в някой добър курортен хотел. Но нали тя не изкара такъв стаж. И освен това там всички знаят за Стрелников. И ще започнат да я съжаляват… Или да злорадстват — всеки различно. И най-вече — всеки ден ще трябва да вижда Мила. А, не, само това не!

— Татко, половин година работих без почивни дни, трябва поне да си отспя.

— Но стажът ти ще се прекъсне.

Баща й все още живееше със старите понятия, като трудов стаж, профсъюзи, трудова книжка.

— Няма да се прекъсне. Чувал ли си за сменния метод? Половин година работиш без почивни дни, после половин година почиваш на законно основание.

— Гледаш да ме успокоиш с разни измислици — мърмореше той. — Внимавай, после да не си скубеш косите, предупредих те.

Люба вътрешно се напрягаше. Цял живот панически се бе страхувала от родителите си. Те никога не бяха я удряли, но при всеки удобен случай казваха: „Хем те предупреждавахме… Да, ние си знаехме, че ще стане така… Хак ти е, нали ти казахме…“ Това беше непоносимо. Нито веднъж в живота си Люба не можа да получи от тях умен съвет, защото първо трябваше да разкаже за затруднението, в което бе изпаднала, и тогава се започваше: ние те предупреждавахме, казахме ти, хак ти е сега, не биваше… Разбира се, ако й стигнеше мъжеството да изтърпи тези нотации, да изслуша докрай колко е глупава и непослушна, защото сто пъти са я предупреждавали, а тя пак си е знаела своето — да, в такъв случай вероятно би могла да чуе и полезен съвет. Вероятно. Там е работата я! Съвет можеше да получи само вероятно и после, а мъмренето получаваше веднага. Още петнайсетгодишна Люба Сергиенко реши, че е по-добре да не занимава родителите си със своите проблеми. Нека си мислят, че всичко й е наред. Не бива да им разказва за неприятностите си и да им дава повод да си излеят приказките на тема колко е глупава и лоша и изобщо как сама си е виновна. Господи, разбира се, че сама, кой го отрича! Да не би тя да не го разбира? Но нали човек споделя неприятностите си не за да му кажат: „Колко си глупав!“, а за да получи съчувствие и да му помогнат. Само за това. Защо ли хората не разбират такива прости неща?

Майка й понякога се оплакваше от потайността на дъщеря си.

— Защо никога нищо не ми казваш? — обиждаше се тя, когато за пореден път научеше, че в живота на Люба са станали някакви събития, за които тя не знае.

„Защото не умееш да слушаш — всеки път искаше да отговори Люба. — Защото започваш да се вайкаш, да ме предупреждаваш и да ми четеш морал, вместо просто да ме изслушаш.“

Когато се прибра вкъщи след половингодишно отсъствие, Люба накратко, без подробности им разказа как е работила в четиризвезден хотел, демонстрира им направените покупки и така приключи с темата Турция. Всичко било прекрасно, просто превъзходно, но сега си е тук, вкъщи, и няма какво повече да говорят за това.

Денонощията на Люба се деляха на два периода, всеки от които беше посвоему тягостен. Денят, когато родителите й отиваха на работа и тя оставаше сама със себе си, и времето от вечерта до следващата сутрин, когато майка й и баща й си бяха вкъщи и й досаждаха с приказките и въпросите си. От всяка казана от тях дума й идваше да запищи, да си запуши ушите, да побегне към стаята си, да се заключи и да не отваря. Никога. Да заспи, да се събуди и да открие, че всичко е било просто сън. Макар и кошмарен, но сън…

Тя е убийца. Тя позволи на омразата и злобата да вземат връх над разума й, поддаде се на неудържимата жажда за мъст. Тя пожела смъртта на приятелката си. Тя призоваваше тази смърт, тя мечтаеше за нея, усмихвайки се в тъмното, както някога се бе усмихвала в леглото в тъмната задушна стая и бе мислила за Стрелников, за завръщането си при него. Люба бе вложила в тази мечта цялата си душа и когато се оказа, че Стрелников не я е чакал, всичко вътре в нея бе готово да се пръсне на малки парченца, защото стожерът, на който се крепеше всичко останало, бе рухнал. Но тогава се появи нов стожер — омразата. Омразата към самия Стрелников и към Мила Широкова. Разпиляната й душа отново се събра около този стабилен стожер. Появи се цел, появи се смисъл. Вече имаше какво да очаква и към какво да се стреми, имаше за какво да мечтае. И ето че Мила я нямаше вече. Отново от душата на Люба бе изтръгнат стожерът, отново всичко се рушеше, разпадаше, натрошаваше се на малки парченца. Тя имаше чувството, че е коленичила на пода и безпомощно се опитва да събере на купчинка тези ситни късчета, а те й се изплъзват, не й се оставят и от всяко докосване само отхвърчават все по-надалеч. Този образ я преследваше денем и нощем. „По-добре да беше останала жива — беззвучно шепнеше Люба, — тогава поне щях да разбирам за какво живея и какво очаквам в този живот. А сега нищо не разбирам и нищо не очаквам. И няма за какво да живея.“

В понеделник — деня на погребението на Мила Люба още сутринта отиде в близката черква. От прибирането й вкъщи беше минала една седмица и през това време Люба ходеше там почти всеки ден. Никога не бе изпитвала религиозни чувства, но не беше и войнстваща атеистка, винаги се бе отнасяла към въпросите за Бог доста равнодушно. Ала сега, поддала се на лютата, яростна омраза, бе готова да направи всичко, за да отнеме живота на Мила. На приятелката си. На съперницата. На тази крадла и уличница. Някой някога й бе казал, че ако имаш враг, трябва да отидеш в три черкви и във всичките да запалиш свещи за негово здраве и да му пожелаеш всичко най-хубаво. Тогава злото, което излъчва врагът ти, няма да те докосне. Беше чувала и други съвети, свързани с черна и бяла магия, баене, урочасване и тем подобни ужасии. Люба изпълни всичко. Докато живееше още у семейство Томчак, започна да ходи при баби, гадателки, знахарки и магове. А щом се прибра вкъщи, вече всеки ден се отбиваше в черквата. Палеше свещи за Мила и страстно шепнеше, загледана в танцуващия пламък:

— Искам да умреш. Дано умреш в страшни мъки! Дано поне за пет минути изпиташ страха и болката, които изпитах аз! Не искам да живееш!

Но днес, в деня на погребението на омразната й приятелка и съперница, Люба се надяваше да я споходи поне някакво подобие на спокойствие. Всичко се бе сбъднало. Всичко бе станало така, както бе пожелала Люба. Вече не й трябваха яростта и злобата, можеше да отпусне душата си.

Тази сутрин влезе в храма, купи три свещи и тръгна към обичайното място — иконата на свети Николай-угодник. Тук бе отправяла проклятията си, тук бе призовавала за смъртта на Мила, пак тук щеше да поиска прошка от покойната.

— Прости ми, Мила, не знаех какво върша. Бях загубила разума си, нищо не разбирах, омразата ме беше заслепила. Сега виждам, че е било по-добре да те оставя жива. Но вече е късно. Исках твоята смърт, а убих себе си. Така че чакай ме, Мила, няма дълго да остана тук. Скоро ще се видим. Довиждане.

Люба добре си спомняше, че по-рано, когато стоеше пред иконата, щом прошепнеше думите на омраза и проклятията си, веднага се успокояваше и излизаше от черквата, почти омиротворена. Дотолкова омиротворена, че дори в продължение на няколко часа беше готова да се откаже от отмъщението. Яростта, бушувала у нея, утихваше и Люба дори малко заприличваше на предишната Люба. И много се надяваше, че днешното влизане в черквата пак ще й донесе облекчение.

Но облекчение не я споходи. Тя не почувства изобщо нищо: нито срам, нито разкаяние, нито жал, нито вина. Късчетата се бяха разпръснали толкова надалеч, че й беше нужен много мощен магнит, който да ги събере и да удържи душата й цяла. Люба Сергиенко с ужас разбра, че такъв магнит сега може да стане само омразата. Мила я нямаше вече. Но нали Стрелников беше жив!

* * *

По делото за убийството на Людмила Широкова доста бързо се натрупа обширна информация, в която обаче липсваше най-важното: отговорът на въпроса къде и с кого тя е прекарала вечерта, когато са я убили. Жената на Владислав Стасов — Татяна — беше категорична: именно Широкова бе седяла до нея същия ден в метрото. Тя се бе качила заедно с Татяна на станция „Китай-город“, беше слязла на „Академическая“ и това се бе случило в интервала между шест до шест и половина вечерта.

— И най-вероятно не е напускала повече района на „Академическая“ или поне не го е напускала сама — каза Татяна.

— Защо смяташ така? — учуди се Настя.

Татяна замислено повъртя в ръцете си книжката със сиво-синкава корица, после я отвори на отбелязаното място — където беше пъстрата картонена бордна карта от летището в Барселона.

— Картата е почти на същото място, на което Широкова затвори книжката, когато слезе. Добре си спомням кой точно епизод четеше, преди да я затвори. Сега е три листа по-нататък. Вие ли сте я местили?

— Разбира се. Извадихме я и я разгледахме. Но после я сложихме на същото място, където я бяхме намерили. Тя обърна ли внимание дали четеше бързо или бавно?

— Средно. Хайде да пресметнем. Когато отвори книгата, беше тук — Татяна прелисти страниците и отбеляза мястото с чиста библиографска картичка, която взе от бюрото на Настя, — а когато я затвори — ето тук. Колко минути са от „Китай-город“ до „Академическая“?

— Около дванайсет.

— За дванайсет минути е прочела девет страници, тоест по минута и двайсет секунди на страница. Три листа правят шест страници, значи е успяла да почете още около осем минути.

— Да — кимна Настя, — мисля, че си права. На „Академическая“ няма на какво да се прехвърля, може само да излезе в града. Значи — най-много осем-десет минути с автобус. За толкова кратко време не е могла да стигне далеч. А може изобщо да не е пътувала, а да е седяла на някоя пейка и да е чакала някого. Напълно естествено е тогава да чете книжка, особено ако преди това е стигнала до интересно място.

Тя леко се изви назад и два пъти удари с юмрук по стената. След няколко секунди вратата се отвори и на прага застана идеално избръснатият и подстриган Коля Селуянов. На всичко отгоре беше и с нов костюм, с което лиши Настя Каменская от дар слово поне за пет секунди.

— Господи! — избъбри тя, когато се посъвзе. — Коленка, какво се е случило?

— Браво бе! — тържествено отговори Селуянов, като с усилие сдържаше смеха си. — Така си и знаех: непременно ще ме опозориш пред майсторката на руския криминален роман. Снощи Стасов ми каза, че днес Татяна Григориевна ще бъде тук и по този случай се постарах да изглеждам по-прилично, за да направя добро впечатление на тази знаменитост, а ти, Настася, развали всичко. Разрешете да се представя — церемониално се обърна той към Татяна, — майор Селуянов, за приятели — Николай, а може и просто Коля. Запален почитател на вашия талант — както на литературния, така и на следствения.

— Много ми е приятно. Образцова — мелодично произнесе Татяна и подаде на Селуянов ръка, която той веднага докосна с устни като истински паркетен кавалер от деветнайсети век.

Настя ги гледаше смаяно и не разбираше какво става. Коля не приличаше на себе си — той никога в живота си не бе целувал ръка на дама и доколкото Настя знаеше, не бе прочел нито един криминален роман. Селуянов изобщо четеше малко, тъй като нямаше време за подобно удоволствие, но когато се случеше да чете, избираше изключително фантастика — за някакви извънземни или за звездни войни. „Чета ги не за да поумнея — казваше, — а само за да се пооткъсна от гадостите и мерзостите на заобикалящия ме живот. Ето защо чета само за неща, които никак не приличат на нашия живот.“ Настя би могла да се закълне, че колегата й Николай не само не е прочел, но и не е държал в ръцете си нито една книга от Татяна Томилина.

— Коля, имам молба към теб — каза тя в старанието си да не се втренчва в неочакваното поведение на Селуянов. — Докъде може да се стигне за осем-десет минути с обществен транспорт от станция „Академическая“?

— Точно с обществен ли? — уточни той. — Или може и с кола?

— Не, не с кола. В кола хората обикновено не четат книги.

— А какво общо има тук книгата?

— По обема на прочетеното се опитваме да определим приблизително на какво разстояние от метрото може да се е отдалечила потърпевшата, ако допуснем, че е чела в обществения транспорт, а не е седяла на пейка.

— Тогава ще трябва да направим отделни сметки за по-свободни и за по-натоварени маршрути. В препълнен автобус или трамвай може известно време да е пътувала права, сред навалица, и едва по-късно, когато навалицата е намаляла, да е успяла да седне и да отвори книгата.

— Много си прав, Николаша — позасмя се Настя, когато улови възторжения поглед, който Селуянов хвърли на Татяна. — Направи го, моля те, колкото може по-бързо.

— По кое време е пътувала твоята потърпевша?

— Около шест и половина вечерта.

— Тъкмо когато трябва! — подсвирна той. — В най-натоварения час, практически всички превозни средства тогава са претъпкани. Но ще огледам по-внимателно, може там да има и свободни маршрути. Час — час и половина задоволява ли те?

— Напълно.

— Тогава изчезвам. Татяна Григориевна, надявам се, че когато се явя, стиснал в зъби изпълнената задача, вие още ще бъдете тук и аз отново ще имам щастието да ви видя.

— И аз се надявам, Николай — все така мелодично произнесе Татяна.

Когато вратата след Николай се затвори, Настя недоумяващо се обърна към нея:

— Какво става между вас? Спонтанно развиваща се взаимна симпатия? Ако не престанеш да флиртуваш с нашия Колка, веднага ще извикам Стасов.

Татяна избухна в смях. Смееше се лудешки, хлипаше и бършеше сълзите си.

— Извинявай, Настюша, хванахме се на бас… С една дума — аз загубих.

Уф-ф! Настя облекчено си пое дъх. И макар че все още нищо не разбираше, главното бе очевидно: Селуянов не се бе опитвал да сваля съпругата на своя приятел, а съпругата на Стасов не бе флиртувала с приятеля на съпруга си. Останалото нямаше кой знае какво значение, макар, разбира се, да беше интересно.

— Много ли загуби? — попита Настя със съчувствие.

— Аха. Празничен обед за десет души.

— А ако беше спечелила?

— Същото. Само че щеше да готви Коротков. А така ще трябва аз да запретна ръкави.

— И кои са десетимата щастливци?

— Ти и мъжът ти, Коротков и Люся, Селуянов и Валентина, Миша Доценко и ние със Стасов и Лиля.

— Охо! — Настя поклати глава и извади цигара от пакета. — Ще се озориш с такава тълпа. И как можа така да се минеш? За какво беше басът?

— Ами за тебе… — Татяна весело махна с ръка. — Вчера Коля и Юра Коротков се отбиха у нас, така че се запознахме още тогава. Заприказвахме се за съпружески изневери и от дума на дума стигнахме до тебе. Заядохме се по въпроса за мъжката и женската солидарност. Аз настоявах, че ако започна пред очите ти да флиртувам с някого, ти ще ме разбереш и дори ще ме поощриш, макар да познаваш Стасов много по-отдавна и много по-добре, отколкото мен. Стасов ти е приятел, а аз съм просто неговата съпруга. Съгласи се, Настюша, ние с теб изпитваме взаимна симпатия, но не сме чак толкова близки приятелки. Така е, нали?

— А какво твърдяха твоите опоненти?

— Юра и Коля ми се присмяха и казаха, че понятието женска солидарност ти е чуждо и че ще ми издереш очите само ако се опитам да кръшна. Вярно — не бяха на едно мнение относно формата на издиране на очите. Коля твърдеше, че веднага всичко ще забележиш, но ще си премълчиш и ще се постараеш да моделираш ситуацията така, че да се разочаровам от почитателя си и да изгубя всякакво желание да флиртувам с него. Юра пък каза, че това не било в твоя стил. Главното ти оръжие била убийствената прямота, нямало защита срещу нея. Напред с рогата… Коротков прогнозира, че ти по-скоро светкавично ще ми се скараш и ще разкриеш пред изумения ми поглед цялата глупост и лекомислие на поведението ми. Така и стана. Аз позорно изгубих обед за десет души. Но пък свърших нещо полезно за теб.

— Какво?

— Разбрах кой от колегите ти те познава по-добре. Настя…

— Да?

— Трябва да поговоря с теб. Само че те моля да не се притесняваш. Ако решиш да ми откажеш, направи го, без да мислиш много. Разбирам: молбата ми ще изглежда глупашка и отказът ти ще бъде за мен съвършено естествен. Готова съм за него.

— Но за какво става дума? Какви са тези дълги предисловия?

— Разбираш ли, Стасов настоява да се преместя при него в Москва. Всъщност почти ме придума. Готова съм да напусна Питер. Но ми е трудно да реша какво да правя с работата — да си продължа следствената или да захвърля пагоните и да напусна.

— Окончателно да напуснеш? — недоверчиво попита Настя. — А не ти ли се вижда рисковано? Ще останеш без пенсия…

— Тъкмо за това ми е думата. Стасов смята, че трябва да си седя вкъщи и да пиша книги. Разбира се, това би било идеалният вариант, но аз винаги се страхувам, че всяка завършена книга ми е последната, че няма да имам повече нито сили, нито вдъхновение, нито талант и не ще успея да напиша нищо ново. С какво ще живея тогава? Да увисна на врата на Стасов ли? Това категорично не бих приела. Цял живот съм се издържала сама, вече съм на трийсет и пет и е късно да променям навиците си. Стасов смята, че бих могла да работя заедно с него или в „Сириус“ — в отдела по сигурността, или да си извадя лиценз и да му помагам при изпълняването на частни поръчки. Но ми се иска да проверя дали съм в състояние изобщо да върша такава работа.

— Таня, та ти си следовател с дълъг стаж! — учуди се Настя. — Какви други доказателства ти трябват? Довеждала си до успешен край такива дела!

— Не е съвсем същото. Да бъдеш следовател, процесуално лице, официален представител на правосъдната система, да имаш право да задаваш въпроси и да изискваш отговори — това далеч не е същото, като да бъдеш детектив. Вие, оперативните работници, сте безправни същества. Извинявай, Настюша, ако ти говоря обидни за теб неща, но по същество съм права и ти го знаеш. Та вие нямате никакви права. Само да молите и да придумвате. Всичко е въпрос на добра воля, на съгласие, ако ги няма — действате с хитрост, измама, уловки. А когато се наложи — и със сила. Затова на вас престъпниците ви разказват много неща, които после за нищо на света няма да повторят пред следователя. Защото престъпниците най-добре знаят, че да кажеш нещо пред следователя за протокола означава да дадеш показания, които имат процесуална тежест, а да признаеш всичко пред оперативен работник нищо не означава. Такова признание не върши работа пред съда. Оперативният работник може до прегракване да повтаря, че престъпникът му бил казал еди-какво си и еди-какво си и бил признал, че е извършил убийство, а престъпникът само ще хихика и ще отрича, ще разправя, че онзи лъже, пък и да е казвал такова нещо, само се е пошегувал. Че изобщо си е такъв шегаджия. С една дума мисълта ми е, че психологията на дейността на следователите и оперативните работници е съвършено различна — и професионалните изисквания към тях също са различни. Аз може да съм добър следовател, но да не ставам за детектив. А може и да ставам. Ето това искам да проверя.

— Искаш да поработиш върху убийството на Широкова ли?

— Неофициално. За да не попреча на някого от вас и да не навредя. Идеалният вариант според мен е да изпълнявам каквото ми възложите, а не да действам самостоятелно. Но разбирам, че вашият началник няма да позволи.

— А настояваш ли да му кажа за теб?

— Ти ще решиш. Но безсмислено е да криеш — няма начин да не се разбере. Само дето ще си имаш излишни неприятности.

— Така е — въздъхна Настя. — Мисля, че Гордеев ще забрани. Макар че в това няма нищо лошо. Но можем да ти възлагаме такива задачи, че участието ти изобщо да не проличи. Например под какъвто и да било претекст да разприказваш обитателите на някой блок, да разбереш кой от тях е виждал или знае нещо, което ни интересува, а после вече конкретно при тези хора да отидат Коля или Юра Коротков, дори и аз. И ако, не дай си боже, Гордеев научи, свидетелят честно ще каже, че е разговарял именно с тези оперативни работници. А за теб няма и да си спомни.

— Смяташ да хитруваш?

— Смятам. Гордеев е много добър началник и свестен човек, но няма да разреши да използваме твоята помощ. Той знае инструкциите и се старае максимално да ги спазва. Във всеки случай гледа да не ги нарушава, без да е крайно наложително, а трупът на Широкова далеч не е от този порядък. Виж, ако се разбере, че са я убили, защото някой е искал да окаже натиск върху самия Стрелников във връзка с някакви пари — ще е друго. Това вече намирисва на организирана престъпност, на злоупотреби, подкупи и разхищения, тогава убийството на Широкова отива под контрола на началника на Градското управление, а не дай си боже — и на министъра. В такива случаи се ценят всеки помощник и чии да е две ръце в повече. Тогава Гордеев ще си затвори очите и ще разреши всичко.

А засега убийството на Широкова е просто труп на красива уличница на кално бунище и нищо повече. Таня, смяташ ли, че си красива жена?

От този неочакван обрат Татяна се притесни малко и дори не намери какво да отговори:

— Н-не знам… Едва ли…

— Лошо. Но все пак наскоро се омъжи за трети път, значи не би трябвало да имаш усещането, че си непривлекателна.

— И наистина го нямам… Знам, че съм дебела и нося много излишни килограми, но същевременно знам със сигурност, че това нито веднъж не ми е попречило да сваля някой мъж, когото съм искала да сваля. Това за стройните талии и дългите крака си е чист предразсъдък — можеш да ми повярваш. Измислили са го самите мъже и наивно вярват в него, а после са страшно изненадани, че не могат да изоставят една дебела, грозновата жена, защо от стройните и дългокраките пак се връщат при нея и само до нея се чувстват истински щастливи. Ти виждала ли си първата жена на Стасов?

— Само по телевизията.

— И как ти се видя?

— Има ли значение как се е видяла на мен? — учуди се Настя. — Та аз не съм мъж. Но е красива, дума да няма! Много е красива.

— Тя е много по-красива от мен, Настюша. И тежи два пъти по-малко, и краката й са два пъти по-дълги от моите, но въпреки това Стасов е женен за мен. Така че нямам никакви комплекси, защото зная тайната.

— Тайната ли? Каква тайна?

— На любовта. Тайната за онова, което удържа мъжа до една жена. Сигурна съм, че и ти знаеш тази тайна. Затова — въпреки всичките си килограми и прекалено сериозната си професия — мога да имам всеки мъж, когото си пожелая. Или който ми е нужен. — При тези последни думи Татяна вдигна очи и ги впери в Настя: — Искаш да ми възложиш Стрелников ли?

— Да. Искам да разбера дали той е знаел за лекото поведение на жената, за която се е венчал. На разпита при следователя много естествено се изненадваше и се преструваше, че за пръв път чува за това. Но нали ние с тебе, Танюша, знаем цената и на този „естествен“ вид, и на това учудване. Аз не вярвам на Стрелников.

— Защо? Нещо конкретно ли те усъмнява? Или просто имаш такова усещане?

— Нищо конкретно. Той е дяволски красив мъж, което е напълно достатъчно, за да не му вярвам.

— Настя — изумено проточи Татяна, — това ти ли си? Къде е твоята прославена, легендарна обективност? Откога съдиш за хората по външността им?

— Откак външността започна да определя характера на човека. Всички сме глупави и примитивни, дори най-умните и оригинално мислещите от нас. Ние всички обичаме онова, което радва окото. И красивите деца от малки свикват нищо да не им се отказва. А това се трансформира в представата, че всичко става така, както те са го замислили. Искат нова играчка — получават я. Искат да бъдат в центъра на вниманието на възрастните и да чуват похвали и ласкави думи — получават го. Твърде малки са, за да разберат, че заслугата не е тяхна. И израстват, уверени в себе си, леки, напористи, усмихнати и енергични, защото не се страхуват от живота. Защо да се страхуват, щом във всичко им върви? А пък ако имат късмета от красиво дете да се превърнат в красив възрастен, тогава всичко това няма край. За тези хора никъде няма никакви препятствия, навсякъде им върви, успяват във всичко и всички ги обичат. Е, представи си сега какъв характер може да има такъв човек. Представи ли си? Дали ще е честен и правдив, искрен и прям? По никакъв начин! Тези хора са готови да крачат по трупове, през чужди нещастия, те с лекота прекършват чужди съдби, защото всъщност за тях не съществува нищо друго освен тях самите. Имат собствени цели и собствени задачи, собствени стремежи и приоритети и всичко трябва да бъде принесено пред този олтар. А пък че и другите хора също имат цели, задачи, стремежи и приоритети — това няма никакво значение. Владимир Алексеевич Стрелников е убийствено красив мъж. И именно затова не вярвам на нито една негова дума. Но това, Танечка, са думи, казани пред следователя Костя Олшански. Искам да знам какви думи ще каже на теб.

— А защо не на теб? Смяташ ли, че аз принципно се различавам и от теб, и от следователя Олшански?

— Да. Ти умееш да заставяш хората да виждат в тебе красавица. Във всеки случай — една привлекателна жена. Това винаги обезоръжава хора като Стрелников. Той и подобните нему смятат, че светът изобщо съществува само за красивите хора, а грозничките са просто едно недоразумение на природата, фирата на господ бог. Те с лекота и без да се замислят лъжат такива като мен и Костя Олшански, защото не сме красиви, изобщо не сме достойни да чуем истината, изречена от техните уста. С такива като теб не им е толкова лесно. Грубо казано, искам да накараш Стрелников да пропее. Влез в контакт с него, измисли легенда, размърдай го, накарай го да каже, а още по-добре — да направи неща, които по-късно силно ще го затруднят, захване ли да лъже при общуването със следователя. Вържи му ръцете.

— Значи ти си сигурна, че той е знаел истината за Широкова?

— В нищо не съм сигурна. Но искам да знам какво е станало в действителност. Да знам със сигурност, а не да разчитам на думите на Стрелников…

— …на когото не вярваш — добави Татяна.

— Да, на когото не вярвам. Който е прекалено красив, за да му вярвам, и прекалено уверен в себе си, за да ми е симпатичен. Изобщо, Танюша, навремето в живота ми се случи една сърцераздирателна история, след която красивите мъже престанаха да съществуват за мен. Аз не ги виждам, не ги забелязвам. И е напълно естествено, че не им и вярвам, това е като две и две — четири.

— Я стига! — махна с пухкавата си ръка Татяна. — Стасов ми е казвал какъв съпруг имаш. Нали няма да кажеш и за него, че е грозен?

— Няма — съгласи се Настя, включи бързовара и извади от бюрото чашките, захарта и новичък, купен едва днес най-сетне буркан кафе „Капитан Колумб“, — права си, Чистяков не е грозен. Той е мъж, привлекателен във всяко отношение. Но аз го познавам от петнайсетгодишен, с други думи — вече цели двайсет и една години. Когато се запознахме, беше рижав, дългунест, непохватен скакалец. При това — абсолютно гениален. От гениален рижав скакалец впоследствие можеше да се превърне в какво ли не — например в ужасен луничав грозник или в разкошен мускулест двуметров Аполон без капка мозък в главата, а може би и в прегърбен, заядлив, неосъществен гений. За мен щеше да има значение единствено качеството на мозъка, а външните данни — никакво. Просто извадих късмет, защото той запази гениалния си мозък, а външността му съществено се подобри в сравнение с положението преди двайсет години. Но ако беше станал луничав грозник, аз пак щях да го обичам толкова силно. Чай ли искаш или кафе?

— Чай. Защо ли не изляза да се поразходя? Сигурно ти преча.

— Изобщо не ми пречиш, ние с теб работим. И освен това чакаме Селуянов да ни каже нещо умно.

Но до изтичането на обещания от Селуянов час и половина оставаше още много време. Настя мълчаливо пиеше силното горещо кафе и се опитваше да подреди късчетата мисли, които се вихреха в безреда в главата й. Лошо е, когато в едно дело за убийство не се очертава нито една версия, обясняваща причината или мотива за престъплението. Но е също толкова лошо и когато тези версии са прекалено много. Колкото повече са версиите, толкова повече трябва да разчиташ на интуицията си и да решаваш коя да предпочетеш, коя да разработваш на първо място, а коя — да отложиш за по-късно. И съответно толкова по-голяма е вероятността да сгрешиш. Защото да избираш значимото и да определяш второстепенното се налага винаги когато не достигат хора и време. То пък и кога ли са стигали!

Владимир Алексеевич Стрелников. За вечерта, когато е било извършено убийството на Широкова, има алиби, но доста крехко. Коротков сега проверява това алиби, но междувременно трябва да се докаже и мотивът. Стрелников може да е имал само един мотив — неудържимата и безконтролна сексуалност на Людмила. Но дали е знаел за нея? С това трябва да се заеме Татяна.

Любов Сергиенко. Мотивът е налице. Алиби няма. Постоянно я наблюдават и резултатите от това наблюдение говорят, че тя се държи не както би се държал човек, макар и оскърбен, измамен, но с чиста съвест. У нея се забелязва изключително тежка депресия, при което поведението й се е променило рязко от момента на гибелта на Широкова. Разбира се, Сергиенко е кандидат номер едно. Настя си припомни протокола от разпита й, който бе прочела при следователя Олшански:

„ВЪПРОС: От кой момент нататък отношенията ви с Широкова се обтегнаха?

ОТГОВОР: Те можеха само да се помрачат. Аз винаги съм изпитвала много добри чувства към Мила, не съм имала в какво да я упрекна. Когато се върнах от Турция, научих, че е влязла в близки отношения с Владимир Стрелников, но възприех това без истерия. След завръщането ми от чужбина нито веднъж не съм се виждала с Мила.

ВЪПРОС: И по телефона ли не сте разговаряли?

ОТГОВОР: Не.

ВЪПРОС: Не ви ли изненада и не ви ли оскърби ситуацията, при която двама ваши близки фактически са ви измамили и предали?

ОТГОВОР: Аз бях готова за това. Мила отдавна харесваше Стрелников, тя дори не криеше това от мен. А моите отношения с Владимир Алексеевич напоследък бяха започнали да охладняват, бях разбрала, че няма перспектива за нас, инак той отдавна щеше да доведе докрай развода си. Всъщност именно това ме подтикна да замина за няколко месеца в чужбина, където и да поработя. Исках да си дам сметка за чувствата си, а и Стрелников да получи възможността да направи същото. Тъй да се каже — скъсване без скандали. Нито за миг не се съмнявах, че когато се върна от Турция, ще се прибера у нас, а не при него. Така щеше да бъде по-просто и естествено. Преди да тръгне за Русия, Мила ме посети — беше през юни, и аз й казах, че съм разбрала всичко за себе си и Стрелников и че съм взела решение да не живея повече с него. Тя на шега ме попита може ли да го смята за свободен. Отговорих й: Моля, той е изцяло на твое разположение. На мен вече не ми е интересен.

ВЪПРОС: Но ако всичко е било така, както ни разказвате, защо не сте общували с Широкова след завръщането си? Нали е ваша приятелка, а вие, ако вярваме на собствените ви думи, изобщо не сте й били сърдита.

ОТГОВОР: Не е точно така. Онова, което се случи, не може да се смята за изневяра от страна на Стрелников и за предателство от страна на близката ми приятелка. Но естествено то ме засегна. Нали знаете, когато се разделяш с човек, защото вече не можеш да живееш с него, е едно, а когато научиш, че той бързо се е утешил и си е намерил друга — тогава е съвсем друго, повярвайте ми. Разбира се, не е трагедия, но е някак обидно. Вярно, минава бързо — месец-два и край! Знам го от опит.

ВЪПРОС: Защо когато се върнахте от Турция, не се прибрахте у вас, а живяхте у семейство Томчак?

ОТГОВОР: Ами нали ви обясних: всичко това ме засегна. Не исках родителите ми да ме виждат разстроена. И после, бях… Не бях напълно здрава. А родителите ми са хора, които, ако се бях върнала от чужбина болна, щяха да приказват за това цяла година. По-лесно ми беше да се стабилизирам у семейство Томчак, да полижа раните си и да се появя вкъщи бодра и весела, та да не нервирам мама и татко. Те и без това от самото начало бяха против моето заминаване.

ВЪПРОС: От какво боледувахте?

ОТГОВОР: Не съм готова да говоря за това.

ВЪПРОС: Какво правихте в понеделник, 28 октомври?

ОТГОВОР: Бях си вкъщи. На два пъти излизах да се поразходя.

ВЪПРОС: В колко часа?

ОТГОВОР: По обед, към дванайсет, и се разхождах горе-долу до два. И вечерта — от осем до полунощ.

ВЪПРОС: И къде се разхождахте от осем вечерта до полунощ?

ОТГОВОР: По улиците. Стигнах пеша до околовръстното шосе, между околовръстното шосе и Серпуховски вал има парк, там се поразходих. После по Серпуховски вал и улица „Орджоникидзе“ стигнах до Ленинския проспект и оттам се върнах вкъщи, на улица „Шверник“.

ВЪПРОС: Сама ли се разхождахте?

ОТГОВОР: Да, сама.

ВЪПРОС: Кой може да потвърди, че сте се разхождали именно по това време и именно по този маршрут?

ОТГОВОР: Никой. Само родителите ми могат да потвърдят, че излязох към осем и се върнах около полунощ…“

Сергиенко живееше на улица „Шверник“. Много близо до станцията на метрото „Академическая“. Дали не се е разхождала по улицата и в парка заедно с Мила Широкова? Уж се е разхождала. Защото може да се е срещнала с Мила и двете да са тръгнали за някъде. А след убийството да се е прибрала вкъщи.

Но ако момичетата са си уговорили среща, кога са го направили? В понеделник по телефона? Люба Сергиенко си е била вкъщи, Мила Широкова — на работа. Нима никой в хотел „Русич“ не е чул как Широкова се е уговаряла с Люба? Е, може да не са знаели, че тя разговаря именно с Люба, да не са чули целия разговор, но все нещо… Поне някоя дума, късче от дума…

С това трябваше да се заеме Миша Доценко, по неговата част беше.

* * *

Настя вече се канеше да си тръгва, когато й звънна следователят Олшански. Гласът му бе недоволен, самият той сякаш беше смутен от нещо:

— Слушай, Каменская, делото на Широкова нещо започва да не ми харесва. Мисля, че сме се наврели в гнездо на оси. Или в терариум, пълен със змии.

— Никой от вариантите ви не ми харесва, страх ме е и от оси, и от змии. Защо, какво е станало, Константин Михайлович?

— Обкръжението на Стрелников започна да променя показанията си. Миналата седмица говореха едно, а от понеделник вече ми разправят съвсем друго. Ти ще поостанеш ли още в службата си?

— Всъщност вече си тръгвах, но ако трябва…

— Напротив, не е нужно. Излез и тръгни надолу по „Петровка“, ще се срещнем на ъгъла, където по-рано беше магазин „Стоки за жената“. Спомняш ли си къде се намираше?

— Спомням си.

— Ха така, браво! Ще те взема оттам и ще те закарам до „Семьоновская“, трябва да се отбия у тъщата. По пътя ще си поговорим.

В началото на ноември в осем вечерта беше вече съвсем тъмно и Настя тръгна по „Петровка“ към „Кузнецкий мост“, вътрешно напрегната. Беше ужасна страхливка и панически се боеше от тъмни улици, защото знаеше със сигурност, че не би могла нито да избяга от злосторник, нито да му окаже съпротива. Нямаше нито тренинг, нито навици, въздухът й стигаше само за три метра тичане. Вярно, „Петровка“ все пак не е в покрайнините, а в центъра на Москва, но не е спокойно място. На успоредната улица, „Болшая Дмитровка“, вечер стават страшни неща, макар че там се намира генералната прокуратура на Русия. Кого можеш да уплашиш днес с прокуратура, па била тя и генерална!

Тя отново започна да зъзне, защото лятото беше свършило и сега нямаше да й бъде топло чак до май следващата година. Покрай Настя минаваха красиви вносни коли с красиви млади мъже на волана и красиви млади жени до тях и тя, както винаги в такива случаи, внезапно изпита остро чувство на съжаление към тях — млади, красиви и почти винаги глупави. През последните две-три години неведнъж бе виждала точно такива красиви лъскави автомобили, от които милиционери вадеха тела на разстреляни от упор млади красиви шофьори. Понякога в същите коли намираха и приятелките на шофьорите, които също загиваха, защото или ги убиваше случаен куршум, или станалата неуправляема кола катастрофираше. И всеки път Настя си представяше какво е било десет, пет или дори една минута преди трагедията. По улицата се е движела красива лъскава вносна кола, на волана е бил млад красив мъж, а до него — разкошна дългокрака красавица. И трийсет секунди преди края, и десет, и дори точно една секунда преди изстрела всичко е изглеждало именно така. И околните са завиждали и на този безумен, идиотски стремеж непременно да можеш ей така… и със също такава лъскава кола… и с такава мадама до тебе… Глупави хора. Не бива да им завиждаме, трябва да ги съжаляваме. Защото всичко това е купено с бързи пари, а където има бързи пари, там има и престъпление. Ако си много млад и много богат, това означава, че си въртял парите прекалено бързо, а щом е така, тогава и престъпното около тези пари е било прекалено много, за да останеш по-дълго на този свят. В наше време и в нашата страна да бъдеш много млад и много богат означава да си в група с повишен риск. Много младите и много богатите в наше време и в нашата страна не живеят дълго.

Настя стигна до ъгъла на „Петровка“ и „Кузнецкий мост“ и веднага видя светлосинята жигула на Олшански. Пъхна се в затопления търбух на автомобила, бързо затръшна вратата, за да не избяга топлото навън, и веднага скръсти ръце на гърдите си, като мушна пръсти под мишниците.

— Студено ли ти е? — учуди се следователят. — Ами вън е над нулата. Още е рано за мръзнене.

— На мен тъкмо ми е време — промърмори Настя, тракайки със зъби. — Не ми обръщайте внимание, сега ще се стопля.

— Да ти налея нещо?

— Д-да, с-само че съвсем мъничко.

Олшански извади от жабката миниатюрна тъмнозелена бутилчица коняк „Реми Мартен“, явно получена в някой самолет при международен полет, ловко отвинти капачката й и я подаде на Настя.

— Нямам чашки, ще прощаваш. Сръбни си от шишето.

Тя не можеше да понася коняка, дори и най-хубавия, но признаваше, че за разширяване на съдовете и като средство против зъзнене тази напитка е напълно подходяща, ето защо замижа и удари една голяма глътка. За последен път беше яла доста отдавна, стомахът й беше празен и ефектът от единствената глътка беше бърз. Пръстите й се затоплиха, мускулите на гърба й престанаха да се гърчат и по кожата й вече не преминаваха тръпки.

— Е, какво, олекна ли ти?

— Аха. Благодаря, Константин Михайлович. Та какво казвате за обкръжението на Стрелников?

— Всички се засилиха да отървават Сергиенко. Тоест имам предвид бившите заместници на Стрелников — Томчак и Леонтиев. Миналата седмица съпругите дружно пазеха Люба, а съпрузите преспокойно ни я тикаха пред очите. А днес и съпрузите се присъединиха към съпругите. Но, Настася, всички ни водят в различни посоки. И ще ти кажа честно — съвсем се оплетох в това кълбо. Мисля, че именно това е целта им — да ме объркат окончателно. А то говори само за едно — че те знаят кой е убиецът и дружно се опитват да попречат на следствието. Следователно убиецът е от техния кръг.

През целия път до станцията на метрото „Семьоновская“ следователят подробно обяснява на Настя Каменская разминаванията в показанията на свидетелите. Картината наистина се получаваше някак прекалено размита.

Миналата седмица Вячеслав Томчак бе казал на Коротков, а после и на следователя, че Люба Сергиенко е имала много солидни основания да мрази приятелката си Мила Широкова. Мила постъпила отвратително с нея в Турция, когато изчезнала с полагащите им се пари за цял месец работа, и то без да си плати дела от наема. Да не говорим пък, че се възползвала от глупавата, но напълно типична мъжка слабост и завъртяла главата на Стрелников. Днес при повторния разпит Томчак отрекъл всичко това, като се позовал на емоционалния стрес, предизвикан от внезапната гибел на Мила, вследствие на който той си внушил някои неща, а други просто измислил, когато разговарял с Коротков и с Олшански. В действителност Люба Сергиенко не им била разказвала нищо лошо за приятелката си. Колкото до връзката на Люба със Стрелников, тя вече се разпадала преди заминаването на Люба за Турция. Самият факт, че тя заминала, бил възприет от всички, пък и наистина бил нещо като изящна и неоскърбителна форма на пълно скъсване. „Нарекъл съм Любаша злопаметна? Сериозно ли? Ама моля ви се, изтърсил съм тази глупост, понеже бях в ужасен стрес. Любочка е кротко същество, изобщо не понася конфликтите и винаги гледа колкото може по-скоро да се сдобри.“ И всичко в този дух. Всичко с главата надолу. Или с главата нагоре? Знае ли човек кога е лъгал и кога е казвал истината…

Генадий Леонтиев се държал също като Томчак, само с тази разлика, че той от самото начало не знаел подробностите за пребиваването на Люба в Турция, така че не му се наложило да опровергава тази част от собствените си показания.

Съпругата на Томчак — Лариса — и съпругата на Леонтиев — Ана — не казали нито дума за конфликта между Сергиенко и Широкова в Турция, но за сметка на това говорили твърде много за безразборните сексуални връзки на Широкова и че Стрелников едва ли би търпял това. И те твърдели, че Сергиенко не е била смазана от вестта за венчавката на бившия й любовник и приятелката й. Вярно, била разстроена, засегната, но нали една жена може да се разстрои по същия начин, когато си купи пола, без да я премери, а вкъщи открие, че полата не й става в ханша! В такива ситуации дори не знаеш от кое се разстройваш повече — задето утре няма да отидеш на работа с новата пола или задето се оказва, че си напълняла. Неприятно е, но далеч не е фатално. Ни най-малко.

Предположенията на съпругите и съпрузите се разминавали относно възможния убиец на Мила Широкова. Съпрузите не подозирали никого, а съпругите смятали за повече от вероятно да го е сторил Стрелников.

Но всички в един глас отхвърляли възможността Люба Сергиенко да е убила Людмила Широкова. И показанията им потвърждавали това.

— Константин Михайлович, а не изплува ли случайно в нечии показания фигурата на официалната съпруга на Стрелников?

— За Алла Сергеевна ли говориш? Не, засега не. И аз чакам това с нетърпение. Мълчат, като че са се наговорили. А вие работите ли по нея?

— Разбира се. Интересна дама е, ще знаете. Алла Сергеевна Стрелникова е управител на модна къща. Преди няколко години работихме по убийството на една манекенка от тази модна къща. Впрочем и тя беше удушена. Ние предадохме на съда един убиец, но през цялото време подозирахме, че не е действал сам. Разбира се, той не призна това, не издаде съучастника си, отнесе си присъдата в горда самота, но ние си останахме с подозренията.

— Та какво, нима сте подозирали госпожа Стрелникова?

— Аха. Тази особа никак не обича да й отнемат пари, които вече мислено е сложила в джоба си. Смъртта на манекенката е позволила на Алла Сергеевна да прибере в джоба си солидна сума, защото така е бил съставен договорът. Тя го е съставила сама и момичето го е подписало, защото е било глупаво и неопитно. А сега, Константин Михайлович, изведнъж, не щеш ли, отнемат й парите, които всеки месец й е давал Стрелников. Може би не знаете, но през цялото време, откак е напуснал жена си, Владимир Алексеевич Стрелников я е издържал повече от щедро. Подозирам, че Люба Сергиенко не е знаела за това. А Мила Широкова е научила. И си мисля, че тази наша Мила е настояла господин Стрелников да престане да издържа две семейства и изобщо колкото може по-скоро да приключи развода си и да регистрира новия си брак. Това може никак да не е харесало на Алла Сергеевна. Едно е да минаваш за омъжена жена и всеки месец да получаваш добри пари, без да имаш грижата за готвене, миене на чинии и пране на чорапи и ризи, а и същевременно да водиш личния си живот по собствено усмотрение, и съвсем друго — да си разведена и без пари. Усещанията са малко по-различни.

— Добре, Настася, ще почакаме — щом сте се заели с Алла, тя няма къде да се дене. Винаги ще успея да я разпитам. Засега нямам с какво да я притисна, а не ми се иска да провеждам формален разпит и само да вдигам пушилка наоколо й. Къде е била тя вечерта, когато е извършено убийството?

— Ами никъде.

— Тоест?

— Никой не знае. В частен разговор с обаятелния Коротков Алла Сергеевна е заявила, че същия ден е била отначало на работа, а после вкъщи, прекарала вечерта със свой приятел. Наистина отказала да съобщи името му, но не беше трудно да установим данните на нейния постоянен любовник — това не е като бинома на Нютон. Та ето какво излезе: ТОЗИ любовник не е бил при нея в интересуващата ни вечер. Въпросът е дали тя няма и друг сърдечен приятел или няколко — за резерва.

— Настася, а не ти ли се струва, че на Алла Сергеевна изобщо не й трябва алиби?

— Струва ми се. Искате да кажете, че алиби е нужно на любовника й и тя старателно го създава. Така ли?

— Да, исках да кажа приблизително това. Дори да допуснем, че е решила да отстрани твърде чевръстата Широкова, нали не може да се е втурнала да я души лично? Но като нищо може да е пратила любовника си да свърши тази работа. Между другото това приятелче може дори да се окаже по-заинтересовано от отстраняването на Широкова от самата Алла.

— А, тук прекалявате! — решително възрази Настя. — За да се окажете прав, любовникът на Стрелникова трябва да е някой млад наркоман или пък наивник с глупашко хоби, за което не може да спечели пари, а и не иска да живее без него. Тогава парите, които Стрелников снася ежемесечно, дори много са му трябвали. Любовникът на Алла Сергеевна далеч не е такъв. За него парите на Стрелников са нищо и никакво, той рине парите си с лопата. Друг е въпросът, че може би Алла Сергеевна не го харесва твърде. Напълно е вероятно да предпочита нещо по-младо и стройно, а по такива обикновено се харчат много пари. Твърде много, Константин Михайлович.

Те стигнаха до зданието на станция „Семьоновская“ на метрото и Олшански спря колата.

— Така и не си измислила никакво обяснение за светлосинята боя по обувките на Широкова, нали? — попита той на сбогуване.

— Не. Просто умът ми не го побира — какво толкова тежко може да е носила! Експертизата още не е готова, но Олег Зубов е двеста процента сигурен, че общото тегло не е било по-малко от сто и три килограма.

— По дяволите! — ядосано промърмори следователят. — Човек може да откачи с тези ваши трупове.

Той рязко потегли и колата се скри зад завоя.

* * *

Стрелников винаги спеше дълбоко и само будилникът или телефонът бяха в състояние да го събудят. Обикновено не реагираше на всички останали звуци. Но тази нощ — нощта след погребението на Мила — той внезапно се събуди и дори не схвана веднага от какво. Нещо го бе събудило. Впрочем какво може да те събуди нощем след ТАКЪВ ден? Нервите, разбира се, какво друго!

Извъртя се в леглото, протегна ръка към часовника със светещия циферблат. Три и четвърт. Владимир Алексеевич вече се канеше да се обърне на другата страна и отново да се завие с одеялото, когато чу съвършено отчетлив звук. Някой ходеше из апартамента.

„Мила!“ — ужасен, понечи да извика той. В тази секунда Стрелников беше готов да повярва, че душите на умрелите и техните призраци се завръщат в домовете си, при своите любими. Звуците заседнаха в гърлото му, чу се само неясно хриптене. Стъпките се чуха отново, те приближаваха към вратата на стаята, където спеше Стрелников. Обзе го страх. Кой ли е? Крадец? Глупости! Крадците идват, когато стопаните ги няма. Впрочем, ако е имал добър осведомител, този крадец е можел да рискува и да дойде именно днес. След погребенията се правят помени, а на помен главните действащи лица обикновено пият много. И след това спят дълбоко.

Владимир Алексеевич съжали, че не си бе създал навик да слага нощем оръжие под възглавницата. Имаше пистолет, и то с разрешително, но го оставяше в чекмеджето на бюрото. Разбира се, ако някоя нощ се звъннеше на вратата, Стрелников щеше да излезе в антрето въоръжен. Но той, кой знае защо, не беше подготвен за възможността някой да влезе в жилището му самостоятелно.

Стрелников седна на дивана и вече се канеше да стъпи на пода, за да отиде на пръсти до бюрото и да вземе пистолета, когато вратата рязко се отвори и на прага застана неясна фигура. Колкото и да напрягаше зрението си, Стрелников не можеше да различи лицето, пък и беше здравата уплашен.

— Не спиш — прошумоля гласът. — Това е добре. Значи греховете не те оставят да мигнеш. Душите на невинно погубените витаят над тебе, не те пускат.

— Кой си ти? — с усилие успя да промълви Стрелников и посегна към електрическия ключ, за да запали аплика над главата си, но чу само сухи прещраквания. Лампата така и не светна.

— Не се мъчи, грешнико — продължи да шумоли гласът, — там, където съм аз, няма светлина. Искаш да видиш лицето ми ли? А искаше ли да виждаш лицата на онези, които унищожаваше и чиито съдби рушеше? Страшен грях лежи на съвестта ти, Владимир, и ти никога не ще го изкупиш. Чак до смъртта си ще носиш кръста си заради невинно убитата Людмила, рабинята Божия.

Стрелников най-сетне се оборави и успя да разкъса сковалото го вцепенение. С един скок се измъкна от леглото и се завтече като мълния към тъмната безлика фигура, за да стисне за гърлото нощния гост, но внезапно могъщ удар го отхвърли назад. Гостът не беше призрак. Напротив! Той представляваше истинска планина от мускули — железни и напълно осезаеми.

Вратата се затръшна. И в апартамента отново се възцари тишината.

ГЛАВА 5.

Татяна стоеше пред огледалото и преди да започне да нанася грима по лицето си, критично оглеждаше отражението си. Да, излишните килограми не можеш ги скри, когато са налице в такова количество. Тя от дете беше дебеланка, тъй че й беше непознато онова чувство на ужас, отчаяние и горчиво самосъжаление, което обзема жените, ако си спомнят колко слабички и изящни са били в миналото. Тя никога не се бе виждала слабичка и изящна и почти през целия си живот, тоест двайсет и пет от нейните трийсет и пет, бе полагала усилия прекомерната й пълнота да не бие на очи и да не изглежда грозна. В това изкуство Таня Образцова бе постигнала истински висоти, за което недвусмислено говореше фактът, че около нея постоянно имаше ухажори, както впрочем и съпрузи. Нейната първа и главна максима беше: показвай най-доброто от себе си, та ханшът и коремът ти да не привличат вниманието. Най-хубавите неща у нея бяха косата, кожата, гласът и омайващата, хипнотизираща мъжете женственост. Ето защо, въпреки постоянната си заетост с безумната работа на следовател и с писането на криминални повести, в останалото време Татяна успяваше да си открадва по някой и друг час за системни посещения на фризьорски и козметични салони.

Но най-голямата трудност се състоеше естествено в правилния подбор на дрехите. Нищо светло, никакви кръгчета, цветчета, хоризонтални райета и тем подобни весели декорации. На работа — делови костюми с прави поли малко под коляното и дълги, до средата на бедрото сака. Извън работа — тесни надолу от коляното панталони или дънки и дълги свободни пуловери. Въпреки пълните бедра, прасците й бяха изящни и ако скриеше под дългия пуловер онова, което искаше да скрие, пораждаше се илюзия за изцяло стройни крака.

Подготвяйки се за първия си разговор с Вячеслав Томчак, Татяна научи, че ще трябва да пътува извън града, тъй като Томчак в момента живеел на вилата си. Тя реши да се приближава към Стрелников постепенно, като започне от най-близките му приятели. Измисли си и легенда: писателка е, научила е, че в чантата на убитото момиче са намерили нейна книга, тази ситуация я развълнувала като автор… И така нататък. А пък не рискувала да се обърне към полузаконния съпруг на загиналата — господин Стрелников, тъй като смятала, че той е смазан от мъка и няма да има настроение да разговаря с нея. Откъде е научила за книгата ли? Ами от вестниците, откъде другаде! Татяна си взе за всеки случай и вестника със съответната кореспонденция, а за да се появи тази кореспонденция, се бе погрижила предварително.

Трябваше да се постарае Томчак да й повярва и нищо да не заподозре. Дънки, пуловер, разпусната коса — така че видът й да бъде несериозен и леко бохемски, както прилича на една писателка. Без много грим на очите — клепките боядисани със спирала, за да се откроят красиво тъмносивите очи, а от очната линия май трябва да се откаже. Така, какво друго? А, да — бижутата. За такъв случай те трябва да бъдат по-едри и по възможност — по-безвкусни. Една такава простодушна дебеланка, която пописва несериозни дамски романчета. Да, да не забрави и книга, поне една, за по-убедително. Да я подари на Томчак с автограф — един вид любезност, но същевременно като потвърждение, че наистина е писателка, а не някаква самозванка. Но коя книжка да вземе?

Татяна взе от рафта няколко свои книги и придирчиво огледа кориците им. Тази не бива, тук до снимката са отпечатани сведения за авторката, където с красив заоблен шрифт се съобщава, че авторката Татяна Томилина в свободното от творчеството време работи като следовател и черпи сюжети от собствената си практика. Не става. Обаче тази може, тук не пише нищо за това, че е следовател. Би могла да вземе и ето тази, тук няма нищо за авторката, но няма и снимка, а без снимка няма да е убедително. Човекът може да си помисли, че тая самозванка сигурно е донесла чужда книга. На корицата пише Татяна Томилина, а по паспорт тя е Образцова, как ще докаже, че е въпросната авторка!

Е, май това беше всичко. Облече се, среса се, гримира се, взе книжката. Дали да вземе и диктофон? Не, не бива, Томчак може да се подплаши. Диктофонът вече намирисва на журналистика, вземе ли да откровеничи, току-виж, материалът попаднал в ефира или по страниците на вестниците. По-добре да действа старомодно, с бележника и химикалката. Не много млада и не твърде преуспяваща писателка от старата школа… Да, именно така ще е най-добре.

След като си избра образа, Татяна облече якето, обу удобните обувки за разходка с нисък ток и тръгна към гарата.

* * *

Още щом се заизкачва по дървеното стълбище пред солидната дървена къща, тя разбра, че в тази къща се е заселила тъгата. Татяна дори не би могла да каже определено откъде се появи това усещане, но то се появи съвсем отчетливо, почти осезаемо. Отвори й светлокос мъж, който някога вероятно е бил блондин, а сега почти напълно бе побелял. Не беше се бръснал сигурно от два дни, а лицето му бе мрачно и неприветливо.

— Какво обичате?

— Вие ли сте Вячеслав Петрович Томчак?

— Да. А вие коя сте?

— Казвам се Татяна, аз… — Тя отрепетирано се запъна, уж се стесняваше от онова, което щеше да произнесе. — Разбирате ли, пиша книги… Научих от вестниците, че в чантата на едно убито момиче са намерили моя книга…

— И ви стана любопитно? — рязко я прекъсна Томчак.

По тона му Татяна разбра, че той по никакъв начин не одобрява подобно любопитство.

— Не може да се нарече любопитство. Има нещо друго. Ще ми позволите ли да вляза?

Томчак мълчаливо се отдръпна и й направи път да влезе. Татяна влезе и остави чантата си на един стол на верандата.

— Вячеслав Петрович, ако бях обикновена любопитна нахалница, която е тръгнала на лов за пикантни факти, нямаше да дойда при вас, а щях да отида при Стрелников. Но уважавам мъката му и не смея да го безпокоя в такъв тежък момент. Разберете, като автор не ми е безразлична историята на момичето, което е четяло моята книга може би няколко минути преди трагичната си гибел. Вероятно това ви изглежда нелепо…

— Седнете — предложи й домакинът и на Татяна й се стори, че той е поомекнал. — Разбирам какво искате да кажете, но не разбирам защо сте дошли при мен. Много по-правилно щеше да бъде да поговорите с приятелките на Мила, а аз… Познавах я съвсем слабо. Може да се каже — почти не я познавах.

— Не е толкова просто, колкото си мислите — подзе тя с усмивка. — Защото аз не съм следовател, за мен е голям проблем да получа информация. Ето в тази кореспонденция — Татяна извади от чантата си сгънат на четири вестник и го отвори на съответната страница — пише, че загиналата Людмила Широкова е била годеница на господин Стрелников, доскоро президент на Фондацията за подкрепа и развитие на хуманитарното образование. Отидох във фондацията и там ме насочиха към Генадий Фьодорович Леонтиев и към вас — като най-близки приятели и помощници на Стрелников. А къде е работило момичето — това не пише. Всъщност затова дойдох при вас.

— А защо не отидохте при Леонтиев?

— Не знам. — Татяна обезоръжаващо се усмихна. — Сигурно защото вие сега живеете на вилата си, тоест имате време да поговорим. И после, ако бях отишла първо при Леонтиев, той щеше да ми зададе буквално същия въпрос: А защо не при Томчак? Петдесет на петдесет.

Всъщност тя умишлено бе избрала именно Томчак. Оскърбен и разстроен, той можеше да й разкаже за Стрелников много повече интересни неща от Леонтиев, който след напускането на фондацията преподаваше едновременно в четири или пет търговски вуза, претрепваше се от работа и сновеше от единия край на Москва до другия, така че едва ли би намерил време и желание да си бъбри с някаква непозната писателка.

— Добре тогава. За какво искахте да ме питате?

— Разкажете ми нещо, макар и малко, за убитото момиче. Каква беше тя? Какво обичаше? Интересуват ме характерът, навиците й. Впрочем, щом почти не сте я познавали…

— Да, в това отношение едва ли мога да ви бъда полезен. Май напразно сте си загубили времето да идвате дотук.

— Може би знаете къде е работила?

— Не, не знам.

Знае, помисли си Татяна. Не може да не знае. Цялата им компания прекрасно е знаела, че бившата и настоящата любовници на Стрелников са били приятелки и са работили заедно. Защо го усуквате, господин Томчак?

— А къде е живеела? Знаете ли адреса?

— И това не знам.

— Но как така, Вячеслав Петрович? — учудено проточи Татяна. — На мен пък ми казаха, че вие и Леонтиев сте най-близките приятели на Стрелников. И да не знаете нищо за неговата годеница?

— Представете си, не знам. Вие, жените, си разказвате всичко и с всички подробности, но не и ние, мъжете. — В гласа му прозвуча неприкрито раздразнение.

— Така значи, вие не си разказвате нищо? — позасмя се Татяна. — Добре, Вячеслав Петрович, няма да ви досаждам повече. Позволете ми да ви подаря последната си книга. Малък подарък като компенсация за причиненото безпокойство.

Тя извади от чантата си книга джобен формат с ярка корица. На титулната страница предварително бе написала автографа си. Томчак взе книгата, разсеяно я повъртя в ръцете си, но все пак обърна внимание на снимката и прочете сведенията за авторката.

— Значи сте автор на много бестселъри? — недоверчиво попита той. — Или това е обичайният рекламен трик?

— Ами как да ви кажа! — отново се усмихна Татяна. — Кой както го приема. За едни и три книги са много, за други и трийсет са малко.

— А вие колко книги сте издали?

— Четиринайсет.

— И какво представляват?

— Криминалета. Обичате ли криминална литература?

— Не — Томчак гнусливо се намръщи, — не мога да ги понасям и никога не ги чета. Но при всяко положение човек, написал толкова книги, е достоен за уважение, макар и само заради трудолюбието му.

— Какво пък, и за това съм благодарна — засмя се Татяна.

На Томчак, изглежда, му стана неудобно заради допуснатата нетактичност, защото изведнъж реши да предложи на гостенката чай.

— С удоволствие ще пия — веднага се съгласи тя.

След няколко минути на масата, изнесена на верандата, се появиха скъпи бонбони в кутии и вносни кексове в красиви лъскави опаковки.

— Никога не бих предположила, че човек, който живее като отшелник на вилата си и не се бръсне по три дни, купува такова количество сладкиши — пошегува се Татяна. — Едното някак не върви с другото.

— А вие естествено си помислихте, че като живея на вила и не се бръсна, непременно пиянствам и си замезвам с консерви — язвително реагира Томчак.

— Не, мислех, че сте зает с някаква работа — може би научна — и понякога изобщо забравяте да си напазарувате. С мен често се случва, когато пиша.

— Извинете, не исках да ви обидя. Но, общо взето, сте права, тези неща не съм ги купувал аз. Един приятел ми ги донесе, дойде да ме види през уикенда. Между другото — именно въпросният Стрелников. Беше точно преди погребението на Мила и Володя искаше малко да се посъвземе и да събере сили. Тук е безлюдно, спокойно, никой не те тормози.

— Естествено — тихо каза Татяна. — Разбирам. Навярно е смазан от мъка.

— Е, силно казано. Нищо не може да смаже Володя, той е много силна личност, много мъжествен и стабилен. Но това беше огромна мъка за него, няма съмнение. По-силен ли го искате?

— Не, среден. Благодаря. Но щом така и така останах и пия с вас чай, разкажете ми поне нещичко за Мила. Не знам дори на колко години е била.

— На колко години ли? Май около двайсет и седем или двайсет и осем… Може би малко по-млада или малко по-възрастна… Не знам точно.

— С какво се занимаваше — работеше или учеше?

— Работеше. Така мисля — веднага уточни Томчак. — Не съм сигурен.

— Била ли е омъжвана преди?

— Нямам представа.

— А как са се запознали със Стрелников?

— Вече ви обясних — не знам такива подробности. Знаех само, че Володя я обичаше и мислеше да се ожени за нея — това е всичко.

Поговориха си още двайсетина минути, точно колкото бе нужно, за да спазят приличието и да изпият по чаша чай. Татяна задаваше въпроси и на някои от тях получаваше отговори, но по-често Вячеслав Томчак избягваше подробностите. Едно беше съвършено очевидно: той старателно избягваше да говори за каквото и да било, свързано по един или друг начин с Люба Сергиенко. Татяна разбираше, че и на въпроса къде е работила Мила Широкова той не бе отговорил пак поради същите съображения.

След като допи чая си, тя учтиво се сбогува и се запъти към гарата.

* * *

— Ето на — тържествуващо каза Настя, — знаех си аз, че на този Стрелников не може да се вярва. Таня, ти ми донесе безценна информация.

— Имаш предвид посещението на Стрелников на вилата на Томчак?

Те седяха в кухнята в жилището на Стасов. Татяна пиеше чай, а Настя лапаше с апетит изумително вкусните сарми, сготвени от Татяна.

— Танюша, ти си мой кумир! — бъбреше тя с натъпкана уста. — Не само че си прекрасен следовател и талантлива писателка, но умееш и да готвиш. Освен това си красива жена. При никакви обстоятелства не бих могла да се меря с теб. Така че ще ям сармите ти, изпълнена с черна завист.

— Не пресилвай де! — засмя се Татяна. — Никой няма полза от факта, че ме бива да готвя. В Питер с това се занимава моята зълва, а тук просто се забавлявам, представям се пред Стасов като примерна съпруга, но той прекрасно знае, че това е само илюзия. Нямам нито сили, нито време за готвене. Колкото до красотата — и тя е зрителна измама. Просто искам да бъда красива, за мен това е важно, тъй че се старая. А ти не искаш и затова не се стараеш. И хайде стига с тези приказки, нека се върнем към Стрелников. Да ти сложа ли още? — попита тя, като видя опразнената за мигове чиния.

— Не, ей сега ще умра от лакомия. Стигнахме дотам, че много ми се иска да разбера защо той е ходил у Томчак.

— Може пък наистина да е искал в тежкия момент да бъде в компанията на близък приятел? — предположи Татяна.

— Танечка, ако е така, той е не само красив, но и абсолютно безсъвестен тип. Спомни си как буквално е метнал близкия си приятел, когато е напуснал фондацията. Нали ти дадох да чуеш касетата с разговора на Коротков с Лариса Томчак?

— Да, в този случай Стрелников би трябвало да е сигурен в абсолютната преданост на Томчак. Колкото и тежък да е моментът, аз не бих рискувала да отида с мъката си при човек, когото съм обидила или подвела. Дори да съм абсолютно безсъвестна, както се изрази ти, просто бих си помислила, че оскърбеният от мен човек няма да може да ме утеши и подкрепи морално, а ще започне да си изяснява отношенията с мен. Права си, не е отишъл за това. И обърни внимание: в разговора с Коротков Томчак е разказвал за Люба Сергиенко, а с мен се страхуваше дори да се доближи до тази тема. Вероятно Стрелников е отишъл, за да го обработи. И е успял. Сега приятелите няма да говорят пред хората за любовните перипетии на своя шеф. Естествено — нали репутацията му ще пострада, ако тази история се разчуе.

— Ще пострада, да — въздъхна Настя. — Но аз подозирам, че тук има още нещо.

Татяна вдигна глава от чашата с вдигащ пара чай и внимателно погледна Настя. Тя беше опитен следовател и разбираше как тече мисълта й без каквито и да било допълнителни обяснения.

— А следователят ще те разбере ли? — попита.

— Надявам се. Нашият Костя Олшански е свестен човек.

— Свестен човек — това не е професия — отбеляза Татяна.

— Да, разбира се, но искам да кажа, че той ми има доверие и обикновено се вслушва в логични доводи. Разбира се, въз основа на гола интуиция работим ние, оперативните работници, а той, както и ти, трябва да се опира на факта, но обикновено не отхвърля логичните съображения. — Настя се пресегна към телефона и бързо набра някакъв номер. — Константин Михайлович, аз съм. Току-що се разбра, че Стрелников е ходил в петък на вилата на Томчак… Не знам… Да, и аз имах предвид това… Така ли? Добре, ще помисля.

Тя затвори телефона и мълчаливо си наля кафе. Татяна я наблюдаваше насмешливо, докато пресилваше сармите от тенджерата в дълбок кастрон.

— Обзалагам се, че знам какво ти е казал следователят. Наредил ти е да измислиш как да излъжеш прокурора, за да получите разрешение за обиск на вилата на Томчак. Отгатнах ли?

— Именно. Ужасяващо проницателна си.

— Ами просто всички следователи сме еднакви! — разсмя се Татяна. — И аз на негово място щях да кажа същото. Хората, които не знаят думата интуиция, са прокурорите. Аз мога да имам безгранично доверие на оперативните работници, с които работя, напълно да разчитам на техния професионализъм, опит и интуиция, но когато тръгвам да искам от прокурора санкция за някакво действие, оставям цялото си доверие на купчинка на бюрото и вместо него, вземам със себе си някаква изящна и абсолютно непроверяема лъжа, която ще прозвучи убедително на прокурора.

Настя съсредоточено местеше дръжката на вилицата по гладката гетинаксова повърхност на масата, рисувайки някакви разбираеми единствено за нея схеми, кръгчета и ромбчета. Татяна не й пречеше — тананикайки си нещо под нос, тя изми съдовете, приготви рядко тесто за блини, с които щеше да нахрани довечера съпруга си, прибрал се от работа, и маринова кромид в подсладен оцет. Най-сетне Настя вдигна глава, намигна на Татяна, обади се на следователя и си тръгна.

* * *

Докато живееше на вилата, Томчак си лягаше късно и ставаше сутрин късно. Събуждаше се и дълго се излежаваше под одеялото. По-рано не бе имал такъв навик. Едва сега, останал за пръв път в живота си без интересна и нужна работа, той започна да отлага сутрин момента, когато трябваше да започне новия ден, пълен със скучно безделие и безделна скука. Вячеслав Томчак разбираше, че не бива да седи със скръстени ръце на вилата, а трябва да се стегне и да се разтича да си търси работа, да се предлага, да звъни на приятели и бивши колеги… Всичко разбираше. И нищо не правеше. Не можеше и не можеше да надвие притисналата го депресия и унинието си. Една седмица след като напусна по собствено желание фондацията Томчак с изненада забеляза, че домашният му телефон не прегрява от непрестанни обаждания с предложения за нова работа. „Сигурно новината още не се е разчула“ — утеши се Вячеслав Петрович. След две седмици разбра, че на никого не е нужен. Докато бе изпълнявал дълга на мъжкото приятелство, той бе загубил научната си репутация и квалификацията си, които бе създавал и шлифовал дълги години, а, от друга страна, не бе успял да си създаде репутация на добър управленец. Всичко беше просто, примитивно и с абсолютна точност се покриваше с прогнозите на жена му Лариса.

Да, вярно, преди няколко дни дойде Володка Стрелников и му каза за новото си назначение и обеща нова работа за Томчак и Леонтиев. Но Вячеслав Петрович не повярва в това. Баналните празни приказки в полза на бедните. Володка пак се е устремил към нови върхове и отново се кани да подхване мръсната работа по разчистването на собствения си път с ръцете на верните си приятели. Но, господи, докога ще продължава това! Ако не се бе случило нещастието с Мила, той може би нямаше и да дойде на вилата и нямаше да обещава работа на Томчак. Дори нямаше да се сети за него. Или щеше да се сети, но едва когато назначението му станеше факт и когато щяха да му потрябват помощници. Роби. Как обаче умее да намира думи, след които е невъзможно да му откажеш! Дори да получат тази нова работа, всичко ще тръгне постарому: пълна зависимост от внезапните решения на Стрелников, скандали с Лариса, още по-голямо отдалечаване от науката. Накъде ли повече…

Обърна се на другата страна и отново притвори очи. Не му се искаше да започва новия ден. Може би щеше да успее да подремне още? Откъм шосето се чу шум на автомобилен двигател. Томчак дори не се вслуша по-внимателно, не можеше някой да идва при него — на кого ще е потрябвал рано сутрин в делничен ден? Но се оказа, че греши. Двигателят замлъкна точно пред неговия двор, чуха се гласове, а след минута на вратата силно и уверено се потропа.

— Вячеслав Петрович! Отворете, моля! Вкъщи ли сте?

— Един момент! — извика Томчак, неохотно отметна одеялото и изпълзя от леглото в студения есенен ден, в който нямаше да има нито работа, нито радост — само скука и нищо друго освен скука. Е, може би и някакви неприятности. Но със сигурност нямаше да има нищо приятно.

Навлече анцуга, пъхна нозе в джапанките и тръгна към вратата. На прага бе застанал прегърбен мъж с омачкан костюм и очила, изглеждаше смутен, объркан и абсолютно нелеп. Малко по-назад, зад гърба му, бяха застанали още четирима. Томчак позна единия — беше същият оперативен работник, който бе разговарял с него след убийството на Мила.

— Старши следовател от Московската градска прокуратура Олшански — представи се прегърбеното нелепо човече, — казвам се Константин Михайлович. Може ли да вляза?

— Да — притеснено смотолеви Томчак, — влизайте, моля.

За негово учудване следователят влезе и веднага затвори вратата зад себе си. Останалите четирима мъже останаха навън, при което дори не направиха опит да влязат в къщата. Сякаш това си беше нормално!

— Сега, уважаеми Вячеслав Петрович, ще бъдете разпитан в качеството на свидетел по делото за убийството на Людмила Широкова, годеница на ваш близък приятел. В зависимост от резултатите от разпита аз ще взема решение за извършване на обиск във вилата ви.

Олшански бавно се настани до масата на верандата, извади от чантата си папка и започна да попълва някаква бланка.

— Донесете си паспорта, ако обичате — тихо, сякаш под носа си каза той.

— Защо?

— Такъв е редът.

— Ами ако нямам? Та аз съм на вилата си в края на краищата, за какво ми е паспорт?

— Такъв е редът — търпеливо повтори следователят. — Нямам право да разпитвам свидетел, без да съм установил достоверно самоличността му.

— Значи ако нямам паспорт, няма да ме разпитвате, правилно ли ви разбрах? — неизвестно защо се зарадва Томчак.

— Не, защо, ще ви разпитам. — Олшански се усмихна едва-едва, само с крайчетата на устните си. — Самоличността ви ще бъде потвърдена от майор Коротков, той вече ви е разпитвал преди няколко дни по мое нареждане. А паспортните данни ще препиша от предишния протокол.

— Но нали преди малко сам казахте, че нямате право…

— Вячеслав Петрович, това не е тема, която бихме обсъждали с вас. Ако не можехме да разпитваме всички, които нямат документи у себе си, щяхме да изглеждаме твърде смешни и жалки в очите и на престъпниците, и на цялото население. Не разбирайте думите ми буквално. И тъй, Вячеслав Петрович, кога за последен път видяхте Владимир Алексеевич Стрелников?

— Скоро беше.

— По-точно, ако обичате.

— Ами… той дойде в петък следобед и си тръгна оттук в неделя.

— Сутринта, следобед?

— Привечер.

— С каква цел ви посети Стрелников?

— Че с каква цел приятели посещават приятелите си? — нервно го парира Томчак.

— Целите може да бъдат различни — сви рамене Олшански, — според случая и човека. Едни идват, за да ви разкажат нещо, други, обратното — да чуят какво ще им кажете вие, трети изпълняват дълг на вежливост, като посещават болни или страдащи. Ако повишим нивото на обобщение, в едни случаи хората отиват при приятели, за да им помогнат, а в други — за да получат помощ. Към кой от тези два случая отнасяте посещението на Стрелников на вилата ви?

— Искаше да събере сили преди погребението на Мила, нима не е ясно?

— Защо, напълно ясно е. Стрелников отправи ли към вас някакви молби, възложи ли ви нещо?

— Не. Просто искаше да се поотпусне сред тишината тук, по-далеч от хора и телефони.

— Вячеслав Петрович, помислете си, моля, и ми кажете дали в тази къща или на територията на вашия парцел има някакви предмети, принадлежащи на Стрелников?

— Няма. Ако имате предвид нещата, които той донесе…

— Какво донесе?

— Продукти, алкохол.

— И нищо друго?

— Нищо друго.

— Вилата на самия Стрелников е някъде наблизо, нали?

— Да, ето я там, вижда се от прозореца.

— Защо тогава не прекара тези дни на своята вила, а у вас?

— Той… той напусна жена си, беше отдавна… Остави вилата на нея. Изобщо никога не ходи там, освен в случаите, когато Алла го помоли да отиде. Да поправи нещо или да й помогне в градината.

— Този път отби ли се в своята вила?

— Не.

— Абсолютно сигурен ли сте?

— Разбира се. През цялото време бяхме заедно.

— А през нощта? Би ли могъл да излезе от къщата така, че да не забележите?

— Едва ли. Спахме в една стая. Щях да чуя. Аз спя леко. Слушайте, за какво са всички тези въпроси?

Олшански не обърна никакво внимание на въпроса на Томчак.

— Оставял ли е Стрелников нещо във вашата къща?

— В какъв смисъл? — не разбра Томчак.

— Може да ви е дал нещо с молба да му го пазите. Нямаше ли такова нещо?

— Нямаше. Не ми е оставял нищо.

— Ами добре, Вячеслав Петрович, предлага ви се доброволно да предадете на следствието всички предмети, които не ви принадлежат, включително онези, които принадлежат на Владимир Алексеевич Стрелников.

— Но нали вече ви казах, нямам…

— Разбрах ви, Вячеслав Петрович, прекрасно ви разбрах. Още веднъж ви предлагам доброволно да предадете онова, което Стрелников е оставил у вас. В противен случай във вилата ви ще бъде извършен обиск.

— От къде на къде?! — възмутено извика Томчак. — Това е произвол!

— Нищо подобно. Това е процесуално действие. Имам заповед от прокурора.

— Но не разбирам… — Томчак смекчи тона си, но пак си личеше, че е крайно възмутен. — Какво може да е скрил Володя в моята къща? Да не би да го подозирате, че е убил Мила? Та това е пълна измишльотина!

— Вячеслав Петрович, не съм длъжен да ви давам отчет за подозренията си, а още по-малко — за действията си. За последен път ви питам: ще оформяме ли доброволно предаване или ще правим обиск?

— Абе правете каквото искате! — махна с ръка Томчак. — И бездруго вкъщи няма нищо. Само ще си загубите времето. Каква глупост…

— Добре — въздъхна Олшански и извади от папката си лист хартия. — Ето ви заповедта за извършване на обиск, запознайте се и ще започваме.

Той излезе на външното стълбище и повика останалите. Обискът започна. Томчак демонстративно се опита да се абстрахира от оскърбителната за него процедура и да се уедини в кухнята, но следователят настоя той да присъства заедно с поемните лица. Не мина и час и Коротков се обърна към присъстващите:

— Поемните лица, моля да дойдете тук. Константин Михайлович, намерихме.

— Какво намерихте? — недоумяващо възкликна Томчак.

Коротков стоеше до стар дъбов скрин, чиито чекмеджета бяха вече извадени.

— Елате и вие, Вячеслав Петрович. Този пакет ваш ли е?

Томчак се приближи и видя сред старите зимни дрехи увит в полиетилен пакет. Виждаше го за пръв път.

— Не… тоест не знам… Може би Лариса… — неуверено промълви той.

— Отворете го! — изкомандва Олшански.

До скрина се приближи експертът Олег Зубов — дългунест и вечно навъсен. Сложи си ръкавици, внимателно извади пакета от чекмеджето и го разви. Вътре имаше писма в пликове.

— Така, писма, адресирани до Людмила Широкова! — доволно констатира следователят. — И как са попаднали в дома ви, уважаеми Вячеслав Петрович? Елате по-близо и погледнете. Виждали ли сте някога тези писма?

Томчак се приближи до масата, на която лежаха пликовете. Не, никога не ги бе виждал. Но, боже мой, как бяха попаднали тук? Нима Володка?… И защо? С каква цел?

През това време експертът извади с пинсета листа хартия от един от пликовете.

— Погледнете, Вячеслав Петрович — каза Олшански, — познат ли ви е този почерк?

— Не — твърдо отговори Томчак.

— Това не е ли почеркът на Стрелников? Помислете хубаво, погледнете внимателно.

— Вече ви казах — не. За пръв път виждам това. И после, как може Володя да е писал тези писма? Откак се запозна с Мила, двамата не са се разделяли, доколкото ми е известно. Защо би й писал?

— Наистина защо ли? — позасмя се Коротков. — Добре, да видим от кого са подписани тези писма. Ето това е писано от някой си Сергей Бакланов. Кой е този Бакланов, познавате ли го?

— Нямам представа — сви рамене Томчак.

— Така, а това писмо е от гражданина Николай Лвович Лопатин. И него ли не познавате?

— Не, не го познавам.

— Това пък е от гражданина Дербишов. И за него ли не сте чували?

— Не.

— Ами добре тогава, Вячеслав Петрович, да видим какво излиза. Вашият приятел Стрелников е донесъл и е скрил във вашата вила кореспонденцията на годеницата си с някакви чужди мъже. Можете ли да коментирате това по някакъв начин?

— Не. Нищо не разбирам… Как може да е станало това? — Томчак притеснено пристъпваше от крак на крак насред стаята и местеше смутения си поглед от следователя към Коротков.

— С нищо не мога да ви утеша — сухо отвърна Олшански. — И аз засега не разбирам почти нищо освен едно: Стрелников е знаел, че годеницата му си е кореспондирала с тези мъже, и по някаква причина е искал да скрие този факт от следствието. А това е достатъчно солидна причина да го подозираме.

Щом остана сам, Вячеслав Томчак безсилно се тръшна на дивана и закри лицето си с ръце. Затова значи Володя дойде при него на вилата! Да скрие писмата. Преди да се запознае със Стрелников, Мила е била уличница и си е останала уличница, Любаша е била права, нищо не е преувеличила. Володя е намерил тези писма и не ги е дал на следователя, не е искал да омърсят името й след нейната гибел. Но ако ги е намерил не след смъртта й, а по-рано, значи е знаел… Значи е имал повод за ревност. И за убийство… Я стига, глупости, това не може да бъде! Не е възможно Стрелников да е убил Мила.

Дойде тук, наприказва му какво ли не за приятелството и доверието, извинява се с часове, обеща му нова длъжност, а всъщност просто е трябвало да скрие писмата… Гадост, каква гадост! А той, Томчак, се разчувства, повярва му. Обеща му помощта си. Глупак! Нима Ларка е права, че те с Гена Леонтиев са гледали Володка в устата с невиждащи очи, а той ги е манипулирал, както се манипулира с предмет от ежедневието: потрябва ли ти — вадиш го от чекмеджето и го използваш, а когато не ти трябва, дори не си спомняш за него.

Каквото и да е, Стрелников не може да е убиец. Ами ако все пак?…

* * *

Позвъняването на вратата се стори на Люба оглушително силно. Тя беше сама вкъщи и не очакваше никого. С усилие се отърси от вцепенението, което я владееше почти през цялото време, откак умря Мила, и се потътри към вратата. Погледна през шпионката и видя приятно женско лице.

— Кой е? — попита за всеки случай.

— Отворете, моля — чу се глас иззад вратата. — От дружеството на евангелистите съм.

Люба бързо отвори вратата. Всичко, свързано с църквата, будеше у нея доверие и някак болезнено я привличаше. Озова се пред млада жена с израз на безгранично търпение върху гладкото обло лице и с добри очи.

— Извинете за безпокойството — каза тя, плахо усмихната, — ще ми позволите ли да ви задам няколко въпроса?

— Да, моля — с готовност отговори Люба.

— Вярвате ли, че Бог е един за всички?

— Да — бързо отвърна тя.

— А как мислите, с какво може да си обясним тогава съществуването на няколко религии? Смятате ли, че нашият, християнският Бог, и например Аллах са един и същи бог?

— Да, мисля, че е така.

— Но нали ученията са съвсем различни? И дори си противоречат. Означава ли това, че една от религиите е правилна, а останалите — неправилни?

— Не — твърдо отговори Люба, — всички религии са правилни. Просто са се създавали в различни условия — имам предвид различните цивилизации, култура, климат, ако щете! Всяка религия е правилна за народа, който я изповядва.

— А вие самата вярваща ли сте?

— Да.

— Тогава позволете ми да ви подаря нашите книги. Ще ви бъде интересно да прочетете разсъжденията на теолозите по този въпрос. Ние разпространяваме книгите си безплатно, искаме хората да се замислят, тогава може би ще се обърнат към Господ и ще намерят в Неговото учение отговори на много въпроси, които ги измъчват.

Младата жена подаде на Люба две книжки, едната съвсем тъничка, другата — малко по-дебела, с яркочервена корица.

— Благодаря — усмихна се Люба, тайно зарадвана, че странният и твърде сложен за нея разговор свърши толкова бързо и лесно. Когато бе отворила вратата, не бе предполагала, че ще трябва да води разговор за неща, за които всъщност никога не се бе замисляла и които изобщо не я интересуваха. Беше си помислила, че ще й поискат нещо за бедни и болни хора и беше готова да даде пари, като по този начин направи най-дребното, с което би могла да измоли прошка от Него. А се оказа, че й предлагаха да води едва ли не теософски разговор.

— Ще ми позволите ли да ви посетя отново след няколко дни, за да ми кажете дали нашите книги са ви харесали? Може би у вас ще се породят въпроси, които бихме могли да обсъдим. Ако съдържанието на книгите ви заинтересува, с удоволствие ще ви поканя на някое събрание на нашето дружество…

— За съжаление едва ли ще ме намерите вкъщи — побърза да каже Люба. — Денем обикновено съм на работа и се прибирам много късно. Днес ме заварихте съвсем случайно, взела съм си компенсация.

— Много жалко — огорчи се жената. — Извинете за безпокойството и ви благодаря за разговора.

Люба с облекчение затвори вратата и се върна в стаята си. Седна на дивана и започна да разглежда книгите. Едната от тях, червената, се оказа Новият завет, втората, по-тъничката, се казваше „Най-хубавият подарък е животът“ и имаше подзаглавие „Евангелие от Йоана“. Тя почувства как й премаля отвътре. Най-хубавият подарък е животът. Животът е най-хубавото, най-ценното, най-прекрасното, което Бог може да подари на човека. А тя, Люба, посмя да се усъмни в това и да пожелае смъртта на друг човек. Бог е решил да даде живот на Мила Широкова. Ами че той не може да не е видял какъв е станал този живот и колко страдания причинява Мила на други хора, но не й го е отнел, защото такава е била Неговата воля, Неговото решение. А Люба посмя да промени решението Му по своя воля. Няма прошка за нея…

Тя четеше напосоки отворената книга и й се струваше, че пелена пада от очите й. Не другите хора ни карат да страдаме заради тяхната зла умисъл, не, Господ ни праща изпитания, за да се закалим, да укрепим духа си, да надникнем вътре в себе си и да видим кое всъщност е важното и ценното, а кое — овехтялото и преходното. Страданието пречиства и това означава, че изпратеното от Него послание е призвано да ни промени, да ни направи по-добри, по-силни, по-милостиви. Нашият Господ вижда всичко, Негово е решението да не допусне да страдаме и щом го допуска, значи такава е волята Му. Той най-добре знае кое е правилното. Той най-добре знае на кого да праща изпитания. Тя не издържа на изпитанията, прекърши се, падна духом и тръгна по онзи погрешен път, за който винаги я е предупреждавал Господ: по пътя на възмездието. Не бива да желаеш смъртта на друг човек, защото само Всевишният знае на кого да дава живот и от кого и кога да го отнема.

Няма прошка за нея… Няма и не може да има.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

ГЛАВА 6.

Лариса Томчак седеше на пода насред хола в апартамента на свекъра си и подвила крака под себе си, прелистваше поредния семеен албум. Около нея бяха разпръснати купчини снимки, а тя все не можеше да избере най-хубавата. Неотдавна Томчак бе погребал майка си и бе помолил Лариса да се порови в семейните снимки, включително и в старите, и да намери най-сполучливата снимка на свекърва си. Лариса винаги я бе обичала и искрено тъгува, когато тя почина, а сега й се искаше на паметника лицето на майката на съпруга й да бъде именно каквото беше в живота: ласкаво, постоянно готово за усмивка и добродушно.

През последните десет години свекърва й много боледуваше, тъй че въпреки веселия израз на лицето, все пак изглеждаше зле на снимките. Лариса реши да потърси по-ранна снимка, когато свекърва й още беше здрава, цъфтяща жена, модаджийка и веселячка. Като преглеждаше снимките една по една, Лариса стигна до албуми отпреди двайсет години, когато Слава — съпругът й — е бил студент, а свекърва й — на малко повече от четирийсет и пет — в самия разцвет на зрялата женственост. В този албум много от снимките бяха струпани между страниците и като ги подреждаше, тя старателно ги разглеждаше. Колко млади са били — и Славка, и Генка Леонтиев, и Стрелников! Тримата са били в един курс и са били големи приятели. Дори на снимките те почти винаги бяха заедно: на нечия вила, на бригада, по студентски сбирки, във военни лагери, когато са ги вземали запас, на волейболни състезания… Весели, усмихнати, безгрижни. Сега Слава вече съвсем побеля, Гена почти е изгубил косата си, плешивото му теме лъщи, само Стрелников си е все така красив, годините сякаш не му влияят.

Лариса притвори очи и потъна в спомени. Имаше един момент, когато Стрелников не просто й харесваше. Защо да си криви душата — беше хлътнала по него, търсеше погледа му, трепваше, щом чуеше гласа му. Вече излизаше с Томчак, но още не ставаше дума за женитба, беше просто младежки флирт. Колко й се искаше тогава Стрелников да я отнеме от Томчак… Дори веднъж не издържа и прозрачно му намекна за очакванията си. А той? Ларочка, ти си чудесно момиче, при други обстоятелства бих бил щастлив, но Славка ми е приятел и всичко останало дори не подлежи на обсъждане. Виж, ако самият той те разлюби и изостави, тогава може да се върнем към този разговор. Джентълмен. Приятел. Разбира се, Томчак не я изостави и не я разлюби. Но след този разговор и нейните чувства към Стрелников охладняха. Лариса цял живот се бе интересувала само от мъжете, които се интересуваха от нея. Ролята на настойчива завоевателка никак не й подхождаше. В отношението й към Стрелников не остана и капка обида, в онези години романтизмът на младежкото приятелство й изглеждаше съвсем естествен и постъпката на Володя дори някак го издигна в очите й. А същевременно и самия Томчак: ами разбира се, щом момче като Володка Стрелников цени приятелството си със Слава, пази го и не иска да развали отношенията си с него заради момиче, значи самият Томчак има собствена цена в този живот. С една дума ситуацията се облекчи за взаимно удоволствие на страните.

Лариса отново заразглежда снимките. Внезапно едно от лицата на някаква снимка привлече вниманието й. Красиво високо момиче с дълга тъмна коса отнесено разговаряше за нещо с друго момиче, без да забелязва как зад гърба му тримата приятели правят страховити гримаси и издигат над главата му плакат: Плодовете на еманципацията. Лариса съвсем определено беше виждала някога това момиче и не просто го бе виждала, а беше разговаряла с него за нещо сериозно. Да, точно тя беше, и дори пуловерът й беше същият, Лариса добре си го спомняше — снежнобял, дълъг, с огромно цвете, избродирано отдясно на гърдите…

* * *

… Тогава тя беше на двайсет години, беше завършила медицинското училище и работеше като медицинска сестра в женска консултация. Гинеколожката Албина Леонидовна, с която работеше Лариса, беше груба и безцеремонна лелка, с бъдещите майки се държеше нежно и грижовно, а с онези, които бяха решили да прекъснат бременността си — грубиянски, като с животни, които не заслужават добра дума.

Момичето с белия пуловер с голямото избродирано цвете дойде за преглед през март. Лариса си спомняше, че денят беше студен, ветровит и дъждовен. Косата на момичето беше мокра — явно то беше дошло без чадър и дори докато бе чакало, косата не бе успяла да изсъхне. Албина безпогрешно определи от пръв поглед, че пациентката не е от категорията на бъдещите майки.

— Какво ви безпокои? — неприветливо попита тя, отваряйки медицинския картон.

— Явно някакво нарушение — спокойно отговори момичето. — Менструацията ми закъснява.

— Кога беше последната?

— В средата на декември.

— Водите ли полов живот?

— Не.

— На колко сте години?

— Деветнайсет.

— Болки, други оплаквания?

— Боли ме глава и често ми се гади. Това е, няма друго.

— Съблечете пуловера.

Лекарката стана и започна да опипва млечните жлези на пациентката.

— Съблечете се и легнете на стола! — мрачно изкомандва Албина.

Момичето влезе зад паравана и започна да се съблича. Албина продължи да пише в картона, после захвърли писалката на бюрото и отиде при гинекологическия стол. Звъннаха инструменти, после Лариса чу възмутения глас на лекарката:

— Абе ти защо ме будалкаш?

— Не ви будалкам — стъписано отговори момичето. — Наистина имам някакво закъснение…

— Закъснение имала! — кресна Албина. — Бременност имаш, а не закъснение. Хайде де, ще ми се прави на девица. Да не си дошла в цирк? За развлечение? Кого искаш да мамиш?

— Ама не, грешите. Не може да съм бременна. Аз никога… Сигурно е тумор…

— Обличай се! — рязко каза лекарката. — И не ми давай акъл! Все някак мога да различа бременност от тумор. Вече си на десет-единайсет седмици. — Тя изхвърча като фурия иззад паравана, седна зад бюрото и отново взе картона. — Никакъв срам нямат вече! — на висок глас дуднеше тя, докато пишеше бързо в картона. — Имат лекарите за пълни глупаци. Никога не била… хайде де… Божият вятър я е издул. Сигур развратничат още от детската градина, пък после се чудят на закъсненията… Какво поколение расте, не, направо не разбирам какво е това поколение!

Момичето излезе иззад паравана, напълно облечено, и Лариса остана поразена от промяната у него. Лицето му приличаше на маска — застинало и страшно.

— Истина ли е? — попита то с някак помъртвял глас. — Наистина ли съм бременна?

— Не, пошегувах се! — озъби се Албина Леонидовна. — Нали ти казах: десет или единайсет седмици. Руски не разбираш ли? Сядай, сега ще ти напиша направление.

— Какво направление? — тъпо попита момичето.

— За изследвания. Нали ще правиш аборт?

— Аборт ли? — повтори момичето, сякаш не разбираше какво му говорят.

— Ами да. Или ще раждаш?

— Не знам.

Тя стана и тръгна към вратата. Това беше толкова неочаквано, че нито Албина, нито Лариса успяха да продумат. Първа се оборави лекарката.

— На — каза тя и подаде на Лариса бланките с направленията за изследвания. — Настигни я и й ги дай. Така или иначе изследванията трябва да се направят.

Лариса скочи и изтича в коридора. Момичето никъде не се виждаше. Лариса отиде до външното стълбище и я видя — застанала под дъжда без палто, вцепенена, прегърбена.

— Слушай — Лариса внимателно я докосна по рамото, — ти наистина ли не знаеше?

Тя мълчаливо поклати глава.

— Но как може да е станало?

— Знам — тихо отговори момичето. — Станало е на Нова година. Аз не бива да пия изобщо — на пръв поглед не се напивам, но после изведнъж заспивам. И нищо не усещам. Само тогава може да се е случило.

— Ах, гадове! — разгневена, извика Лариса. — Поне знаеш ли кой го е направил?

Момичето отново поклати глава.

— Може би приятелят ти? — предположи медицинската сестра. — С него ли посрещахте Новата година?

— Не, с компания. Нямам приятел.

— Господи, горкичката! Но все пак можеш да разбереш кой го е сторил. Познаваш всички от компанията, нали?

— Разбира се. Те са от моя институт. Но няма да правя разследване.

— Защо? Трябва да го намериш и да кажеш…

— Не. — Момичето изрече това толкова рязко и категорично, че Лариса не можа да продума повече. — Нищо не трябва. Няма да го търся.

— И ще оставиш нещата така? Ами че ти си била изнасилена, разбираш ли това? Отнели са ти девствеността, а и са се възползвали от безпомощното ти състояние. Та това подлежи на наказателна отговорност! Още днес иди в милицията и напиши заявление, чуваш ли!

— Не. Никъде няма да отида. Благодаря ви за съчувствието. Довиждане. — Тя се обърна и си тръгна.

— Чакай! — извика след нея Лариса. — Не си взе палтото!

Момичето мълчаливо се върна в зданието и след няколко секунди излезе на улицата, вече облечено. Все така мълчаливо мина покрай Лариса и се изгуби зад ъгъла.

И това беше. Но как се казваше тя? Не, Лариса не можеше да си спомни. Дори да се обърне към консултацията, вече няма да намери картона. Минали са толкова години, картонът със сигурност е унищожен. А и онази консултация вероятно вече не съществува, за двайсет и седем години станаха толкова промени…

Но тримата млади весели студенти, единият от които сега е съпруг на Лариса, определено знаят кое е това момиче и къде може да се намира.

* * *

Като помисли малко, Лариса стигна до извода, че всичко не е толкова просто, колкото й се бе сторило в началото. Тя беше доста хладнокръвна жена и никога не се опитваше да се самозалъгва, затова бързо съобрази, че да се възползва от състоянието на пийналото и дълбоко заспало момиче е могъл всеки от онази новогодишна компания, включително и някой от тримата приятели. Мисълта, че можеше да го е сторил и самият Томчак, беше неприятна, но Лариса нямаше как да изключи и тази възможност. Разбира се, идеалният вариант би бил да установи със сигурност, че го е сторил Стрелников — о, тогава би могла да му извие врата и да си върне за всичко, което беше принудена да изтърпи заради приятелството му със Слава. Но от всяко положение не можеше да пита за момичето с белия пуловер мъжа си. Ако клетото момиче е било изнасилено от някого от тримата приятели, всеки опит би бил безсмислен. Слава би й казал името на момичето само ако те не са имали никакво отношение към тази история и изобщо не знаят за нея. Все пак трябваше да се постарае и да си спомни името сама.

Лариса беше сигурна, че ще може да си спомни това име, ако го чуе отнякъде. На колко ли години беше момичето? То каза — на деветнайсет. Значи втори или трети курс, по-скоро втори. Ами ако опита да научи в института? Помисли си, че в института компаниите се образуват в групите, значи това момиче най-вероятно е било в една група със Слава, Гена и Володя. Така, има напредък. Да, но ще й дадат ли такава справка в института? Списъците на студентите се пазят в архива и едва ли някой ще се съгласи за нищо и никакво да се рови в прашните стари книжа.

Тя купи огромна кутия бонбони и бутилка скъп коняк и отиде в деканата на института, който през 1972 година бяха завършили Томчак, Леонтиев и Стрелников. Получаването на нужната информация далеч не се оказа толкова трудно, колкото бе предполагала — бонбоните и конякът подействаха много по-добре от най-сълзливите и красноречиви молби и само след около два часа Лариса получи списъка на студентите от курса, в който през 1969 година бе учил съпругът й. Беше се подготвила добре за отиването си в деканата и предварително се бе сетила, че момичето може и да не е завършило института заедно с всички, ако е решило да роди детето и си е взело академичен отпуск. Ето защо трябваше да поиска не списъците на завършилите, сред които можеше и да няма такава абсолвентка, а по-ранните, например от втори или дори от първи курс. Освен това Лариса знаеше от собствения си студентски опит, че ако в последния курс е започнала специализация, групите са се оформили наново и студентите, които през първите три или четири курса са учили в една група, през последния са се озовали в различни.

След като получи исканите списъци и намери познатите имена, Лариса се убеди, че и тримата приятели — Томчак, Леонтиев и Стрелников — са учили в група номер 4, след което внимателно започна да чете женските имена. Тя лесно си спомни името на момичето с белия пуловер веднага щом зърна фамилното — Цуканова. Да, разбира се, именно Цуканова беше. Надежда Романовна Цуканова. Още тогава, преди двайсет и седем години, й беше направило впечатление, че пациентката се казва точно като директорката на медицинското училище, което бе завършила самата Лариса — и тя беше Надежда Романовна.

Значи Надежда Цуканова. Добре, нещата потръгнаха. Фамилното име не беше много разпространено, годината на раждане беше налице, името и бащиното — също. Можеше да опита. Разбира се, никак не й се искаше виновник за тази некрасива история да се окаже Томчак. Може би щеше да е по-добре изобщо да не научава за това? Те бяха живели като семейство двайсет и четири години — бяха живели добре, почти без кавги, вярно, нямаха деца, но въпреки това бракът им беше стабилен и изпълнен с приятелство и човешка топлота… Струваше ли си да рискува всичко това заради призрачната надежда да смачка омразния Володя Стрелников?

Струва си, реши Лариса. Винаги е по-добре да знаеш истината.

* * *

Писмата, намерени във вилата на Томчак, буквално смаяха следователя Олшански. Това не беше любовна кореспонденция, а по-скоро кореспонденция за запознаване, тъй да се каже.

Добър ден, Людмила!

Дадоха ми вашия адрес в агенция „Купидон“. Няколко думи за мен: на 42 години съм, някога бях женен, но несполучливо, нямам деца. Цял живот съм търсил жената, която да отговаря на моя идеал: нежна, спокойна в живота, но необуздана в любовта. За съжаление досега не ми вървеше, но се надявам, че срещата с вас ще се превърне в празника, който толкова дълго съм чакал. В агенцията ми казаха, че искате да се запознаете с мъж, не по-млад от 35 години, който е готов на сексуални експерименти. Иска ми се да вярвам, че аз напълно отговарям на тези ваши изисквания. Изпращам ви снимката си. Сега всичко зависи от вашето решение.

Николай Лопатин

Другите две писма бяха абсолютно същите като съдържание, разликата беше само в някои подробности и в подписа.

— Охо! — подсвирна Настя, когато Олшански й показа писмата, по-точно — техните ксерокопия, защото самите писма бяха изпратени за експертиза. — Излиза, че мадам Широкова е използвала услугите на брачна агенция. Интересно — защо ли? Ако съдим по думите на нейните познати, не й е липсвало внимание от страна на мъжете. Не е била и прекалено скромна и винаги с готовност се е отзовавала на подобно внимание. Може би много е искала да се омъжи, а никой не й е предлагал брак, нещата са стигали само до леглото?

— Може би — кимна Олшански, — ако нямаше едно но. Погледни датата на писмото, изпратено от някой си Дербишов.

Настя взе писмото и веждите й подскочиха. Датата беше от месец септември. По това време Мила Широкова вече е живеела със Стрелников и дори е била венчана за него.

— Нищо не разбирам. Нима до такава степен не е била уверена в отношенията си със Стрелников, че си е подготвяла резервни варианти?

— Същото озадачава и мен. Помисли само: заради Широкова Стрелников за някакви си два-три месеца прави онова, което цели две години не е направил заради Люба Сергиенко: поискал е развод от жена си Алла Сергеевна и е отишъл под венчило, макар и чисто символично и безсмислено от гледна точка на гражданското право, но все пак извънредно значимо от сърдечна гледна точка. Не говори ли това за сериозността на намеренията му? Според мен — няма повече накъде. А Широкова не е и не е доволна. Как би обяснила това?

Настя замислено повъртя писмото в ръцете си и внимателно го остави на бюрото пред следователя. Пушеше й се, но знаеше, че от тютюневия дим Олшански го боли глава, и се въздържаше. Впрочем Константин Михайлович почти винаги проявяваше снизхождение към нейните слабости и все пак й разрешаваше да пуши, като предварително широко отваряше прозореца, дори навън да беше двайсет градуса под нулата. „По-лесно е после да се стопля, отколкото да се отърва от главоболието“ — казваше той в такива случаи.

— Имам два варианта — предпазливо подзе Настя, като поглеждаше мечтателно пепелника на перваза. — Първи вариант: Широкова е знаела, че нещо заплашва отношенията й със Стрелников, нещо достатъчно сериозно, и тези отношения всеки момент може да се развалят, затова за всеки случай не е изоставяла опитите да си намери подходящ съпруг чрез брачната агенция. Вариантът ми допада дори защото тази неизвестна за нас заплаха като нищо може да е станала причина и за убийството на Широкова.

— А вторият вариант?

— Вторият е съвсем идиотски, дори ми е неудобно да говоря за него, по-добре първо да го проверя.

— Анастасия — каза ядосано Олшански, — още в зората на нашето познанство пределно ясно наблегнах, че не може да криеш информация от следователя. Наблегнах ли?

— Наблегна — оклюмано потвърди Настя.

— А предупредих ли те, че никога няма да си имам работа с оперативен работник, който се опитва да ме будалка?

— Предупреди ме.

— Защо ме мотаеш тогава?

— Пазаря се с вас, а не ви мотая. Вие какво, не разбрахте ли?

Олшански звънливо се разсмя, свали очилата си и стисна с пръсти вдлъбнатината от тях на носа си. В този момент Настя за пореден път се зачуди как става така, че този мъж с неговото толкова привлекателно лице, големи очи и равни бели зъби неизменно изглежда като някакъв скитник със своя вечно омачкан костюм. Просто да се чудиш и маеш!

— Е, и какво искаш, търговке? — попита той, след като се насмя.

— Да запаля цигара.

— Добре де, хайде пали, какво да те правя! Казвай: какъв е вторият ти вариант?

— Мисля, че Широкова е имала прекалено засилен сексуален апетит и затова постоянно са й трябвали мъже. Отначало се е чукала с всички наред, безразборно, а после нещо се е случило. Нещо, което я е спряло. С една дума започнала е да се страхува от случайни запознанства. Може да е пипнала някаква зараза или пък е уцелила някой бандит. И затова е започнала да търси запознанства чрез агенция. Все пак така има известна сигурност, можеш предварително да проучиш човека, пък и агенцията има адреса му, ако нещо се случи. Разбирате ли? Търсела е не съпруг, а партньори за секс, затова фактът, че се е венчала за Стрелников, не е имал никакво значение. Дори вече омъжена за него, тя е щяла да прави същото. Аз, Константин Михайлович, не разбирам друго.

— И какво е то, интересно?

— Защо Стрелников е пазел тези писма и дори ги и скрил във вилата на Томчак? Защо не ги е унищожил? Това би било и по-лесно, и по-безопасно.

— Значи писмата са му трябвали.

— За какво?

— Знае ли човек… Например за да шантажира тези мъже.

— Господи, но с какво толкова е можел да ги шантажира? Какво осъдително има в опитите да си намериш съпруга чрез брачна агенция?

— Не знам, Анастасия, не знам. Само предполагам. А твоята задача е да издириш тези кандидати за женитба и да ги огледаш внимателно. Ясна ли е задачата? Това беше, красавице, а сега — бегом марш!

Настя тежко въздъхна и се надигна от бюрото, затвори прозореца, облече якето си и тръгна да изпълнява нареждането на следователя. Естествено — не се затича. Анастасия Каменская не умееше да тича и категорично отказваше да се учи.

* * *

Николай Лвович Лопатин — подвижен, енергичен и абсолютно различен от снимката си — посрещна Юра Коротков радушно и с готовност заразказва спомените си за очарователната сексуална Милочка, с която се срещнал два пъти през юли тази година. Юра дори се притесни от тази откритост. Е, добре, не можеш сам да си намериш жена, използваш услугите на агенция — в края на краищата това си е лично твоя работа. Но да откровеничиш с абсолютно чужд човек, па бил той и детектив от „Петровка“…

— Когато получих адреса й от „Купидон“, й написах писмо. И след около седмица получих отговор, в който Милочка изразяваше готовност да се срещнем и бе написала телефона си. Обадих й се, срещнахме се… Ами това е.

— Тя хареса ли ви?

— Много, много ми хареса. Но само първия път.

— Така ли? — заинтересува се Коротков. — Ами втория?

— Втория — вече не. Затова и не се срещнахме повече.

— Но какво не ви хареса, Николай Лвович?

— Тя беше прекалено… как да ви кажа… взискателна в леглото. Да, бях написал в писмото, че съм готов на сексуални експерименти. Но забележете — именно на експерименти, не и на прекаляване. Ни най-малко. Вие разбирате ли разликата между експерименти и прекаляване?

— Тоест искате да кажете, че Широкова е изисквала от вас повече, отколкото вие реално сте можели да й предложите? — уточни Коротков.

— Именно. Нали знаете формулата за идеална съпруга? Уважавана дама в гостната, готвачка в кухнята и проститутка в леглото. Първия път ми се стори, че Милочка е точно такава, а втория разбрах, че освен леглото, нищо друго не я интересува. Естествено можех да се понапъна и да удовлетворя всички нейни желания, но после какво? Нито уважавана дама в гостната, нито готвачка в кухнята. Аз си търся съпруга, а не любовница. Надявам се, че ме разбирате?

— Струва ми се, че да — кимна Коротков. — А вие харесахте ли й?

— Естествено не! — възкликна Лопатин. — Тоест първия път, както вече споменах, се разделихме, напълно доволни един от друг, а втория път аз доста прозрачно й намекнах, че разчитам не само на креватни забавления. Предложих й да отидем на театър. Да можехте да видите какво отвращение се изписа на лицето й! Боже, сякаш й предлагах да прекара една нощ на гробищата или да изпере мръсно бельо, което се е трупало цяла година. Вярно, в леглото беше добра — дума да няма, но разбирате ли, аз вече не съм във възрастта, когато бих обръщал толкова голямо внимание на секса.

— Чакайте, Николай Лвович, но нали самият вие сте написали в писмото си, че цял живот сте търсили жена, необуздана в любовта!

— Под необузданост в любовта разбирам качество, а не количество. Обичам добрия секс, което за мен означава той да е изобретателен, продължителен, но такъв сеанс, нека се изразя така, ми е достатъчен за цяла седмица. А на Милочка това не й беше интересно, тя обичаше бързия, простичък секс — но да се прави често. Имаше желание да го прави на всеки два-три часа. Схващате ли разликата?

— Николай Лвович, а не ви ли се видя чудно, че такава привлекателна млада жена не може да уреди живота си сама и е принудена да търси помощ при професионални сватовници?

— Не, изобщо не ми се видя чудно! Ни най-малко! Аз ползвам услугите на „Купидон“ вече три години и мога да ви кажа, че повечето жени с неуреден живот са именно млади и привлекателни. Не знам защо се получава така, но е факт. Да бяхте видели с какви хубавици съм се срещал по препоръка на „Купидон“! Кинозвезди, фотомодели! Обаче това е то… Не могат да си намерят съпруг.

— Хайде да уточним — търпеливо каза Юра, който вече бе разбрал, че най-много от всичко на света Николай Лвович Лопатин обича да говори за себе си. — От разговорите си с Широкова вие разбрахте ли ясно, че тя си търси съпруг? Или — партньори за леки, необвързващи отношения?

— Не мога да ви кажа. Практически ние не сме разговаряли. Правехме само секс.

— Значи тя не ви е казвала нищо за себе си?

— Не е.

— И вие не сте я питали?

— Питах я. Но не много настойчиво. Нали разбирате — само две срещи и много секс…

Това често споменаване на обилните сексуални упражнения, на които бил способен Лопатин, накара Коротков мислено да се усмихне. Види се, Николай Лвович не е чак толкова силен, повече го бива да мечтае. Но Людмила Широкова май наистина не си е търсила съпруг. Инак непременно щеше да отиде на театър.

* * *

Подателят на второто писмо — Сергей Бакланов — се оказа пълна противоположност на разговорливия Лопатин. Леко прегърбен, висок, с мрачна физиономия, той отговаряше с нежелание и трябваше буквално да му вадиш думите с ченгел. И той получил номера на пощенската кутия на Людмила Широкова от „Купидон“, писал й, оставил телефонния си номер. Срещнали се само веднъж — у него, и след това той повече не видял Мила. Тя обещала да му се обади, но не го направила. Нещо повече: Сергей й написал най-малко десет писма с молба за среща — красивата и разкрепостена в леглото жена много му харесала, но така и не дочакал отговор. Коротков разбра, че този кандидат за женитба е разочаровал Мила и затова тя не му е дала телефонния си номер, за да не й досажда. А писмата, които е получавала в пощенската си кутия, просто е изхвърляла.

Но най-изненадващ се оказа резултатът от срещата с автора на третото писмо — Виктор Дербишов.

— Аз никога не съм се срещал с тази жена — категорично заяви той. — И никога не съм я виждал.

— Но нали ползвате услугите на агенция „Купидон“? — за всеки случай уточни Коротков, който си помисли, че може да е станало недоразумение и вместо на нужния му Виктор Дербишов, е попаднал на негов съименник с подобна външност.

— Да, ползвам услугите на тази агенция.

— Давали ли са ви в тази агенция номера на пощенската кутия на Людмила Широкова?

— Не, не са ми го давали. Никога не съм чувал това име.

— Спомнете си, Виктор Александрович, опитайте да си спомните. Людмила Широкова, красива блондинка. Това е било съвсем наскоро, през септември.

— Ама не е имало такова нещо, колко пъти трябва да ви повтарям! Не разбирате ли руски?

Коротков мълчаливо извади от папката копията от писмото и от приложената към него снимка, на която се виждаше — без никакво съмнение — Дербишов.

— Вие ли сте писали това писмо?

Дербишов нетърпеливо грабна листа и снимката, после вдигна към Коротков недоумяващ поглед:

— Никога не съм го писал.

— А почеркът вашият ли е?

— Почеркът? Да… мисля, че е моят… Много прилича на моя. Моля, можете да проверите…

Той взе чист лист хартия и започна бързо да пише. Да, почеркът наистина изглеждаше абсолютно същият. Но за това трябваше да си кажат думата графолозите, някои хора толкова умело променят и подправят почерци, че да не повярваш. Възможно беше Дербишов да не е писал писмото, а просто някой да е подправил почерка му. А може и да го беше написал той, а сега нарочно да променяше начина, по който изписваше буквите. Всичко беше възможно.

— Ами снимката? — попита Коротков. — Не се ли познахте там?

— Да — смутено кимна Дербишов. — Аз съм на нея.

— И какво излиза тогава, Виктор Александрович?

— Не знам… Нищо не разбирам.

— Ще трябва да ме придружите — въздъхна Коротков.

— Защо?

— Нали виждате, получава се някаква неясна ситуация. Убита е млада жена, намираме адресирано до нея писмо, подписано с вашето име и дори с приложена към него ваша снимка, а вие твърдите, че никога не сте писали това писмо. Ще трябва да разнищим тази работа.

— Но аз не мога да тръгна сега с вас! — възмути се Дербишов. — Зает съм, между другото в момента съм на работа, имам неотложни задачи, определил съм си важни срещи… Никъде не тръгвам с вас.

— И аз съм на работа — уморено отвърна Коротков, който вече не можеше да си спомни кога за последен път беше ял. От глад и умора го болеше стомахът, трябваше да вземе хапче, а още по-добре — да хапне нещо. Как да хапнеш обаче с всичките тези кандидати за женитба, дето трябва да ги ловиш из цяла Москва! — И аз имам важни задачи и неотложни срещи със свидетели, които поне малко биха прояснили обстоятелствата около убийството на младата жена. Повярвайте ми, Виктор Александрович, сега с огромно удоволствие бих се прибрал вкъщи, бих хапнал и бих легнал да подремна. Нима ви е безразлично, че някой е използвал името и снимката ви с неясна и — твърде вероятно — с престъпна цел? Ако не ви е грижа за смъртта на една млада жена, помислете поне за себе си. Някъде близо до вас се разхожда човек, който всеки момент може да ви нанесе удар в гръб. Не ви ли е страх?

— Добре! — ядосано каза Дербишов, стана от бюрото и облече шлифера си. — Да вървим!

* * *

Брачната агенция, а по-точно — бюрото за запознанства „Купидон“ — се намираше чак в края на проспект „Мир“, на територията на огромен западнал автокомбинат, който даваше помещенията си под наем на различни фирми. Оказа се, че не е много лесно да се влезе в сградата — долу седяха двама охранители с униформи, които изобщо не реагираха на служебното удостоверение на Настя, а настояха да слезе да я вземе някой от фирмата, която тя търси. Бяха абсолютно убедени, че жената с милиционерското удостоверение е дошла в „Купидон“ да си търси съпруг, а не по служебна работа, така че не направиха за нея никакво изключение. Настя доста дълго се разхожда из просторния вестибюл, докато най-сетне дойдоха да я вземат.

„Купидон“ заемаше само две стаи. В едната имаше компютър и много метални картотечни шкафове, а другата, обзаведена с евтина, но що-годе прилична мека мебел, очевидно бе предназначена за разиграване на спектакъла „Задушевен разговор с цел колкото може по-добре да разберем клиента“. Жената, която бе слязла да вземе Настя и я бе довела в помещението на агенцията, се оказа едновременно и собственичка на фирмата, и нейна единствена служителка. Казваше се Тамара Николаевна и видът й не бе на твърде преуспяваща бизнесдама, макар Настя прекрасно да разбираше, че това може да е само илюзия.

— С какво мога да бъда полезна на родната милиция? Да не би някой от моите клиенти да си има неприятности?

— И то какви, Тамара Николаевна! Една от жените, които са ползвали вашите услуги, е убита. Затова ми се иска да науча за нея всичко, което е възможно.

— Ясно! — спокойно отговори собственичката на агенцията. — За коя става дума?

— Людмила Широкова. Сигурно не си спомняте всичките си клиенти наизуст…

— Така е, но Мила си я спомням много добре. Трудно е да не я запомни човек.

— Така ли? Какво толкова запомнящо се имаше у нея?

— Моята агенция съществуваше най-вече благодарение на нея — пестеливо се усмихна Тамара Николаевна, — ако разбирате какво имам предвид.

— Не, не разбирам.

— Мила Широкова беше моята най-активна клиентка. Може би сте изненадана, че не ахкам и не охкам, но винаги съм очаквала, че това рано или късно ще се случи.

— Какво да се случи?

— Това, което се е случило с Мила. Четох за убийството й във вестника. И бях някак подготвена, че ще дойдете при мен. Тя беше ненаситна, не минаваше и седмица, без да вземе от мен нов адрес. Разбира се, това ми беше изгодно — нали за всеки предоставен й абонат получавах пари, но неведнъж съм я предупреждавала, че не бива толкова често да сменя мъжете. Обикновено това свършва зле.

— Значи сте сигурна, че Широкова е загинала заради безразборните си връзки с мъже?

— Разбира се! — Тамара Николаевна учудено поглед на Настя. — Че заради какво друго?

— Не знам. Можете ли да ми дадете списъка на абонатите, които сте препоръчали на Широкова, и списъка на онези, на които сте препоръчали нея?

— Разбира се, всичко е в компютъра. Интересува ли ви нещо друго?

— Интересува ме всичко. Всичко, което можете да ми разкажете за нея. От самото начало. По какъв начин се запознахте?

— По най-обикновения. Просто тя дойде в агенцията като клиент.

— Какво, направо от улицата ли? Или някой й е препоръчал именно вашите услуги?

— Не знам. Не е споменавала нищо за препоръки. Аз постоянно пускам реклама във вестниците и хората идват при мен, в това няма нищо необичайно. Рекламата е за това — клиентите да научат за теб.

— Ясно. Говорила ли ви е Людмила за проблемите си, казвала ли ви е, че иска да си намери съпруг, който да отговаря на определени изисквания?

— И да, и не. Разбира се, говореше за тези неща, но аз виждах, че — меко казано — ме заблуждава.

— Сериозно?

— Вижте, аз съм професионален психолог. Не мислете, че като се занимавам с подбор на двойки за запознанство, не ме бива за нищо друго в този живот. Тоест искам да кажа, че именно това умея да правя достатъчно професионално. Ако погледнете процента на запознанствата, завършили с брак, в различните агенции, смея да ви уверя, че моята фирма далеч ще изпревари другите. Като гледате офиса ми, предполагам, това не си личи?

— Да, струва ми се, че не личи — предпазливо се съгласи Настя. — Видът на вашия офис наистина не е много представителен.

— Всичко е съвсем просто. Една голяма банка купува сградата на автокомбината, така че ще остана тук още най-много два-три месеца. Тази история с продажбата на сградата и местенето се протака вече близо година, практически с единия крак съм навън, затова не правя ремонт и не купувам нови мебели.

Тамара Николаевна включи компютъра и започна да търси сведенията, нужни на Настя. Работеше бързо и си личеше, че тази възпълна и неособено елегантна жена е на ти с електронната техника.

— Може ли да използвам телефона?

— Моля — отвърна собственичката на бюрото за запознанства, без да откъсва поглед от монитора.

Телефонът на Гордеев даваше заето. Настя направи четири или пет опита да се свърже с началника си, но без успех. Най-сетне Тамара Николаевна завърши оформянето на списъците и от бръмчащия принтер започна да изпълзява дългата лента на разпечатката.

— И все пак, Тамара Николаевна, защо Людмила е използвала вашата помощ? Не мога да разбера. Защото тя е водела твърде активен личен живот. За какво са й били и партньорите, които вие сте й подбирали?

Тамара Николаевна извърна поглед, но само за няколко секунди.

— Да, права сте, с нея нещата бяха по-различни. Това заинтересува и мен. И то далеч не защото Мила беше млада и много красива — клиентки като нея имам повече от достатъчно. Но всички те са с някакъв дефект в характера, разбирате ли? Някои са срамежливи, други са затворени и не умеят да се запознават. Някои не могат да си намерят съпруг поради начина си на живот — например работят в чисто женски колектив, хабят много време за път от къщи до службата си и затова фактически не виждат в живота нищо освен служебното помещение, обществения транспорт и дома си. Те изобщо няма къде да се запознаят с някой мъж. С всички е различно. И Мила си имаше своя причина. Наистина научих за нея доста по-късно.

— И каква беше тази причина?

— Веднъж я пребили и ограбили. Преди този случай тя с лекота и без да се замисля, си е лягала с всички, които й харесвали, запознавала се на улицата, в метрото — буквално навсякъде. И веднъж завела в дома си някакъв случаен партньор, който я вързал, запушил устата й с парцал, пребил я и изнесъл от апартамента всички пари и ценни вещи. Именно след този случай тя решила да престане с обичайния си начин на запознаване. Много се уплашила. С мъжете, които й препоръчвах аз, беше много по-безопасно, защото имам тук адресите и паспортните им данни. А е било невъзможно да намери онзи мерзавец, тя не е знаела дори името му. Тоест той, разбира се, й казал някакво име, но със сигурност то не е било истинското. За фамилното пък да не говорим.

— Тамара Николаевна, нима всички ваши клиенти наистина искат да се оженят или омъжат?

— Защо питате?

— Ами просто имам впечатлението, че те търсят не толкова съпруг или съпруга, колкото приятел за душата. Любовник или любовница с една дума. Кажете, не съм ли права?

В стаята се възцари мълчание, нарушавано само от бръмченето на принтера. После Тамара Николаевна леко се усмихна:

— Права сте. Но това се отнася не само за моята агенция. Това е повсеместна практика. Колкото и да е странно, има доста мъже, които не могат да си намерят подходящи жени в своето обкръжение. Можем дълго да разсъждаваме за причините за това явление, но повярвайте ми — точно така е. Те искат да градят някакви романтични отношения, да ухажват, да правят любов — това е толкова по човешки разбираемо! Далеч не всички се стремят към брак, но всички искат да имат жена, която да им подхожда и да им харесва. Нормално е. Това е природен закон. Забележете, че процедурата на запознаване чрез посредник, тоест в случая чрез мен, е изключително сполучлива за тази цел. Срещат се, виждат се, не се харесват — разделят се. И толкоз. Няма обиди и претенции. А я се опитай да се разделиш с такава лекота с жена, с която си се запознал сам, и то жена от собственото ти обкръжение. Имате общи познати или всеки ден се виждате в службата — вече не е толкова лесно да се отървеш от бързо породилата се връзка. Психологически това е съвсем друга ситуация, много по-тягостна и болезнена. Неслучайно и ние никога не даваме на нашите клиенти телефонните номера на препоръчаните партньори. Това е желязно правило, абсолютно задължително. Даваме само номера на пощенската кутия. Ако искаш — напиши писмо. Изпрати снимката си. Ако твоето писмо и външността ти са заинтересували контрагента, той ще ти отговори. Пак писмено и пак чрез пощенската кутия. Случва се подобна кореспонденция да се води с месеци, докато хората не решат, че може вече и да се срещнат. А понякога тя секва още след първото писмо. Но клиентите са спокойни, че човек, който не им подхожда, няма да прегрява телефона им. Възможно ли е това при непосредствено запознанство? Там веднага се започва от телефонния номер или от домашния адрес и после хората ле знаят как да се отърват.

— Разумно — съгласи се Настя. — Да разбирам ли, че мъжете, които сте препоръчали на Широкова, също не са се стремели към брачни вериги?

— Естествено. Защо да създавам предварително обречени познанства? Давах номера на Милочка само на онези, които си търсеха приятелка, а не съпруга. Ето вижте. — Тя издърпа от принтера дългата хартиена лента, която веднага се сви на руло. — Тук е списъкът на мъжете, на които съм дала нейния номер, и списъкът на онези, чийто номер съм дала на Мила. Трябва ли ви нещо друго?

Настя бързо прегледа списъците. Бяха съставени по азбучен ред и тя бързо видя, че номерът на Виктор Дербишов е в списъка на мъжете, които са били препоръчани на Людмила Широкова за романтично запознанство. Имаше и дата: август 1996 година. Нима Дербишов бе излъгал? Защо? Нали е бил наясно, че в „Купидон“ може да се провери и лъжата така или иначе ще се разкрие? Тя повъртя рулото и намери втория списък: клиентите, на които са давали номера на Широкова. Сред тях името на Дербишов липсваше.

— Тамара Николаевна, взаимно ли е при вас информирането на клиентите? Или давате на някого номера на пощенската кутия, например номера на въпросната Широкова, без обаче да съгласувате това с нея?

— Различно — сви рамене професионалната сватовница. — Зависи от желанието на клиента. Например имам клиентка, която би искала да се запознае с мъж, който има вила или изобщо живее извън града. Тя обича да се занимава с градинарство и овощарство и мечтае да живее сред природата едва ли не през цялата година. Щом се появи клиент мъж, който отговаря на това изискване, давам му номера на нейната пощенска кутия, но не я известявам, за да не пораждам у нея напразни надежди. Той може да вземе адреса, да си плати за него, но да не й пише. Не е нужно тя да чака напразно.

— А с Широкова как постъпвахте?

— Различно. Доста често давах номера й на мъже, защото повечето от тях все пак искат жената да е млада и привлекателна. Много мъже се интересуваха от нея. И аз не й съобщавах. Защо да й съобщавам? Ще получи писмото и сама ще реши. Но тъй като Милочка беше активна клиентка, за нея правех някои изключения.

— Например?

— Например когато се появяваше някой особено интересен мъж, давах номера му първо на нея. Разбирате ли?

— Не съвсем. Трудно се ориентирам във вашата политика.

— Но какво сложно има? Обичайните закони на конкуренцията. Който е пръв, той има право. Който не е успял — закъснял е. Ако дам на един клиент три номера наведнъж, под голям въпрос е с коя от трите кандидатки ще се срещне най-напред. Затова ако някоя от жените е особено ценна за мен, отначало давам на човека само нейния номер, а едва после, ако отношенията му с нея не потръгнат, му давам номерата на останалите. А в някои случаи, като например с Мила, не давам на такъв мъж изобщо никакви номера, за да не завися от моментното му настроение. Вместо това давам неговия номер на Милочка. Специално за нея съм сигурна, че непременно ще му пише. А пък по-нататък — както потръгне, така ще е. Сега разбирате ли?

— Да, сега горе-долу разбирам. Ето, тук пише, че сте дали на Широкова номера на някой си Виктор Дербишов. А на Дербишов не сте препоръчали Мила. Това един от тези случаи ли е?

— Разбира се. Я да погледнем картончето, та да стане по-ясно.

Тамара Николаевна издърпа едно от картотечните чекмеджета, порови в него и извади картон, на който беше залепена снимка.

— Ето моля, погледнете. Красив мъж, мениджър на агенция за недвижими имоти. Ерген. Заможен. Само едно изискване — външно привлекателна и млада партньорка. Представяте ли си колко дами биха искали да се запознаят с него? Конкуренцията щеше да бъде бясна. Затова номерът му е попаднал най-напред при Мила. А пък вече ако не се разберат, щях да го препоръчам на други клиентки. Но неговия номер нямаше да дам на никоя, докато всички привилегировани при мен дами не бяха си опитали щастието.

— А коя дама става привилегирована при вас? Какво трябва да направи за целта?

— Трябва да ми хареса. Какво, цинично ли звучи? Е, преценката си е ваша. Вижте, аз съм пределно откровена с вас. Има жени, на които искрено искам да помогна и затова ги откроявам сред другите. А има и такива, които ме оставят равнодушна. Срещат се истински нещастни жени, просто без късмет, а има и лакоми щуки, жени-консуматорки. Та нали аз не върша работата си механично, а се старая да вникна във вътрешния свят на своите клиентки!

— Дербишов отдавна ли е ваш клиент?

— Не. Ето вижте, на картона му е отбелязана датата на първото му посещение при нас — август тази година. Преди това, доколкото знам, е ползвал услугите на други агенции.

— И Широкова беше първата, на която дадохте номера му? — уточни Настя.

— Точно така.

— А после какво? Срещнаха ли се?

— Не знам. Но аз честно изчаках, както бях обещала на Милочка. Две седмици не дадох номера му на никоя, така че Мила да успее да му пише и да получи отговор. После, разбира се, го препоръчах на други клиентки.

— Ами добре, Тамара Николаевна, благодаря ви за разясненията. Може ли пак да използвам телефона?

— Разбира се, разбира се, обадете се.

Настя отново набра номера на Гордеев. Този път дълго даваше свободно. Най-сетне тя чу уморения, раздразнен глас на началника си.

— Виктор Алексеевич, аз съм.

— Къде се запиля?

— В „Купидон“ съм, по делото за Широкова. Да се връщам ли на „Петровка“ или може да се прибирам вкъщи?

— Веднага иди на улица „Шверник“ при Сергиенко! Олшански и Игор Лесников са вече там.

— Какво се е случило?

— Самоубийство.

ГЛАВА 7.

Когато приближи с таксито блока, където живееше семейство Сергиенко, Настя видя и милиционерски коли, и линейка, и вехтата светлосиня жигула на следователя Олшански. На стълбищната площадка пред апартамента беше пълно с хора, любопитстващи съседи атакуваха вратата с надеждата да зърнат или чуят поне късче от чуждата мъка, па дори само да доловят мимолетния й полъх, та после с облекчение да въздъхнат и да си поемат дъх: не с мен, с други се е случило, с мен всичко е наред, господ ме опази.

Като разбута безцеремонно скупчилите се пред вратата съседки, Настя влезе в апартамента и веднага се сблъска с дебелия, бъбрив възрастен медицински експерт Айрумян.

— О, ето че и моята пъстроцветна рибка доплува! — забуча, както обикновено, Айрумян и дружески заблъска Настя с лакът по хълбока, защото държеше ръцете си със специални ръкавици протегнати напред.

Настя разбра, че старият Гурген е завършил огледа на трупа и е тръгнал към банята да се мие. Тя крадливо се озърна и като се убеди, че никой от колегите й не я вижда, се шмугна след него в банята.

— Гурген Арташесович — зашепна Настя, — какви са резултатите?

— А, умираш от любопитство, птичко моя пъстрокрила. Я ми пусни водата, да не пипам крановете с ръкавиците. Ами какво да ти кажа, папагалчето ми, обесило се е нашето момиче Люба Сергиенко. На пръв поглед направила го е напълно самостоятелно, при повърхностния оглед не открих следи от насилие. Разбира се, трябва да се направят анализи, може да са й пробутали някакъв мощен препарат, след който всъщност не е и било нужно насилие. Ще видим. Обаче дотук всичко е чисто. И предсмъртното писъмце е налице, както си му е редът.

— И какво пише в него?

— Нищо особено. Че нали, простете ми, виновна съм, не мога повече, нямам сили… все в този дух. Обичайният текст. Твоят приятел Зубов се взира в него, иди и погледай киселата му физиономия. Ако ти, котенце мое пухкаво, един ден намериш студения ми труп с признаци за насилствена смърт, да знаеш: сторил го е експертът-криминалист Олег Зубов. Изобщо не търси други заподозрени.

Настя тихичко изхъмка. Наистина беше трудно да си представи човек двама по-различни мъже. Гурген Арташесович, дето се вика, не си затваряше устата, успяваше да пуска майтапи постоянно, дори по време на оглед на труп. Никой никога не беше го виждал в лошо настроение, тъжен, потиснат или мълчалив. Каквото и да се случеше в живота му, Айрумян се държеше с вирната опашка, усмихваше се и си правеше шеги, като изобилно изпъстряше речта си с различни ласкави и умалителни обръщения. Олег Зубов пък беше пълна противоположност на шишкавия възрастен арменец, вечно се мръщеше и мърмореше по всеки повод. И докато Айрумян възприемаше весело киселата физиономия на Олег и я превръщаше в повод за постоянни шеги, Зубов не можеше да понася майтапите на съдебния лекар и започваше моментално да беснее, с което още повече развеселяваше Гурген Арташесович. Пак добре, че двамата експерти се срещаха далеч не всеки ден.

Настя излезе от банята и бързо отиде при Олшански. Той седеше на крайчеца на дивана и бавно разлистваше някаква книжка с лъскава яркочервена корица.

— Добър вечер, Константин Михайлович.

— А, здрасти! — разсеяно кимна следователят. — И тебе ли включиха в оперативната група?

— Не, аз реших да дойда. Бях в „Купидон“, разговарях със собственичката, после звъннах на Гордеев и той ми каза за Люба. Какво е станало тук?

— Майката си е дошла от работа и е заварила ето тази гледка. Някъде след половин час се прибрал и бащата. Жена му лежала в безсъзнание на пода, дъщеря му висяла в примката. С една дума — голяма веселба. Откарали майката на Люба в болница, нещата с нея май са много сериозни. Бащата се държи. Сега е в кухнята, с него разговаря вашият Лесников. Трупът е в съседната стая, там работи Зубов. Дадох му всички указания и реших да не му вися над главата.

— Какво, погазвате принципите си? — присмехулно го подкачи Настя.

— Никога! — кратко отговори Константин Михайлович. — Уморих се днес, краката не ме държат.

— А-а! — съчувствено проточи тя.

Всички отдавна знаеха, че следователят Олшански е вещ в криминалистиката не по-малко от кой да е експерт. Биха могли да го уважават за това, ако не беше едно но: Константин Михайлович не се доверяваше на професионализма на своите колеги и затова им даваше най-подробни указания и инструкции и вечно висеше над главите им, следейки дали експертите правят всичко както трябва. Това му поведение възмущаваше, ядосваше, вбесяваше експертите. Нито един от тях не би могъл да каже, че следователят Олшански не разбира от криминалистика и говори глупости — не, всичко, което казваше Константин Михайлович, беше не просто правилно, то беше в тон с най-новите постижения на науката и прогресивния практически опит. Но и самите експерти знаеха всичко това… Разбира се, сред криминалистите имаше и отявлени невежи и такива, които си гледаха работата през пръсти, хора без съответна подготовка, нехайни и самоуки — да, имаше ги, спор няма, но все пак не всички бяха такива, нали! След като на няколко пъти негови дела се оказаха провалени поради неграмотността на експерти, Олшански реши да не изпуска тази част от разследването от ръцете си и оттогава строго надзираваше експертите — дори най-добрите — при всички дела без изключение. Еднакво безцеремонно и безапелационно командваше както сополанковци с жълто на устата, за пръв път понесли куфарчето на криминалиста, така и опитни квалифицирани специалисти, които бяха направили своята първа експертиза още когато Костя Олшански си е пишел първите контролни по аритметика в училище. Ето защо Настя Каменская с пълно основание се зачуди, щом видя, че следователят не виси над главата на експерта, а кротко си седи на диванчето и разлиства някаква книжка.

— Между другото покойната е четяла религиозна литература — проговори Олшански и показа на Настя яркочервената корица, на която беше изобразен кръст, а заглавието беше „Новият завет“. — Сега това е модерно сред младежта. Странно е, че се е обесила. Не би трябвало, ако е била наистина религиозна. Християнството не поощрява самоунищожаването.

— Може да се е интересувала повърхностно, без да вниква в дълбочина. И изобщо, Константин Михайлович, тази книжка още нищо не доказва. И аз имам същата. Раздават ги безплатно по улиците или ги разнасят по апартаментите. На мен например ми донесоха такава вкъщи. А на моя Льошка му дали една в метрото, само че корицата на неговия екземпляр е синя. Между другото тогава си помислих, че никак не е лошо човек да има такава книга. Религиозната грамотност у нас е нулева, а цялото световно изкуство е изградено именно върху нея. Затова дори да не си вярващ, непременно трябва да познаваш и Стария, и Новия завет. Така че това не означава непременно, че Люба Сергиенко е била религиозна.

— Може би — замислено кимна следователят, — може би. Ето, прелисти я, докато аз понагледам Зубов. Обърни внимание на бележките, направени по полетата. Според мен са много интересни.

Той й подаде червената книга и отиде в съседната стая. Настя послушно седна на дивана и изведнъж лицето й се сгърчи от внезапната болка, пронизала кръста й. Да не би да е стояла на течение някъде? Или сега с непохватното движение си е притиснала някой нерв? Ах, по дяволите, точно в такъв момент ли!

Тя отвори Новия завет на мястото, до което бе стигнал Олшански: Второто послание на свети апостол Петър. И тук й се набиха в очи редовете, отбелязани с жълт маркер.

„5… покажете добродетел във вярата ваша, в добродетелта разсъдливост.

6 В разсъдливостта въздържание, във въздържанието търпение, в търпението благочестие.

7 В благочестието братолюбие, в братолюбието любов.

8 Ако у вас ги има и се множат, вие не ще останете без успех и плод в познанието на Господа наш Исус Христос.

9 А у когото ги няма, той е сляп, затворил е очите си, забравил е за очищението от предишните свои грехове.“

Срещу тези отбелязани с маркер редове по полето бе написано с химикалка: „Аз ослепях от омраза и забравих, че също съм грешила. Какво право имах да я съдя?“

Настя обърна страницата и отново видя редове, подчертани с маркер.

„4 Защото ако и Бог да не е пощадил съгрешилите ангели, но оковани във веригите на адския мрак, ги е предал на съд за възмездие;

5 Ако и да не е пощадил първия свят, но в осем души е съхранил семейството на Ной, проповедника на истината, когато е пратил потоп срещу света на нечестивите;

6 И ако градовете Содомски и Гоморски е осъдил на изтребление, превърнал ги е в пепел за назидание на бъдещите нечестивци,

… 9 То Господ естествено знае как да избавя благочестивите от изкушение, а беззаконниците е предал на съд за възмездие…“

И отново тук по полетата бе написано на ръка: „Той сам знае кого и за какво да наказва. И не аз, глупавата и грешната, трябваше да се намесвам в това. Нямах право на това.“

Следващата страница беше още по-изразителна. Със същия жълт маркер бе откроено:

„22 Но с тях става според вярната пословица: псето се връща в онуй, що е повърнало, и измитата свиня отива да се търкаля в калта.“

А до този текст бе добавено на ръка: „След онова, което сторих, словото Господне няма да ме спаси. Извърших страшен грях, като пожелах смъртта на ближен, и дори след като проумях какво съм сторила, вече не ще мога да се пречистя. Единственото, което ми остава, е да се върна в повърнатото от мен, в моята кал, и да пожелая собствената си смърт. Знам, че и този грях е също толкова тежък, колкото онзи.“

— Е, какво, впечатли ли те? — разнесе се над ухото на Настя високото тенорче на Олшански.

Тя вдигна глава и го погледна объркано:

— Дори много. Излиза, че можем да сметнем това за самопризнание за убийството на Широкова?

— Можем, и още как. Наистина — трябва да проверим чия ръка е написала всичко това по полетата. Но, общо взето, всичко ни води към заключението, че Широкова е била убита от приятелката си. Но ние и без това я подозирахме — ако си спомняш, тя нямаше алиби за часа на убийството на Людмила. А твоята позната е видяла Широкова около два часа преди убийството да слиза на станцията на метрото „Академическая“, където именно живее Сергиенко. Така че всичко се връзва.

Настя даде книгата на следователя и се опита да стане от дивана, съвсем забравила за коварното прорязване в кръста. Тутакси с вопъл се хвана за гърба и се тръшна обратно на дивана.

— Това пък какво е? — недоволно се навъси Олшански.

— Нарича се дископатия — промърмори Настя, като се стараеше да се изправи колкото може по-внимателно и бавно. — Константин Михайлович, къде е Айрумян? Тръгна ли си вече?

— Не, разговаря със съседите на стълбището. Нали го знаеш стария бъбривко — и без това устата му вечно мели, а пък след оглед на труп сякаш демон се вселява в него, толкова обича да приказва!

— Не си кривете душата, гражданино началник. — Най-сетне с пъшкане Настя успя да заеме вертикално положение. — След такива акции на Айрумян сред съседите вие се сдобивате с маса полезна информация. Клюкарите обожават нашия Гурген, не знам с какво толкова успява да ги предразположи, но фактът си е факт: на него разказват много повече неща, отколкото например лично на вас. Ще ида да си изпрося от него някаква вносна отрова, че инак не мога да стигна до вкъщи. Дявол да го вземе, страшно боли! Нито да седнеш, нито да станеш.

— Добре, недей да хленчиш, ще те откарам — мрачно обеща Олшански. — Върви в кухнята да смениш Лесников, трябва ми тук. Време е да привършваме, мотаем се вече над три часа.

Настя послушно излезе от стаята. В кухнята Игор Лесников, високият и красив оперативен работник, който имаше репутацията на най-сериозния човек на „Петровка“, разговаряше с бащата на покойната Люба Сергиенко, по-точно опитваше се да разговаря, защото едрият, с грубовато лице мъж на около петдесет и пет години явно трудно схващаше смисъла на задаваните му въпроси и също толкова зле формулираше отговорите си. Беше напълно разбираемо. Да си дойдеш от работа, да научиш, че дъщеря ти се е обесила, а жена ти е на смъртно легло — и след всичко това да запазиш способността си да разсъждаваш правилно и да формулираш ясно! За киносценарий може и да става, но не и за реалния живот.

Щом видя Настя, Лесников леко й кимна, без да прекъсва започнатата фраза:

— Вие сте виждали, че дъщеря ви не се опитва да започне работа и същевременно от ден на ден все повече се отчуждава от вас. Нима това не ви притесни?

— Ние си мислехме, че е някаква любовна драма… Разбирате ли, тя си дойде от Турция някак… С една дума — особена… И при Стрелников не отиде. Преди Турция две години живя с него, вкъщи се отбиваше като на гости… А след Турция си стоеше само у дома… С жена ми мислехме, че е заради някаква връзка там, в чужбина, че е изневерила на Стрелников и сега се тормози, гризе я съвестта, та затова си стои вкъщи и не се връща при него… Аз настоявах да започне работа.

Лесников отново погледна Настя и стана от кухненската маса.

— Виктор Иванович, това е Анастасия Павловна, работим заедно. Поговорете си с нея, моля, ще ви оставя за малко.

Сергиенко равнодушно кимна, сякаш му беше абсолютно безразлично кой от служителите на милицията ще разговаря с него. Настя понечи да седне на мястото на Игор, но навреме се сети, че няма да е толкова лесно да го направи. Едно е да стенеш и пъшкаш пред следователя, който те познава от дълги години, и съвсем друго — пред един смазан от внезапно стоварила се върху му мъка човек. Затова се облегна на стената и зае удобно, доколкото изобщо беше възможно, положение.

— Настоявали сте Люба да започне работа — повтори Настя последната му фраза. — А тя какво ви отговаряше?

— Че имало време… Работата й в Турция се брояла като командировка, тоест без почивни дни… Та сега й се полагала компенсация… Като при сменния метод… А после приятелката й загина, същата, с която Любочка беше в Турция. Люба го преживя много тежко, направо почерня от мъка, само плачеше, по цели нощи не спеше, нищо не хапваше… Каква ти работа! Господи, но какво значение има всичко това?! Нима мислите, че се е самоубила от безделие? Има ли значение защо не е работела!

— Няма — съгласи се Настя. — Просто за мен е важно да разбера какво е правела Люба по цели дни, за какво е мислела, къде е ходила, с кого е разговаряла. Не може да не разбирате: това, което е направила, е било не просто така, не под влияние на един фатален момент. Тя го е обмисляла дълго, подготвяла се е за тази страшна стъпка. И за мен е важно да знам за какво именно е мислела и защо се е подготвяла за това.

— Откъде знаете?

В очите на Сергиенко просветна някакво засилено внимание, сякаш разговорът за пръв път засегна нещо, което би могло да му бъде интересно.

— Намерихме една книга — „Новият завет“, с бележки по полетата. Ако ги е правила Люба, тогава съвсем очевидно е, че тя дълго е размишлявала върху въпросите за греха, вината и наказанието. За какъв грях става дума, Виктор Иванович?

— Не знам.

Но Настя виждаше, че той лъже. Сергиенко знаеше. Или поне се досещаше. Колко еднакво е всичко на този свят, помисли си тя. Стрелников крие от следствието любовната кореспонденция на годеницата си, за да не очерня доброто й име. Виктор Иванович Сергиенко знае за дъщеря си нещо позорно, но и той мълчи, за да опази репутацията й. Макар че това вече не може да навреди нито на Мила Широкова, нито на Люба — на тях им е все едно там, където са.

— Вие познавахте ли приятелката на дъщеря ви — Мила Широкова?

— Не.

Сергиенко произнесе това толкова припряно, че веднага стана ясно: познавал е Мила.

— Но поне сте чували за нея от Люба, нали?

— Да, разбира се. Люба ни беше казала, че отива в Турция заедно с приятелката си, с която са учили в колежа, а после са работили в един хотел.

— А знаехте ли, че загиналата приятелка е същата тази Мила?

— Да, от милицията дойдоха при Люба, разпитваха я за нея. Разпитваха и мен, и жена ми: дали Мила не е идвала у нас след завръщането си от Турция, не ни ли е предавала някакви писма или подаръци от Любочка.

Настя забеляза, че отговорите на Виктор Иванович станаха по-свързани и логични и разбра, че той най-сетне се е стегнал психически. Вероятно нещо в разговора го бе стреснало или напрегнало и човекът с усилие на волята бе успял да се съсредоточи, за да не се изтърве за важен, съществен факт.

— Как реагира дъщеря ви на гибелта на близката си приятелка?

— Преживя я много тежко.

— Люба и Мила наистина ли бяха близки приятелки?

— Ами… да…

Сергиенко пак се изтърва — като се проклинаше вътрешно, Настя му заложи простичък капан, в който той веднага се хвана. Вярно, срамота е да си правиш психологически експерименти с човек в такова състояние, но какво да се прави, като имаш на главата си два трупа и ни най-малък проблясък в издирването на убиеца. Може би наистина Люба Сергиенко е убила приятелката си Мила Широкова? Така би било най-добре. На бърза ръка да досъберат необходимите доказателства, да направят експертизите и да закрият делото във връзка със смъртта на лицето, подлежащо на привличане под наказателна отговорност.

— Но как така, Виктор Иванович — меко произнесе тя. — Мила е била близка приятелка на Люба и не е дошла у вас нито след завръщането си от Турция, нито след като си е дошла Люба? Поставете се на мястото на вашата дъщеря и веднага ще разберете защо толкова се учудвам. Намирате се в чужда страна, работите, печелите пари и изведнъж ваш добър познат ви казва: Заминавам за Москва, да предам ли нещо на вашите? Вие ще останете в чужбина още дълго време, няколко месеца, мъчно ви е за вкъщи, нима няма да се възползвате от възможността да напишете писмо и да изпратите по човека какъв да е подарък, някакво дребно сувенирче — просто за да предадете на своите любими и любящи родители: С мен всичко е наред, не ви забравям и ви обичам. А Люба е била добра дъщеря и ви обичаше, нали?

— Да. Добро момиче беше.

— Защо тогава не се е възползвала от завръщането на Мила, за да ви изпрати писмо и някакъв подарък? Не очаквам от вас отговор, защото вие не го знаете. Вече казахте, че след завръщането си от чужбина Люба е била вяла, изгубила е интерес към всичко, не е започнала работа. Добре, да речем, че не сте знаели точно какво й се е случило, но нима не се учудихте, че в такъв момент най-близката й приятелка не е до нея?

— Не знам… С жена ми не сме мислили за това… Как да ви кажа — всичко е малко по-различно… Аз не харесвах Стрелников, той е много по-възрастен от Любочка, делови, заможен човек… Тя не му подхождаше. И просто се радвах, че след Турция тя се върна вкъщи, а не при него. Надявах се да са сложили край на отношенията си и се радвах, че тя живее у нас. Това е всичко.

— Значи може би Мила изобщо не е била близка приятелка на дъщеря ви?

— Може би.

— Тогава защо казахте, че Люба е преживяла тежко нейната гибел, толкова тежко, че е загубила съня и апетита си, отслабнала е и е почерняла от мъка?

— Не знам! Нищо не знам! — повиши глас Сергиенко.

Настя вече знаеше със сигурност какво ще стане в следващите минути. Беше наблюдавала подобни сцени безброй пъти. Човекът поддържа разговора точно дотогава, докато той не носи заплашителен характер, докато не се приближава до някаква опасна граница. Щом тази граница се приближи твърде много, започват истерични прояви, само мотивът се променя в зависимост от ситуацията. Заподозреният започва да крещи колко е зает и как си губи скъпоценното работно време за тъпи разговори с тъпите служители на тъпата милиция. Потърпевшите, които усещат, че имат някаква вина, наблягат на жестокостта и безчовечността на служителите на милицията, които в такъв тежък, трагичен момент настойчиво ги тормозят с въпросите си.

— Оставете ме на мира! Оставете ме! Трябва да остана сам. Как може да не разбирате? Та вие сте жена, трябва да имате елементарно състрадание… Престанете да ме измъчвате…

— Извинявайте.

Настя внимателно отдели гърба си от стената и излезе в антрето. Вратата към стълбището беше открехната и оттам се чуваше сочният весел глас на Гурген Арташесович Айрумян, който разказваше на изключително любознателните съседи някакви забавни случки от собствената си експертна практика.

— Настася — долетя откъм стаята тихото тенорче на следователя, — приготви се да тръгваме, ще приключим за днес. Вземи стария Гурген и го заведи до колата ми, първо ще откараме него, после и теб.

Тя излезе на стълбището, хвана под ръка Айрумян и го повлече надолу, към изхода.

— А защо не с асансьора? — недоумяващо пъхтеше старецът, тежко преодолявайки стъпалата с дебелите си къси крачка.

— Така е по-бързо — поясни Настя. — На третия етаж сме, а може да чакаме асансьора десет минути, блокът е шестнайсететажен.

— А закъде си се разбързала, рибке моя?

— Да запаля цигара. Вече нямам сили да търпя. По-добре споделете с мен какво интересно научихте от съседите.

— О — оживи се съдебният лекар, — тук съседите са просто забележителни! Слухът, че щерката на Сергиенко е заминала на работа в чужбина за много пари, преди време се разпространил из целия блок. Ето защо, както и ти, сладка моя, добре разбираш, вниманието към момичето след неговото завръщане е било повишено: как е облечена, какво си е донесла, как ходи, как гледа, как говори и така нататък. И всички много се учудвали, че Люба си ходи с все същите полички и блузки, които е носела и преди да замине, не кара вносна кола и изобщо у нея не се забелязват никакви признаци за промяна. Естествено започнали да се взират още по-внимателно. Едва ли не надничали в устата й — да не би пък да има платинени зъби или пломби от брилянти! Нали все пак половин година работа в чужбина — трябва да си проличи с нещо. Нали не е теглила ярема за едното нищо. С една дума — живеела си Люба Сергиенко кротко и незабележимо, но всъщност двайсет и осем чифта очи я наблюдавали денонощно. Така че ако на теб, ненагледна моя детективке, ти трябват доброжелателни свидетели, потърси ги измежду съседите, те ще ти кажат всичко за покойната — и къде е ходила, и какви пликчета си е обувала на излизане. Забелязах една особено информирана баба, с нея си поприказвай.

— Каква баба?

Те вече бяха излезли от блока и Настя с наслада запали цигара, облегната върху капака на светлосинята жигула на Олшански.

— Живее на по-долния етаж, точно под апартамента на семейство Сергиенко. Няма си друга работа, та по цели дни зяпа през прозореца, така че може да ти опише с подробности всяко излизане на Люба от къщи. И да знаеш, кукличке моя целулоидна, тази бабичка, изглежда, знае нещо за Люба. Твърде хитра и многозначителна физиономия правеше. Поразпитай я, без да те мързи, усеща моето дърто сърце, че ще имаш полза от тази бабичка. Носиш ли си чадъра?

— Чадъра ли? — попита Настя. — Не го нося. За какво ми е?

— Как за какво? — възмути се Айрумян. — Виж, че вали.

— Така ли? Я гледай, не съм забелязала.

— Ха, интересна работа, не била забелязала! Ти, костенурчице моя черупчеста, не се боиш от вода, защото си още млада и глупава. А аз, ако се намокря, непременно ще настина, което на моята почтена възраст и при моя старчески задух вече не бива да се допуска. Така че ти подгизвай, щом толкова ти харесва, а аз ще се върна във входа.

Настя тъкмо бе успяла да допуши цигарата си, когато излязоха Олшански, Игор Лесников и Олег Зубов. След тях санитари изнесоха на носилка трупа на Люба Сергиенко. Последен от входа излезе Виктор Иванович. Беше страшно да го гледа човек. Натикаха носилката в колата, затръшнаха се вратите, забуча двигателят. С милиционерската кола заминаха Лесников и Зубов, после потегли и жигулата на Олшански, а Виктор Иванович Сергиенко остана на тротоара с ръце в джобовете, загледан в посоката, в която току-що бяха откарали мъртвото тяло на неговата единствена дъщеря.

* * *

Когато влезе в жилището си, Настя чу някакви гласове откъм хола. Единият глас беше на съпруга й Алексей, а вторият — съвсем непознат. Тя страдалчески се намръщи. След такъв тежък ден, както беше подгизнала под дъжда, й се искаше да вземе горещ душ и да си легне, а после Льошка да разтрие гърба й със специален лековит мехлем и да го увие с топъл вълнен шал. А сега, щом вкъщи има външен човек, трябва да търпи, докато той си тръгне. На пръсти, за да не привлича вниманието, тя се прокрадна до кухнята и затвори плътно вратата към антрето. На печката видя тиган с месо и тенджера със задушени зеленчуци. Явно Льоша се беше прибрал отдавна и преди да дойде гостът му, бе успял дори да приготви вечерята.

Настя свали капака от тигана и вече се канеше по своя лош навик да набоде една пържола, за да я изяде с филия хляб, както си беше — без да я стопли и без гарнитура, но внезапно изпита отвращение към храната. Само преди час беше зверски гладна, а сега не би могла да преглътне и залък. Навярно от умора. Тя включи електрическия чайник, сипа в една чаша нес кафе, пусна вътре две бучки захар и късче лимон и седна до масата, като се стараеше да не стене от острата болка.

Гласовете се чуха по-ясно и Настя разбра, че мъжът й и неговият гост са излезли от хола в антрето. След още две минути изтропа външната врата и Льоша влезе в кухнята.

— Здрасти! — Той се наведе и я целуна по бузата. — Защо не ядеш? Пак ли чакаш да ти поднесат на чиния?

— Не мога, Льошик — виновно се усмихна Настя и извади цигара. — Нищо не мога да преглътна.

Алексей обиколи масата, седна отсреща и внимателно погледна жена си:

— Какво се е случило?

— Не, нищо. Просто тежък ден…

— Не ме лъжи.

— Не те лъжа.

— Лъжеш ме. Нали виждам. Ася, познавам те от толкова години, че опитите ти да скриеш нещо от мен изглеждат наивни и смешни. Трябва да си гладна просто по аксиома. Кога яде за последен път?

— Снощи. Днес изпих само няколко кафета.

— Видя ли! Щом не можеш да ядеш, значи нещо се е случило. Хайде разказвай, не си хаби силите да ме заблуждаваш.

— Льош, мразя работата си — неочаквано за самата себе си изтърси Настя.

— Ето това вече е сериозен — разговор — одобрително кимна мъжът й. — И какво те разтърси толкова силно днес?

— Мразя работата си, мразя себе си, мразя онези, дето ме карат да правя това, което правя… О, господи, и аз не знам какво говоря! Не ме слушай.

— Защо, много е интересно! — усмихна се Льоша. — Във всеки случай след четиринайсет години работа в милицията казваш това за пръв път. Хайде кажи какво се е случило, Асенка.

— Една млада жена се е самоубила. Майка й се прибрала от работа, видяла дъщеря си, увиснала на примката, и изпаднала в безсъзнание. После се прибрал бащата, извикал милицията и „Бърза помощ“… Хайде представи си в какво състояние е бил. А аз бях принудена не просто да разговарям с него, но и да се опитвам да го хвана, да го улича в лъжа. Неговата самоубила се дъщеря е престъпница, убийца — той го знае, а аз се опитвам да го накарам да ми каже, че дъщеря му е убила приятелката си, а после — вероятно ужасена от стореното — не е издържала и се е обесила. Каква съм аз след всичко това? С какви думи да опиша онова, което вършех? Отрепка ли съм? Безсърдечна гадина ли? Жестока и безнравствена? Защо трябва да правя всичко това, след като разбирам, че е неправилно?

— Тихо, Ася, тихо. — Алексей успокояващо вдигна ръка. — Хайде разкажи поред. Наистина — защо си го направила? Нареди ли ти някой или сама реши, че е необходимо?

— Сама. — Тя въздъхна. — Но следователят беше съгласен, че трябва. Отначало с бащата на покойната работеше Игорьок Лесников, а когато следователят намери улики, говорещи, че младата жена е най-вероятната убийца на приятелката си, изпрати мен да продължа започнатото от Игор. Искаше аз да доизцедя бащата.

— Тоест искаш да кажеш, че разбирайки състоянието на бащата, следователят е искал да се възползва тъкмо от него.

— Да, именно това искам да кажа. И моля ти се, Льошенка, не се дръж с мен като с малко дете и не изопачавай фактите. Следователят искаше до го доизцедя, но и аз исках същото. Нещо повече — правех го. Нещо повече — разбирах, че е неприлично и безнравствено: с хитрост и уловки да подтикваш един баща да даде показания срещу своята току-що починала дъщеря. Това е чудовищно, разбираш ли? Това е отвратително! Съзнавах го и все пак го правех. Защото да разкривам престъпления и да търся убийци — това е моята работа. Моето професионално задължение. Работата, за която държавата ми плаща. Не знам, Льошик, съвсем се обърках и вече нищо не разбирам. Глупачка съм, нали?

— Да. Но не и пълна глупачка, щом ме питаш за това. Истинският, класическият глупак никога не се съмнява в своята гениалност. Щом се съмняваш, значи можем да те спасим за обществото. Кажи ми, ако обичаш, защо толкова бързахте, защо трябваше да получите показанията на бащата именно днес? Не можехте ли да почакате до утре? Ако съм те разбрал правилно, момичето, което е убило приятелката си, също е умряло. Така че никъде не би могло да избяга. Защо е трябвало да се нахвърляте върху горкия човек?

— Там е работата я! Сигурно се е задействал някакъв инстинкт. Професионалната деформация, която те кара да грабваш всяка информация, която ти е достъпна. Когато човекът е потресен и не може да се владее, е най-лесно да измъкнеш информация от него и всички се възползват от това. Нещо повече — специално подреждат цели комбинации, за да извадят човека от равновесие, а после да го накарат да каже това, което той толкова грижливо крие. Прав си: нямахме причина да бързаме, момичето е умряло, не може да се скрие от следствието и да унищожи улики. Но въпреки това аз стиснах бащата за гърлото. Ето това е отвратителното.

— Какво пък, поучи се от собствените си грешки. Съгласен съм, сигурно се отвращаваш от себе си, но следващия път ще си помислиш, преди да се нахвърлиш да доизцеждаш някого. Това е всичко. Не е станала никаква катастрофа. Занапред ще бъдеш по-благоразумна. Край, Асенка, прекратяваме панихидата за твоята блаженопочивша нравственост. Стореното — сторено. Нека общото ни заключение да бъде, че това е било неправилно от морална гледна точка, но, от друга страна, било е продиктувано от интересите на разкриването на тежко престъпление и затова до известна степен — оправдано. Гаси цигарата и да вечеряме!

— Льош, честна дума — не мога. Моля ти се — приплака Настя, — не ме карай да ям. Само ще похабиш продуктите.

— Трябва, жено, трябва! Хем сама разбираш, че трябва, а пък се глезиш! Ако не хапнеш сега, утре ще ти се вие свят — сто пъти сме го проверявали. Иди да си измиеш ръцете.

Настя започна бавно и тромаво да се надига от стола, като с едната ръка се подпираше на масата, а с другата се държеше за гърба.

— Това пък какво е сега? — Алексей веднага скочи, за да й помогне. — Пак ли си мъкнала тежести?

— Не, честна дума, нищо тежко не съм вдигала. Може би съм стояла някъде на течение.

— Господи, Аска, кога най-сетне ще станеш възрастен човек! — простена той. — Кога ще се научиш да не правиш неща, които не бива да се правят, и да постъпваш така, както трябва да се постъпва? Кога ще започнеш да се пазиш от течение? Кажи ми: колко пъти можеш да се спъваш на едно и също място? Какво стоиш, тръгвай към банята, нали се запъти да си миеш ръцете!

— А ти не ми се карай, защото от ужас забравям какво съм смятала да правя. Страх ме е от теб.

Настя най-сетне се изправи и тръгна към банята. Докато сапунисваше ръцете си, се вглеждаше в отражението си в огледалото, окачено над мивката. Льошка е прав, той винаги е прав, защото е много по-умен и разсъдлив от нея. Сигурно би могла да организира живота си по такъв начин, че да сведе до минимум всички възможни неприятности. Да не вдига нищо по-тежко от три килограма, защото след една травма вече от осем години я боли гърбът. Да не стои на течение. Да не позволява на детективския хъс да взема връх над нормалните й човешки чувства. Може да се съсредоточи и да насочи всичките си умствени усилия към безопасността на живота си. Вярно — животът е пълен с опасности, но нали има хора, които някак съумяват да се напрегнат и да държат под око всички тези опасности! Нима тя, Настя Каменская, няма да съумее? Да, сигурно ще съумее. Но, от друга страна, ако хвърли всичките си интелектуални сили в борбата срещу опасностите, няма да й останат сили за нищо друго. Нито за работа, нито за приятелство, нито за любов, нито за хоби. За нищо. Смъртна скука. Да не можеш дори за развлечение да се сборичкаш с някоя малка опасност. Прекрасният писател Богомил Райнов е нарекъл това „Голямата скука“ — вярно, имал е предвид тихото пребиваване в гроба, но един живот, насочен към борба с опасностите, почти не се различава по емоционален интензитет от гробищния покой.

* * *

Алла Стрелникова вече си бе легнала, но не можеше да заспи. Тази нощ беше сама, както впрочем и предишната, и по-предишната. Любовникът й беше заминал по бизнесдела преди близо седмица и Алла се възползва от неочакваната пауза, за да си почине малко и да си отспи. Тя ценеше всеки час сън, защото беше в онази възраст, когато недостигът му сутрин си проличаваше в отпуснатата кожа, в бръчките и в умората.

Винаги когато оставаше нощем сама, Алла си мислеше за Володя, за своя съпруг, с когото бе живяла двайсет години и заедно бяха отгледали сина си. Защо стана така? Той винаги й бе изневерявал, още от първата година на съвместния им живот, тя го знаеше със сигурност, но никога не си бе поставяла за задача да го пипне, да го уличи. Защо трябваше? Беше добър съпруг и баща, носеше пари вкъщи и редовно изпълняваше съпружеския си дълг в леглото, освен това беше красив, обаятелен и преуспяващ и приятелките й завиждаха. Защо изведнъж през двайсет и първата година на съвместния им живот й хрумна да го изобличи? Каква глупост! Защо го направи? Поддаде се на гордостта си, която коварно й прошепна: „Стига си му позволявала да те прави на глупачка, вече си на четирийсет и две, дай му да разбере най-сетне, че не си дете, което може безнаказано да заблуждава! Дай му да разбере, че винаги си знаела за изневерите му, но си мълчала, защото си умна и се владееш добре. Нека започне да те цени и уважава! След двайсет години брачен живот няма къде да избяга.“

Алла се поддаде на подтика от коварния вътрешен глас и както се оказа — направи фатална грешка. Стрелников, вярно, опита някак да се измъкне, но Алла го притисна до стената с неопровержими доказателства и на него не му оставаше нищо друго, освен да си признае за връзката с Люба. Но Алла не отпразнува победа. След като си призна, Стрелников веднага събра багажа си и я напусна. Както се оказа — завинаги. Той беше вярвал свято, че през всичките двайсет години жена му не е знаела нищо за неговите любовни похождения. Не можеше да остане съпруг на жена, която, както се разбра, е знаела практически всичко. Виж, ако и този път си бе премълчала, никаква Люба нямаше да е в състояние да ги раздели. Алла не взе предвид тази страна на характера му, защото просто не знаеше за нея. Не беше имала възможност да научи.

След като Владимир я напусна, Алла бесня три-четири месеца, после реши, че всъщност така й е по-добре. За нея остана чудесният апартамент и отдавна подрежданата с любов вила, самата тя беше красива жена в разцвета си, мъжете се надпреварваха да я ухажват. Имаше интересна работа, която обичаше. Вярно, не бе доходна, носеше слава, но — уви! — не и пари. Така че с парите възникнаха някои проблеми, но много скоро се разрешиха. Все пак Стрелников беше мъж на място в най-добрия смисъл на думата, неслучайно Алла бе живяла с него двайсет години и беше готова да изживее още толкова. Стрелников си беше Стрелников. Само след първия плах намек на Алла за финансови затруднения той започна редовно да й дава пари, и то много и без никакви допълнителни молби и напомняния. Каква глупачка беше, че провокира тази раздяла! С Володя си бе живяла като в рая.

Но нищо, тя започна да си избира и любовници, не по-лоши от Стрелников. Това все още й се удаваше. Наистина не беше ясно какво ще стане с парите, ако Володя отново официално се ожени…

Телефонът иззвъня и я стресна, тя подскочи в леглото. Напипа копчето на нощната лампа, запали я и вдигна слушалката.

— Е, какво сега? — прошумоля непознат и някак далечен глас. — Доволна ли си?

— Кой е? — с внезапно пресипнал глас попита Алла, после се окашля и повтори по-високо: — Кой се обажда?

— Милочка я няма вече. Сега я няма и Любочка. И двете кучки, които ти отнеха Володя, умряха. Хубаво, нали? Ти се стремеше към това, нали, Алла? Това искаше, нали? Именно това сънуваше в най-сладките си нощи. За това мечтаеше — самотна, — когато лежеше без мъж в леглото. Ти винаги си обичала Володя, никога не си преставала да го обичаш и през цялото време мечтаеше той да се върне. А тези младички уличници ти пречеха, те го държаха със здравите си ръчички, с жадните си устни и с дългите си стройни нозе. Те ти пречеха и ето че сега ги няма. Умряха. И двете. Добре, нали? Радваш ли се, Аллочка? Хайде кажи, скъпа моя, нали се радваш?

— Млъкнете! — закрещя Алла в слушалката. — Какви са тези глупости?! Кой се обажда?!

— Аз съм, Аллочка, аз съм, скъпа моя.

— Кой е този аз!

— Твоята жива сянка, твоето второ аз. С теб и без теб — ние сме слети в едно. Като в строшено огледало в теб аз ще се огледам, през пукнатините на бръчките, о, младост моя…

Отсреща затвориха и сигналите свободно я удариха в ухото. Алла внимателно остави слушалката, сякаш се страхуваше, че тя ей сега ще се пръсне на малки пластмасови парченца. Сърцето екливо блъскаше някъде в гърлото й, под найлоновата нощница по кожата й се търкаляха едри капки пот. Тя не позна този глас, нещо повече — не можа дори да определи дали беше мъжки или женски. Превъзмогвайки обзелия я панически ужас, Алла стана от леглото, отиде до барчето, ливна във водната чаша два пръста чист джин, поколеба се, върна на мястото й бутилката тоник и изпи на един дъх неразредената напитка. После извади от контакта телефонния щепсел, бързо се мушна в леглото, угаси лампата и се зави презглава с одеялото.

ГЛАВА 8.

На сутринта Настя се събуди от силно главоболие. „Само това ми липсваше! — помисли си с досада. — Вчера — гърбът, а днес се включи и главата. Какво ли предстои? Всички части на тялото да запеят в хор?“

Тя предпазливо се опита да се обърне на другата страна и болката в кръста изкриви лицето й. Боже, какъв беше този лош късмет! Льошка, разбира се, веднага отвори очи.

— Хайде да ти помогна — каза той със сънен глас, — няма да можеш сама, инвалидке клета.

Чистяков беше натрупал огромен опит в борбата с болния гръб на Настя, така че процедурата на вдигането на жена му от леглото бе проведена бързо, ловко и почти безболезнено. След няколко секунди Настя бе приведена във вертикално положение без нито един стон.

— Къде сега? — попита мъжът й.

— Към банята. Трябва да ме поставиш под душа, но така, че върху гърба ми да се лее гореща вода, а върху главата — студена. Ще можеш ли?

— Изключено! И хич не ме моли. Единственото, което мога да те посъветвам, е да напълним ваната с гореща вода, да те настаня в нея, а на главата ти да сложа студен компрес. Нищо повече не можем да направим. Защо, много ли те боли главата?

— Много. Льош, защо съм такава нефелна, а? Вечно нещо ме боли… И изобщо в нищо не ми върви.

— Хайде, пак започна! — въздъхна Чистяков. — Още от ранни зори — хленчове за един погубен живот. Вчера се вайкаше по повод на моралното си падение. Днес пък какво има?

— Днес се вайкам по повод на собствената си глупост.

Настя се дотътри до банята и с помощта на Алексей застана под душа, като подложи болния си гръб на горещите водни струи. След няколко минути успя окончателно да се събуди и дори съвсем самостоятелно да излезе от ваната. В кухнята тя изпи на един дъх чаша леден портокалов сок и веднага след него — чашка горещо кафе. Това беше проверен и изпитан през годините начин да започне деня в що-годе нормално настроение и почти способна да работи.

Винаги ставаше доста по-рано от необходимото, понеже си знаеше, че сутрин е отпусната и бавна. Настя Каменская мразеше да бърза, защото в бързината винаги правеше нещо погрешно. Имаше напълно достатъчно време преди излизането за работа, затова запали своята първа за деня цигара и потъна в размисли за странното убийство на Людмила Широкова. В него постоянно нещо не се връзваше. Например — Стрелников. Защо е скрил кореспонденцията на Людмила? Ако убийцата е Люба Сергиенко, значи неговата собствена ревност няма абсолютно нищо общо. За какво са му писмата? Дори да се окажеше, че именно той е убил Людмила, пак не беше ясно защо му е трябвало да пази улики. Това не се поддаваше на никаква логика.

Сега — Сергиенко. Разбира се, всичко говори, че тя е убийцата. Има и мотив, и психическото състояние на Люба напълно се връзва със ситуацията. Тежка депресия с религиозни мотиви — греховност и изкупление. Но картината на самото убийство остава неразбираема. Какво е носела в ръцете си Широкова, когато се е озовала на градското бунище? Каква тежест? Защо извънредно високите токове на нейните елегантни обувчици са потънали толкова дълбоко в земята? Експертът Олег Зубов каза, че по дрехите й е открил само влакна от някакъв плат. Това означава, че Широкова не е носела дървени сандъци, камо ли метални. Може да е било камък? Но тогава щеше да има частици пръст, прах или някакъв друг замърсител. Откъде може да се вземе абсолютно стерилен камък? Отговорът е очевиден: отникъде. И изобщо за какво ще й е било да мъкне камъни? Дори да допуснем, че все пак е имало голям незамърсен камък, къде е той тогава? Къде се е дянал? На мястото, където е бил открит трупът на Широкова, нямаше никакъв тежък предмет, включително камък. Да не би Люба да го е отнесла със себе си? Хайде де, спортистките тежкоатлетки — хвани едната, че удари другата. Не, това са пълни глупости. И после, ако Люба е била там, къде са следите от обувките й? Следи от обувките на Широкова има, къде са обаче следите от обувките на убиеца? Нали не е възможно Люба да е летяла във въздуха… Дяволска работа!

Влакната от плат. Може да са от шал или от палто, ако Широкова е носела своя зелен копринен костюм не само в топлите сезони, но и в студените, под палтото. Може да са от какво ли не, ако костюмът е висял на окачалка до други дрехи или е бил сгънат в куфар. Може да са влакна от дрехите на пътниците в препълнен автобус или вагон на метрото. Ако пък се върнем към неустановения тежък предмет, той може да е бил нещо, увито в плат. Но каква може да е била тази увита в плат тежест? Зубов се кълне във всичко свято, че това нещо е тежало най-малко четирийсет и осем — петдесет килограма, десет пъти го е проверявал и изчислявал.

— Ася — чу тя гласа на мъжа си, който вече не само бе закусил, но и бе успял да се облече, готов за излизане. — Ти да не заспа?

Настя се сепна и завъртя глава:

— Защо, време ли е?

— На мен ми е време. Ако се приготвиш бързо, ще те хвърля до центъра. Днес не мога да закъснявам, в десет имам съвещание.

— Сега, слънчице.

Тя угаси цигарата и започна да облича дънките и пуловера си. Завързването на маратонките се бе превърнало за нея в цял проблем, кръстът я болеше дори в седнало положение, но Льоша отдавна бе свикнал с това, така че без излишни приказки клекна и й помогна.

Пътуваха мълчаливо. Настя отначало си помисли, че Алексей й се сърди за нещо, но после разбра, че той просто се е съсредоточил върху своето съвещание. Тя пък отново се върна към странното убийство на Людмила Широкова и неразбираемата роля на онзи любвеобилен Виктор Дербишов, на когото Мила е трябвало да напише писмо и от когото дори е получила отговор, но който се кълне, че не е получавал никакви писма от някаква Широкова, не й е писал и той и изобщо никога не е виждал тази красива блондинка. Графолозите не обещаваха бърз отговор относно почерка, но снимката със сигурност беше на Дербишов, а не на негов двойник. Докараният на „Петровка“ Виктор официално, за протокола бе идентифицирал на снимката себе си и своите дрехи, а после бе отишъл заедно със следователя и оперативните работници в дома си и им бе представил същите дрехи. Не убийство, ами загадка до загадка. Настя горе-долу си представяше какво трябва да се прави по-нататък, ако разследването се развие в тази посока, но възникваше въпросът: А дали трябва? Ако Широкова е била убита от приятелката си Сергиенко, тогава историята с писмата няма никакво отношение към това. Или все пак има?

— Льош — плахо каза тя, откъсвайки мъжа си от неговите мисли за съвещанието, — ти пазиш ли си писмата или ги изхвърляш?

— Какви писма? — учуди се Чистяков.

— Ами всякакви. Писмата, които получаваш.

— Асенка, в нашия телефонен век писмата станаха рядкост и непроизводително хабене на време. Аз водя цялата си делова кореспонденция чрез института и естествено пазя тези писма. Те съдържат адреси, имена, дати, които ми трябват. А лични отдавна не получавам. Откъде ти хрумна да ме питаш за това?

— Ами отникъде — въздъхна тя. — Пак ще мисля.

Настя слезе от колата на площад „Комсомолская“, влезе в метрото и продължи към работата си.

* * *

Лариса Томчак намери без никакви затруднения адреса на Надежда Цуканова, защото можа да посочи точната година на раждането й. Вярно, имаше опасност през тези двайсет и седем години Цуканова да е сменила фамилното си име, но за щастие очевидно не го бе направила. Във всеки случай в бюро „Справки“ дадоха на Лариса осем адреса в Москва, на които живееха жени на тази възраст и с име Надежда Романовна Цуканова.

Първите четири опита бяха несполучливи. Людмила посети адресите, като питаше за Надежда Романовна и обясняваше, че търси своя състудентка. Случваше се никой да не й отвори и тогава се налагаше да отиде още веднъж или два пъти. Случваше се да й отварят, но Надежда Романовна да не е вкъщи, и тогава Лариса просто молеше да й покажат снимката й. За уговаряния, обяснения и преодоляване на естественото недоверие и подозрителност тя хабеше време и сили, но не се предаваше. Много й се искаше да разбере кой в онази далечна новогодишна нощ се бе възползвал от безпомощното състояние на непробудно спящото под въздействието на алкохола момиче. И още повече й се искаше да излезе, че този човек е бил Владимир Стрелников.

Когато отиде на петия адрес от списъка, отвори й висок мършав младеж на осемнайсет-деветнайсет години, който толкова приличаше на ОНОВА момиче с белия пуловер, че всички съмнения на Лариса мигом се изпариха.

— Добър ден — учтиво каза той, внимателно разглеждайки непознатата жена през дебелите стъкла на очилата си. — Кого търсите?

— Търся Надежда Романовна.

— А вие коя сте?

— С нея учихме някога в един институт. Скоро се навършват двайсет и пет години от дипломирането ни и нашият инициативен комитет реши да организираме среща на състудентите… — Лариса внезапно се запъна под втренчения поглед на младежа.

— Мама почина — кратко каза той.

Лариса притеснено пристъпваше от крак на крак пред вратата и се чудеше какво да прави по-нататък. Успехът беше толкова близо… Починала е. Сигурно ще трябва някак да реагира на тази новина.

— Извинявай. Не знаех. Кога се случи?

— Немного отдавна. Няма и година.

— Боледуваше ли?

— Не.

— Нещастен случай?

— Не. Мама се отрови. Не искаше да живее. Ще трябва да проведете срещата на състудентите без нея.

— Много съжалявам — притеснено смотолеви Лариса и отстъпи назад.

Вратата се затвори, чуха се отдалечаващи се стъпки. Тя бавно тръгна към асансьора, но реши друго — слезе на по-долната стълбищна площадка и се подпря на тесния мръсен перваз. Между перваза и радиатора беше пъхната тенекиена кутия от нес кафе, пълна до средата с фасове. Вероятно това беше постоянното място за пушене на хората, на които бе забранено да димят вкъщи.

Лариса извади цигара, щракна със запалката. Колко глупаво се получи! Неудобно й беше пред момчето. Дошла, разбираш ли, да кани майка му на среща на състуденти! Сигурно му е неприятно и тежко да обяснява на чужди хора какво се е случило…

Да, но момчето няма отношение към онази стара история, твърде младо е. Ако тогава Надя Цуканова все пак е решила да роди, сега детето трябваше да е най-малко на двайсет и шест години, а този очилатко с втренчения поглед определено няма повече от двайсет. Интересно — дали Цуканова е била омъжена, когато е родила момчето, или не? И ако е била омъжена, защо не си е сменила фамилното име? Или го е сменила, а след развод отново си е върнала моминското? В края на краищата това няма никакво значение. Но нима тя ще трябва да се откаже от задачата, която си бе поставила? Загуби толкова време в издирване — и сега да отстъпи? Жалко.

Лариса решително угаси цигарата и отново се качи до апартамента. Този път дълго не й отвориха, но най-сетне бравата изщрака.

— Пак ли вие? — Гласът на сина на Надежда Романовна не беше особено приветлив.

— Моля да ме извиниш, но ми е крайно необходимо да поговоря с теб. Може ли да вляза?

— Влезте — мрачно каза той. — Може да не се събувате, утре ще правим генерално чистене — и без това ще мием пода.

Ще правим генерално чистене. Ние. Интересно — с кого ли живее момчето? С баща си? Или с по-голямото дете на Цуканова? А може вече да е женено.

Лариса съблече шлифера си и последва домакина в хола, където навсякъде бяха пръснати учебници и тетрадки. Очевидно момчето е учело. Сигурно е студент, помисли си тя. Лариса не знаеше с какво да започне и как да подхване разговора, та да научи това, което я интересуваше. Но трябваше да започне, нямаше как, щом бе дошла.

— Знаеш ли, някак се обърках, като чух, че Надя я няма вече. Дори не мога да си събера мислите. Ти сам ли живееш?

— Със сестра ми.

— Тя по-малка ли е от теб?

— По-голяма е. Вече е на двайсет и шест. Вие какво, да не искахте да ми предложите помощ? Не е нужно — пълнолетен съм. И изобщо двамата прекрасно се справяме с живота.

— Нима е вече на двайсет и шест? — престорено се учуди Лариса. — Не знаех, че Надя толкова рано се е омъжила. Никой от нашите състуденти не знае. Виж ти, интересно!

— Тя не се е омъжвала.

— Как, изобщо ли не се е омъжвала? — Сега вече Лариса се учуди искрено. — Ами твоят баща? Или със сестра ти имате общ баща?

— Не, бащите ни са различни, но мама не е сключвала брак с никого от тях. Та за какво искахте да говорим?

— Може да ти се стори странно… Исках да поговоря с теб за бащата на сестра ти. Всъщност надявах се да си поговорим за него с Надя. Защото не знаех какво се е случило.

— Ами какво има да си говорим за него? Че ние и очите му не сме виждали. А вие наистина ли сте били състудентки с мама?

— Наистина — без да й мигне окото, излъга Лариса.

— Тогава сигурно го познавате.

— Разбира се, ако е бил от нашия курс. Как му е името?

— Не знам. — Момчето сви рамене. — Мама не ми го каза.

— Как така? Защо не ти го е казала?

— Не знам. Не ми го каза и толкоз. Питах я, и сестра ми я питаше, но мама не искаше да ни каже.

— Добре, но нали сестра ти има бащино име? Как се казва?

— Наталия Александровна.

Александровна. Не е Владимировна и слава богу — не е Вячеславовна! Но това все още нищо не значи. Когато майката няма съпруг, тя сама избира името на бащата в акта за раждане.

— Вие познавате ли някой Александър, който да е ухажвал мама във втори курс?

— Виж сега — предпазливо подзе Лариса, — Александър е много разпространено име. В нашия курс имахме най-малко двайсет Александровци, а може и повече да бяха. Не знам с кого се е срещала тогава майка ти, учехме в различни групи. Но много бих искала да науча кой е бил.

— Защо?

— Той трябва да знае, че Надя вече я няма и че е баща на голяма дъщеря. Разбираш ли, според мен трябва да ви помага, нали е баща на сестра ти!

— Ами трябва — процеди момчето. — Той не може да не е знаел, че мама е бременна. Щом не се е оженил за нея и не й е помагал, значи не е искал. Мама дори не ни даваше да заговорим за него. Сигурно е някой гад.

— Слушай — сети се Лариса, — че ние дори не се запознахме. Казвам се Лариса Михайловна. А ти?

— Виктор.

— Виж какво, Виктор, повярвай на моя опит — човек никога не бива да оценява една ситуация, докато не е научил всичко за нея. А всичко са знаели само майка ти и бащата на сестра ти — Наташа. На нас не ни е известно какви са били отношенията помежду им. Напълно възможно е майка ти по някакви причини изобщо да е скрила от него, че е бременна и че иска да роди детето. И той и досега да не знае нищо. Според мен този човек непременно трябва да научи и че майка ти е починала, и че има дъщеря Наташа.

— Но защо сте толкова сигурна, че той нищо не знае? — избухна Виктор. — Аз пък си мисля, че прекрасно е знаел всичко и е зарязал мама бременна. Затова тя не искаше и да чуе за него. Определено е отрепка, това ще ви кажа.

— Ами ако не е? — тихо попита Лариса. — Моля те, припомни си какво е казвала майка ти за него. Поне някаква дреболия.

Виктор мълчеше, извърнат към прозореца. После бавно стана, отиде до рафтовете с книги и извади дебел албум със снимки.

— Ето. — Подаде на Лариса абсолютно същата снимка, каквато тя носеше в чантата си: две момичета разпалено обсъждат нещо, а трима младежи правят смешни гримаси зад гърбовете им. — Някой от тези е.

— Откъде знаеш? Майка ти ли ти е казвала?

— Да, веднъж спомена нещо. Разглеждахме снимките, искахме да покажем на татко как е изглеждала тя като малка. Мама дълго гледа тази снимка и прехапа устната си почти до кръв. Татко забеляза това и я попита какво има. Тя отговори, че няма нищо. И продължихме да прелистваме албума. После аз отидох в кухнята и чух как татко я попита: „Надя, кои бяха онези на снимката? Защо се развълнува толкова?“ Мама каза: „Единият от тях е бащата на Наташа.“

— И толкоз? Нищо друго ли не каза?

— Аз не чух нищо повече. Не съм подслушвал. Те още дълго обсъждаха нещо, татко дори повишаваше тон, ядосваше се, но не разбрах защо.

Значи Надежда Романовна все пак е обсъждала това с бащата на Виктор. Ами добре, това вече е хубаво. Разбираемо е, че не е говорила за това с децата. Пък и коя ли майка би признала на децата си такова нещо? Виж, на съпруга или любовника си — друго е. Тя трябва бързо да намери бащата на това момче.

— А къде е твоят баща, Виктор? Не живее ли с вас?

Младежът някак странно размърда рамене, сякаш гърч премина по слабото му мускулесто тяло:

— Слушайте, Лариса Михайловна, не ви ли се струва, че сте някак прекалено любопитна?

— Извинявай — побърза да отговори Лариса. — Не помислих, че ти е неприятно да говориш и за това. Не ми се сърди, Виктор, нямам и понятие какво е ставало във вашето семейство, затова може, без да искам, да кажа или да попитам нещо, което няма да ти хареса. Просто си помислих, че ако Надя е говорила с твоя баща за бащата на Наташа, тя може да му е казала и името му. Нали е възможно?

— Възможно е — неохотно се съгласи Виктор. — И после какво?

— Искам да се срещна с баща ти! — твърдо произнесе Лариса. — Как да го намеря?

— Но все пак не разбирам — упорито завъртя глава момчето — какво толкова ви интересува този Александър, който е зарязал мама бременна! Лично аз нямам никакво желание да се срещам с него. И изобщо не искам той да знае за мама и за Наташа. Защо се бъркате в живота ни?

— Витя, вече ти обясних, че всичко може да е далеч не толкова примитивно, колкото си го представяш. Всеки човек взема решенията си сам — това е негово право. Но също така всеки човек трябва да взема решенията си въз основа на пълна информация. И той има право да получи тази информация. Ако бащата на Наташа не е искал да има нищо общо нито с майка ти, нито със собственото си дете, все пак трябва да допуснем и че това е било резултат не от неговата подлост и низост, а от непълната информация, с която е разполагал.

— Вие философ ли сте? — кисело се позасмя Виктор.

„Не, лекарка съм“ — насмалко не се изтърва Лариса, но навреме се сепна. Как можеше да е лекарка, щом уж е учила в един институт с Цуканова? Нали този институт беше не медицински, а технически, инженерен.

— Не, не съм философ. Но мъжът ми е лекар — излъга тя. — И именно затова много добре разбирам, че диагноза, поставена въз основа на непълно събрана анамнеза, може да има фатални последствия за болния. Разбираш ли това, което ти казах?

— Напълно. Вече съм голямо момче. И между другото — следвам философия. Защо вземате толкова присърце тази история?

— Не знам. Навярно защото чувствах майка ти много близка. А може би характерът ми е такъв. Е, как да открия баща ти?

— Нямам представа. Той ни напусна и вече нищо не съм чул за него.

— Кога ви напусна? След като Надя почина ли? Изоставил ви е съвсем сами със сестра ти?

— Не преувеличавайте, Наташа вече е голяма, а и аз не съм дете. Но той ни напусна още преди мама да…

Внезапно пребледня и млъкна. И Лариса се сети какво се е случило.

— Майка ти не е могла да преживее раздялата с него, така ли? — попита тихо.

Виктор мълчаливо кимна.

— Но той навярно е дошъл на погребението?

— Не.

— Как така? Нима не е искал да се прости с Надя?

— Ние не му съобщихме.

— Защо?

— Какъв е смисълът? Той изостави мама. Тя умря заради него. Не му беше мястото на погребението й. Двамата с Наташа решихме така.

— Витя, това е жестоко — поклати глава Лариса. — Милиони мъже се разделят със съпругите си, с майките на децата си. Разделят се по различни причини. И изключително рядко това води до смъртта на жената. Във всеки случай то е решение на самата жена, а не на мъжа, който я е изоставил. Той не бива да бъде обвиняван за смъртта на тази жена. Какво право сте имали ти и сестра ти да лишите баща ти от възможността да се прости с майка ви? Защо така се стремите да решавате всичко вместо другите? Спомни си какъв си бил като малък. Спомни си как си се вбесявал, когато възрастните са ти налагали своите готови решения и са ти диктували какво да ядеш, как да се обличаш и кога да си лягаш. Ти си смятал, че си напълно способен сам да вземаш решения. Защо сега отказваш това право на другите хора? Не искаш да намеря бащата на Наташа. Не си поканил баща си на погребението на майка ти. Защо смяташ, че имаш право да се разпореждаш с живота на другите?

— Аз не се разпореждам! — тръсна Виктор. — Просто не смятам за необходимо да правя това, което ми е неприятно. Не исках да виждам баща си на маминото погребение, затова не му съобщих какво се е случило. Впрочем оставете ме мен — той все пак ми е роден баща. А за Наташа това щеше да е десеторно по-тежко. Защото той не й е никакъв, а заради него мама си отиде. Не исках да й бъде още по-болно. Не мога да го гледам! И не искам! Ако не ни беше изоставил, мама щеше да е жива.

Лариса виждаше, че момчето всеки момент ще избухне, че се владее със сетни сили. Тя беше лекар-психиатър с доста голям стаж, умееше да подтикне човека да говори, да го предразположи, да го накара да разкаже неприятни и тягостни за него неща, но същевременно винаги усещаше кога е време да прекрати разравянето на тежките спомени, защото душевните сили на пациента са на свършване.

— Ами добре — каза и стана от неудобния, прекалено нисък фотьойл, — ако не знаеш къде да търся баща ти, поне ми кажи трите му имена. Ще опитам да го намеря сама.

— Няма да ви ги кажа. Не искам да го търсите.

— Защо?

— Защото ще започнете да го упреквате, да му говорите, че ни е изоставил на произвола на съдбата и не ни помага. Знам, че ще му кажете нещо подобно, за да го трогнете. И той може да дойде тук.

— И какво лошо има в това?

— Аз не го искам. И Наташа не го иска. Той не бива да престъпва прага на нашия дом. Няма право. Мразя го. Край, Лариса Михайловна, вървете си, ако обичате! Нищо повече няма да ви кажа. И без това загубих доста време с вас, имам да уча…

Гласът на Виктор ставаше все по-силен и звънлив и Лариса разбра, че наистина е време да си тръгва. Учтивото равнодушие бързо прерастваше във враждебност, всеки момент можеше да се излее в истерия. Тя бързо облече шлифера си и излезе от апартамента на Цуканови, произнасяйки някакви ненужни извинения и успокояващи думи.

Вече на улицата, тръгна бавно към трамвайната спирка, като преценяваше какво трябва да направи по-нататък. Разбира се, можеше да се опита да поговори с по-голямата дъщеря на Надежда Романовна, възможно беше тя да е по-сговорчива от нервозното си братче, философа. Но това пак нямаше да даде нужния резултат, защото и Наташа със сигурност не знаеше истинското име на баща си. Александровна! На снимката, от която се заинтересувал бащата на Виктор, нямаше нито един човек с това име. А Надежда е казала, че единият от тях е бащата на Наташа. Човекът, който би могъл да знае и на когото Цуканова може да е казала истината, беше бащата на Виктор. Разбира се, Наташа, както и брат й, знае къде да го намери. Но дали ще й каже — това е въпросът. Защото Лариса ще трябва да обясни някак интереса си към съжителя на Надежда Романовна. Какво може да каже на Наташа? „Искам да намеря този човек, за да го попитам кой е твоят баща.“ Ако Наташа е нормален човек, ще прати Лариса по дяволите. И естествено нищо няма да й каже. От къде на къде някаква си чужда лелка, която Наташа вижда за пръв път в живота си, ще се интересува от нещо, което засяга единствено Наташа и никого друг?

Не, трябва да издирва не Наташа Цуканова, а някоя съседка клюкарка. Клюкарките определено знаят всичко. И дори повече от всичко.

* * *

Юра Коротков и Игор Лесников последваха съвета на разговорливия медицински експерт Айрумян и се насочиха към бабичките от блока, където бе живяла Люба Сергиенко. Онова, което научиха, ги смая и същевременно ги накара да се съмняват във всичко, което до вчера им се бе струвало точно установено.

Отначало се разбра, че след завръщането си от чужбина Люба не само редовно ходела на черква, но се и сближила с една крайно неприятна личност на име Алевтина, която също се мотаела около храма. Две бабички съседки, които дружно ходели на черква почти всеки ден, в един глас заявиха, че у Алевтина се крие зъл дух и че хората, които общуват с нея, не ги чака нищо добро. Но отказаха да разкажат подробности, а само уплашено се кръстеха и се озъртаха наоколо.

Не беше трудно да намерят и Алевтина, тя наистина често ходеше в черквата и прекарваше много време на гробищата, разположени край тази черква. Беше мрачна мършава жена с пламтящи очи и злобни тънки устни. Към служителите на милицията се отнесе крайно агресивно и с предизвикателен тон повтаряше, че няма за какво да говори с властите, че църквата в нашата страна е независима от държавата и че тя не може да има никакви общи интереси с оперативните работници. Но когато чу за смъртта на Люба Сергиенко, веднага се запъна и млъкна. Отстрани изглеждаше, сякаш жената се опитва да реши за себе си някакъв въпрос и докато не го реши, няма да пророни и дума. Юра и Игор се мъчиха с нея два часа, докато накрая Алевтина омекна и благоволи отново да си отвори устата.

— Добре, ще ви кажа… Тя се интересуваше от черна магия. Искаше да урочаса някого.

— Кого?

— Ами май някаква жена — приятелка ли, роднина ли, не знам.

— И какво стана, урочаса ли я? — много сериозно попита Лесников.

— Май успя — неохотно призна Алевтина. — Не мога ви каза какво точно стана, ама изведнъж тя гаче почерня цялата. Отначало още си я биваше, вярно, постоянно плачеше, ама си личеше, че злоба я гризе. А щом има злоба, значи човекът е жив. Душата му живее, трепти, боли.

— Значи в началото Люба е плачела и е била изпълнена със злоба — веднага подзе Коротков, за да насочи разговора в нужното му русло и да не остави мрачната събеседница да се отплесне в странични разсъждения. — А после какво?

— После, види се, душата й умря — констатира Алевтина и отново млъкна.

— Какво ви накара да си направите такъв извод?

— Престана да плаче. И злобата й изчезна. Идваше на черква всеки божи ден, ама си личеше, че е празна отвътре.

— Как така празна отвътре? Бъдете така добра, обяснете ни по-подробно, защото зле ви разбираме — помоли Коротков.

Алевтина въздъхна, повъртя се на твърдата скамейка, настанявайки се по-удобно. Тя седеше на своята постоянна скамейка близо до храма, сред гробовете. Това място отдавна беше един вид нейно и всеки, който искаше, винаги можеше да я намери тук — ако не днес, утре. Всички толкова бяха свикнали с това, че на никого и през ум не му минаваше да се заинтересува къде всъщност живее Алевтина и има ли адрес. Защо? Адресът е нужен, когато трябва да намериш някого. А защо да търсят Алевтина? Ето я, седи сред гробовете. А, няма ли я? Е, значи утре ще дойде, изобщо не се съмнявайте, непременно ще дойде, а може и да не е утре, а още днес, след час-два. Тя винаги е тук, къде ще е!

— Какво има за обясняване… Когато душата умира, няма нищо за обясняване. Нищо не я гризе отвътре, не я вълнува. Не я боли с една дума. А душата е така устроена, че непременно трябва да боли. За едно ли, за друго ли, за трето ли — винаги трябва да боли. Когато тя боли, човек я усеща и тази болка го кара да върши разни постъпки. Например ако душата боли заради пари, тогава човек се старае или да ги спечели, или да ги открадне. Ако я гризе ревност заради любимия съпруг, жената се старае или да му направи любовна магия, или да премахне съперницата си, или пък измисля нещо друго: може да си хване любовник, за да се разсее и да притъпи душевната болка. А когато душата не боли, човек не я усеща и значи не прави нищо. А какво е човек, който нищо не чувства и нищо не прави? Той е покойник. Разбрахте ли?

— Разбрахме — кимна Лесников. — Значи на вас ви се стори, че в един момент душата на Люба е престанала да я боли?

— Ами да.

— А не си ли спомняте кога беше този момент? Поне приблизително.

— Приблизително… Май беше преди около две седмици.

— Не сте ли разговаряли с нея за това?

— Приказвахме си, че как! Щото аз веднага я усетих, че не е същата като преди. И я попитах: Какво ти е, рекох, миличка, да не те обиди някой?

— А тя?

— А тя поклати глава и рече: „Аз сама се обидих.“ Тогава ми просветна нещо като догадка, нали знаех, че се беше захванала да прави магии, та й рекох: „Сигур магията помогна?“ А тя кима… „Помогна — вика — магията, благодаря ти, Алевтина.“

— Но за какво ви благодари? — учуди се Коротков. — Да не сте й помагали в магиите?

— Опазил ме господ! — Алевтина уплашено се дръпна и се прекръсти с широк жест. — Никога не съм се занимавала с това богопротивно дело.

— Тогава за какво ви е благодарила?

— За съвета. Още когато се запозна с мен, тя започна да ме пита не познавам ли някого, който може да направи магия. Казах й, че щом я боли душата, не трябва да прави магии на разлъчницата, а да лекува себе си от магия. И я посъветвах при кого да отиде, за да снеме тежестта от душата си.

— При кого я изпратихте?

— Ами при Павел, при кого друг! Той е човек богоугоден, а за другите не отговарям.

— Има ли си Павел фамилно име?

Алевтина отново подви тънките си устни, но все пак даде адреса.

— Хайде да поговорим още за Люба — помоли я Лесников. — Казахте, че сте я насочили към богоугодния човек Павел, който е трябвало да освободи Люба от магията и да й помогне да престане да мрази разлъчницата. Така ми казахте, нали?

— Тъй, момче, тъй — закима Алевтина.

— После, в един момент, приблизително преди две седмици, сте забелязали, че Люба е станала значително по-спокойна и сте сметнали, че Павел й е помогнал и е снел магията от нея. Самата Люба е потвърдила това пред вас. Нали?

— Така, така ти казах.

— Защо тогава сте си помислили, че душата й е умряла? Нали ако богоугодният човек Павел е снел магията от Люба и я е успокоил, Люба е трябвало да се почувства по-добре, а не по-зле. А от вашите думи излиза, че й е станало по-зле, че едва ли не се е превърнала в жива покойница. Защо?

— А, което не знам, не знам. — Алевтина отново помрачня и някак се затвори. — Казах ти какво стана и какво видях с очите си. А за Павел не отговарям. Знам ли какви магии й е правил…

След като излязоха от гробищата, оперативните работници известно време вървяха мълчаливо, после, без да се наговарят, свърнаха в една пресечка и влязоха в малко полутъмно кафене. Взеха си по един хамбургер и по една пластмасова чашка с рядко, безвкусно кафе и се настаниха на най-далечната ъглова маса в полупразния салон.

— Как ти се видя бабката? — попита Коротков и отхапа от топлия, но прекалено силно подправен с пипер хамбургер.

— Лъже — сви рамене Лесников.

— Мислиш ли?

— Личи си от километър. Сигурен съм, че тая бабка е щатна посредничка между нещастните жени и разни доморасли магьосници. Сметката им е правилна и практически безпогрешна. Откъде при съществувалото десетки години атеистично възпитание изведнъж се вземат жени, които, не щеш ли, стават набожни? Седемдесет, та дори осемдесет процента от тях са същества, които не са в състояние да се справят с личните си проблеми и отиват в черквата от безизходица. Разбира се, нямам предвид дълбоко религиозните бабички, сега говоря за жени на възраст от двайсет до петдесет и пет години, за такива, които са израсли и са изживели живота си с убеждението, че бог няма. Повярвай, Юрок, онези, които не носят у себе си злоба и отчаяние, са единици в черквата. Разбира се, има такива, които греят отвътре с добротата и честност та си, но повтарям — те са единици. Основната маса жени в детеродна възраст идват в черквата като при психотерапевт. Нуждаят се от помощ — и ето ти я насреща Алевтина. Снемане на уроки, правене на бели и черни магии, любовни билета и тем подобни. Тя непрекъснато доставя клиентки на такива мошеници.

— Слушай, Игор, а ти изобщо ли не вярваш в тези магии? Стопроцентово?

— Юрок, не се захващай с мен — усмихна се Лесников. — Има ли значение дали аз вярвам или не? Напълно допускам, че някои от тези магьосници умеят едно-друго, но определено не всички. А горките женици ходят при всички. И всички вземат пари срещу услугите си. Кога ще навестим богоугодния Павел? Днес ли?

— Днес — въздъхна Коротков. — Да хапнем и ще вървим.

* * *

Богоугодният човек Павел се оказа почти двуметров юначага с широка кестенява брада, дълга до раменете коса и звучен бас. Вероятно беше доста добър психолог, защото веднага разбра, че двамата мъже, позвънили на вратата му, са дошли за всичко друго, само не и да споделят лични трагедии. Затова навреме се стегна и не започна да се прави на интересен още от прага, както постъпваше обикновено, представяйки се пред доверчивите женоря за маг и вълшебник. Вярно, все пак беше облечен не твърде подходящо за случая, дрехите му бяха предназначени именно да впечатляват доверчиви женоря: дълга бяла роба, която скриваше фигурата му чак до глезените, многобройни гривни по мощните му космати ръце, метален обръч, обхванал главата му от челото до тила.

— Павел Василиевич Леваков? — попита Юра.

— Същият — широко се усмихна богоугодният човек. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Ние сме от криминалната милиция. Трябва да ви зададем няколко въпроса…

Жилището на богоугодния магьосник беше малко, тъмно и мръсно, но за сметка на това на всяка крачка в него биеха на очи атрибути на магията: свещи, препарирани змии, малки восъчни фигурки, сухи клонки от различни дървета и разноцветни стъкленици с причудливи форми. Разговорът с Леваков не се оказа труден. Той имаше добре премислена база за общуване с правоохранителните органи, очевидно това му се бе случвало неведнъж, беше набрал опит, затова и не се опита да се затвори в себе си, не отказваше да отговаря на въпроси и така спести време на детективите. Този напълно съвременен и повече от циничен млад човек изобщо нямаше от какво да се страхува.

— Хората идват при мен като при психотерапевт, макар винаги да ги предупреждавам, че не съм лекар и нямам медицинско образование. Но аз — на това място той смутено се усмихна и разпери ръце — някак съумявам да помагам на хората… Вероятно е природна дарба, но наистина успявам да облекча страданията им, повярвайте ми.

Така! Леваков вече не можеше да бъде обвинен в незаконна знахарска практика. Доста умно. Интересно — дали се бе сетил сам или някой го бе консултирал?

— Вие вероятно сте чували за широко използвания в медицината метод на лечение с помощта на плацебо. Казват на болния, че му дават силен препарат, който ще му помогне например да се въздържа от употреба на алкохол, а всъщност му дават обикновен аспирин или аналгин или нещо също толкова простичко и безвредно. Болният е сигурен, че е взел силнодействащ препарат, който непременно ще му помогне, получава се самовнушение и резултатът е просто смайващ. Аз действам по същия начин. Когато при мен дойде някоя жена и помоли да направим магия на нейна съседка или позната, аз прекрасно си давам сметка, че моята клиентка се нуждае само от чувството, че въпросната съседка е зле. Искам да разберете разликата: не е важно какво става в действителност с прословутата съседка, важно е какво мисли по въпроса моята клиентка. Знаете ли, много често се случва животът на обекта на омразата да е за ожалване, но моята клиентка мрази този обект и смята, че именно той й е отнел щастието. Безсмислено е да я разубеждавам и уговарям. Извършвам редица манипулации, които клиентките приемат като правене на магия, и казвам: „От днес нататък болест ще мъчи твоята съседка и ти често ще я виждаш бледа и със сенки под очите, особено вечер. Щастието ще я напусне, очите й постоянно ще са зачервени от плач. Любовта ще я напусне и макар че тя с всички сили ще се преструва, че всичко й е наред, да знаеш, че това ще е измама. Любимият ще я е разлюбил. И дори да не я е изоставил, тя пак ще живее до мъж, който не я обича.“ И все в този дух — в зависимост от причините клиентът да мрази обекта. Това е то, такъв е моят метод.

— И наистина ли помага? — учуди се Коротков.

— О, и още как! Омразата е сляпа, както впрочем и любовта. Изобщо всички силни емоции са слепи и глухи. При такива състояния човек може да внуши каквото си поиска. Въпросът е от кой тип е клиентът. Има хора, които са склонни да търсят причините за всичко у себе си. На такива не мога да помогна, на тях им трябва добър, квалифициран психоаналитик. Но те са малцинство. Болшинството от хората, особено жените, са склонни да търсят причините за своите нещастия и изобщо за всички несполуки не у себе си, а у другите. Търсят ги в интригите на враговете си например. В тяхната зла умисъл. Безсмислено е да им обяснявам, че първо трябва да надникнат в себе си. Но тези хора се нуждаят от помощ и аз им помагам. Те искат да вярват, че източникът на техните нещастия се намира някъде извън тях и им причинява зло, макар че те нямат никаква вина. И колкото и да се старая, не признават своята вина. Изпитват нужда да обвиняват някого и аз чрез прости манипулации ги карам да повярват, че този някой вече е наказан. Всичко около него е лошо и от ден на ден се влошава, затова клиентът може да престане да го мрази. И клиентът се успокоява. Омразата си отива, а понякога дори отстъпва място на съчувствието. Понякога се случва дори между клиента и обекта на магията да се зароди приятелство.

Да, този трийсетгодишен нехранимайко определено нямаше защо да се страхува от милицията. Той не вършеше абсолютно нищо противозаконно. А пък дето вземаше пари от клиентите — с това би трябвало да се занимава данъчната полиция. Нищо чудно дори и в това отношение всичко да му е наред.

— Павел Василиевич, имали ли сте клиентка на име Любов Сергиенко?

— Не ми казвайте фамилни имена — не ги питам за тях, така че не ги знам. Какво нещастие я е сполетяло?

— Приятелка й е отнела любовника, докато самата Люба е била на работа в чужбина.

— А, да, имах такава, имах. Чудно момиче — светлокосо, с бенка над горната устна, нали?

— Да, тя е. Опитахте ли да й помогнете?

— Разбира се, нали дойде да търси помощ.

— Разкажете ни какво по-точно се случи с нея…

* * *

Очите на хубавото светлокосо момиче бяха подпухнали и зачервени. Павел веднага разбра, че през последните дни тя често и дълго е плакала.

— Влизай, мила — каза той, отвори вратата пред нея и започна своя обичаен спектакъл: — Разкрий ми нещастието си, не бой се, разкрий го.

Нещастието на момичето на име Люба беше най-обикновено и от най-разпространените: любимият я напуснал. По разпространеност това нещастие стоеше на първо място, на второ бяха пиещите съпрузи, на трето — проблемните деца. Единственото, което отличаваше Люба от огромното болшинство клиентки на Павел, беше липсата на стремеж да си върне неверния любим.

— Ще ти кажа как да му направиш любовна магия, как да го накараш отново да погледне към теб — започна Павел.

Но Люба го прекъсна:

— Няма нужда. Не искам да се връща. Той не ми трябва вече.

— Защо си дошла тогава? Какво искаш, мила?

— Искам тя да умре.

Люба произнесе това тихо и през зъби, вперила очи в пода. Павел потрепери. Вярно, не за пръв път чуваше такива думи и обикновено бе успявал да насочи отрицателните емоции на клиента в по-различно русло, в резултат на което човекът вече не желаеше смъртта на ближния си, а се ограничаваше с пожелаване на болести, после се съгласяваше само на семейни и служебни неприятности, а по-късно беше напълно възможно Павел да го накара да повярва, че такива неприятности се случват на врага. Но с това момиче всичко щеше да бъде по-трудно — той веднага го разбра. По всичко — и по тихия глас, и по вялата мимика, и по пестеливите движения — си личеше, че тя дълго е обмисляла своето отношение към съперницата и желае смъртта и не под влияние на мимолетни емоции. Може би дори се е борила със себе си, опитвала е да се овладее и да й прости.

— Защо искаш смъртта й? Нима в живота ти нещо ще се промени, когато тя си отиде? Нали каза, че не искаш да си върнеш любовника.

— Не искам. Но и тя не бива да живее. Прекалено много мъки изтърпях заради нея. Унижения, глад, нищета. А сега и това… Искам тя да умре.

Павел разбра, че случаят е сложен, но пък има възможност да измъкне от момичето много пари. Трябва само да й внуши, че резултатът, който иска, се постига постепенно, с ежедневни магически сеанси в продължение на много време. Колкото по-дълъг е процесът, толкова повече шансове има Люба все пак да се стресне и да се съгласи на по-леко наказание за съперницата. А всеки сеанс е пари. Имаше и още един похват, на който навремето един познат специалист по кожно-венерически болести бе научил Павел. Трябва постоянно да повтаряш на пациента, че ще постигне резултат само при провеждане на лечебните процедури по непоклатимо строг график — по дни, часове и минути. В противен случай успехът не е гарантиран. Но къде ще намерите човек, който е в състояние в продължение на шест-осем месеца да взема лекарство или да маже болното място с мехлем всеки ден в точно определен час? Няма такъв човек. Непременно ще пропусне някой път — или ще забрави, или ще замине някъде, където няма да има възможност да направи процедурата навреме, или нещо друго ще му се случи. И няма да предявява претенции към лекаря, ако резултатът от лечението е нулев. Павел възприе този похват и постоянно внушаваше на клиентките си, че резултат ще има само ако магическите манипулации се извършват в продължение например на седем денонощия всеки петдесет и четири минути. Естествено такова условие можеха да изпълнят само откачени фанатички, а такива не го посещаваха твърде често.

Той каза и на Люба, че знае как нейната съперница може да умре, но това е дълъг процес и изисква търпение и труд. Люба беше съгласна на всичко и обеща да изпълнява точно всички указания. Павел измисли за нея дълга и сложна процедура, която трябваше да се извършва непременно късно вечер и непременно на гробища, край гроба на някой от умрелите роднини на омразната съперница.

Докато говореше, той преливаше течности от различни стъкленици в една и записваше на лист цялата поредица от действия за изобретената от самия него процедура.

— Първия ден ще вземеш седем капки от течността, ще намокриш с тях борово клонче и ще го запалиш. Докато то гори, ще произнесеш едно заклинание, ето ти текста. Само че не бива да го четеш от листчето, трябва да го научиш наизуст и да го изричаш изразително и от все сърце, инак нищо няма да излезе, покойникът няма да те чуе. Първия ден трябва да направиш това два пъти — веднъж, докато е още светло, и отново към полунощ, когато е тъмно, но внимавай да не е след полунощ. След като мине дванайсет часът, вече ще е следващият ден и тогава магията няма да помогне. Запомни ли?

— Запомних — послушно кимна Люба, която слушаше Павел внимателно и напрегнато.

— На втория ден ще отидеш при гроба точно в дванайсет без двайсет по обед и ще вземеш три капки от течността. После ще се върнеш в дванайсет без двайсет през нощта и ще вземеш шест капки. На втория ден клончетата трябва да са от липа…

Той измисляше нови и нови подробности, като се стараеше да направи магическите манипулации неизпълними. Предупреди я, че тази процедура е само за първите пет дни, а после Люба ще трябва да дойде пак, за да й каже какво трябва да прави през следващите пет дни. Срещу ново заплащане, разбира се. Най-сетне момичето си тръгна, като остави в кутията до вратата пет банкноти от по сто хиляди рубли. А след три дни отново дойде и подаде на Павел пет банкноти, този път не по сто хиляда рубли, а по сто долара.

— Какво е това? — не разбра той. — Нали онзи път ми плати?

— Тогава ви платих за съвета. А днес парите са за резултата.

Павел изстина. Винаги бе вярвал единствено в самовнушението, но никога не бе допускал, че неговите магии могат да направят нещо реално.

— Престанала си да мразиш? — предпазливо попита той. — Душата ти се е успокоила и очистила от злото? Радвам се за теб, мила. Вземи си парите, вече достатъчно ми плати миналия път. Твоето щастие и спокойствие са най-добрата награда за мен.

— Вече нямам кого да мразя — с равен, лишен от интонации глас каза Люба. — Тя умря. Умря на бунището, като псе, което се връща в повърнатото, като измита свиня, която отново се търкаля в калта. Вашите съвети помогнаха, баба й я извика при себе си.

Тя изчезна, преди Павел да се съвземе от изумлението. Когато се оборави, петте стодоларови банкноти лежаха в краката му, а Люба я нямаше. Само долу, на входа, изтропа вратата…

ГЛАВА 9.

След посещението при Павел Леваков вече не беше трудно да се установи къде е била Люба Сергиенко в часа на убийството на Людмила Широкова. Наистина това изискваше търпение и време, но не и интелектуални усилия. Павел си спомни, че през този ден тя е трябвало да ходи на гробищата два пъти. Преди второто посещение, което щяло да е минути преди полунощ, Люба трябвало най-малко три часа да обикаля из гората или в някой парк — където няма коли и изобщо белезите на техническия прогрес са почти невидими — и да чете молитви, за да се пречисти. После трябваше да намери подходящо място и най-малко шейсет минути да седи неподвижно, без изобщо да помръдва и без да произнася никакви думи, съсредоточена в себе си, като по този начин се старае да се докосне до космическите недра. Само така ще може да накара покойните роднини на съперницата да чуят молбата й. С хора, които не са се пречистили предварително, те дори няма да разговарят. Вече пречистена, Люба е трябвало да отиде на гробищата, но непременно пеша. Изобщо Павел я предупредил, че магията е несъвместима с техническия прогрес, затова ако човек иска да постигне каквито и да било резултати с нейна помощ, трябва да избягва всичко, свързано със сложната техника. Да не използва асансьори, да не пътува с градския транспорт, да не включва електродомакински уреди.

Гробището, където била погребана бабата на Людмила Широкова, се намираше на час и половина път пеша от улица „Шверник“, където бе живяла Люба Сергиенко. Следователно, ако Павел Леваков не лъжеше и ако Люба е изпълнявала стриктно указанията му, за извършването на магическата процедура са й били нужни най-малко седем часа. Три часа да ходи и да чете молитви, още един — да седи и да се съсредоточава в себе си, после час и половина за път до гробищата и още толкова обратно, тоест общо три часа. И още известно време да стой край гроба. При което Люба е трябвало да отиде при гроба и да Івлезе в контактІ с бабата на Широкова преди полунощ. Излизаше, че този ден тя е трябвало да излезе от къщи не по-късно от шест часа вечерта. До девет да обикаля паркове и горички, четейки молитви, от девет до десет да седи неподвижно на някоя закътана пейка, а от десет до единайсет и половина да стигне пеша до гробищата. Това е било в общи линии. Сега трябваше да намерят свидетели, които да потвърдят този дълъг маршрут и така с чиста съвест да снемат обвинението в убийство от самоубилата се Люба Сергиенко.

Отвориха протокола от разпита на Люба, в който бяха записани отговорите й относно местонахождението й по времето, когато се предполагаше, че е извършено убийството. Може би не всичко в отговорите й е било лъжа. Нали тя бе казала, че се е разхождала и дори бе назовала конкретни места и улици. Вярно, казала бе, че е излязла от къщи около осем часа вечерта и се е прибрала към един през нощта. Но това вече не беше толкова важно. Естествено Люба е била принудена да излъже, защото дори четиричасовата разходка е предизвикала у следователя недоверие и маса въпроси, а пък ако беше казала, че се е разхождала из улиците цели седем часа без определена цел и без да се срещне с никого, той едва ли би й повярвал. Тогава тя не би имала друг изход, освен да признае за посещенията си на гробищата с цел да направи магия за бърза и мъчителна смърт на Людмила. Ако Людмила беше жива, в такова признание не би имало нищо особено, е, може би срам и неудобство, но на практика — никакво престъпление. Да, но тя е умряла. И то не просто умряла, а е била убита. И да си признае, че е желала смъртта й, би било все едно да признае, че е извършила това убийство. Беше разбираемо защо Люба е трябвало да крие, че е ходила на гробищата и при богоугодния магьосник Павел.

— Ами ако всичко това е само камуфлаж? — уморено попита Настя.

Бяха загубили два дни в опити да намерят хора, които да са видели Люба Сергиенко по време на тази дълга седемчасова разходка. След тези два дни се бе разбрало, че не могат и не могат да намерят очевидци, които да потвърдят напълно алибито на Люба. Една любопитна бабичка си спомни, че Люба наистина е излязла от къщи петнайсетина минути след края на поредния епизод от сериала „Милият враг“, който започвал по Московския канал в пет без десет и бил приблизително четирийсет и пет минути. Бабата изгледала епизода, направила си чай и седнала с чашата до прозореца си на втория етаж. За да бди. Намериха се и някакви седемнайсетгодишни хлапаци, които се забавлявали на гробищата в компанията на бутилка евтино вино — нещо като изпитание на храбростта. И те видели младата жена, която палела нещо край един от гробовете в шейсет и четвърто гробно поле, тоест именно там, където беше погребана бабата на Людмила Широкова. Оперативният работник Миша Доценко прекара цяла вечер в гората между Околовръстното шосе и Серпуховски вал, където по думите на Люба Сергиенко тя се разхождала онази вечер, и разпита всички хора, които извеждаха там кучетата си. Двама от тях си спомниха странната млада жена, която седяла на една пейка абсолютно неподвижно, като каменно изваяние, и не помръднала нито веднъж, докато те разхождали кучетата. И това наистина било между девет и десет часа вечерта. Един от тях, собственик на симпатичен брадат мителшнауцер, дори заяви, че жената му направила впечатление, защото и предната вечер, тоест в неделя, тя седяла също тъй неподвижно на същата пейка и лицето й било някак… С една дума — сякаш не била на себе си. Сякаш била погребала всичките си близки наведнъж.

По този начин три точки от дългия маршрут бяха повече или по-малко потвърдени, но все пак оставаха съмнения за това къде е била Сергиенко от шест до девет и по времето между пейката и гробищата. При умела организация в първия или във втория интервал тя спокойно е можела да извърши убийството. Така поне разсъждаваше Настя Каменская.

— Ами ако наистина Люба е убила Людмила, а в черквата и при Леваков е ходела, за да отклони подозренията от себе си? — каза тя на Коротков. — Да, искала е смъртта на бившата си приятелка, но това е разбираемо — ревност, яд, отчаяние… Човек може да стори какво ли не поради болен разум. Нали не си мислите, граждани милиционери, че аз съм унищожила Мила с гробищните си магии!

— Да, гражданите милиционери наистина не си мислят това — унило потвърди Коротков. — Какво ще правим сега, Ася? Съвсем затънахме в това дело, а отникъде не проблясва никаква светлинка. Усетът не ти ли подсказва нещо?

— Мълчи, сякаш има сливи в устата — призна тя. — Но и историята с писмата мира не ми дава. Има нещо нечисто в нея, Юра. От една страна, изобщо не е ясно откъде се е взело писмото на Дербишов и защо той отрича да го е писал. От друга страна, не разбирам защо Стрелников го е пазел. Пазел е и неговото, и другите две писма.

— А какво казват експертите? Ти обажда ли им се днес?

— Страх ме е от тях. — Настя се сви зиморничаво. — Вече ми крещят. И без това през последните два дни съм им се обаждала по десет пъти.

— Леле-леле, уплашената! — присмехулно възкликна Коротков. — Намери ли се някой, дето те плаши — няма да изкара и ден повече на тоя свят. Предлагам бартер. Ти ми наливаш чаша от живителната черна напитка, наречена кафе, а в замяна на това аз ще се обадя в лабораторията и ще поема удара.

— Става.

Настя включи бързовара и извади от шкафчето две чаши.

— Юра, да не си помислиш, че ми се свиди кафето, аз нежно те обичам и съм готова по пет пъти на ден да те черпя, но все пак ми е интересно.

— Какво ти е интересно?

— Защо вечно нещо просиш или врънкаш? Ту кафе, ту цигари, ту захар. Какво, чуждото ли ти е по-сладко? Прекрасно знам, че не си алчен или свидлив, готов си да свалиш последната си риза и да я дадеш, ако някой от нас е в нужда. И после — никога не просиш пари. Обратното — щедро даваш назаем, но никога не вземаш. Значи причината определено не е в любовта ти към келепира. Каква е обаче, кажи ми?

Коротков замислено се усмихна, заровил ръка в гъстата си, отдавна неподстригвана коса.

— Абе знам ли, Аска! И аз понякога се чудя. Защото в бюрото ми има същата такава кутия кафе, буквално вчера я купих, имам и електрически чайник, и захар, и чаши. Но дали при теб ми е по-вкусно… не знам. Не, друго е. Ето, сега се замислих и разбрах, че ако трябваше да си направя кафето сам в твоя кабинет, нямаше да го направя. Сигурно за мен е важно не чуждото, а онова, което ми дават чуждите ръце. Сякаш се грижат за мен, разбираш ли?

— Разбирам. Но защо така? Толкова ли е лошо положението ви вкъщи?

— Аха. Да можеше да видиш с каква физиономия Лялка ми поднася яденето — лошо да ти стане! Като че ли изпълнява тягостно задължение. Не, разбирам, че й е дошло до гуша от мен. Но няма как. Не е толкова подла, че да ме изгони, апартаментът ни е общ, аз нямам друго жилище. А е невъзможно да се размени, толкова е малък, че срещу него можем да вземем най-много две стаи в комунално жилище. Хайде, аз нямам нищо против да отида в комунално, обаче тя какво ще прави? Тъщата още дълго ще лежи парализирана, на нея й трябва отделна стая, а ако са в една заедно с нея и с малкия, Лялка просто ще се побърка. Аз и без това се старая по-рядко да се мяркам вкъщи, та да не я дразня, в едната стая е тъщата, в другата — жена ми и синът ми, така живеят що-годе нормално. А появя ли се аз, става наистина тясно. Не можем да се разминем. И така си живеем — в атмосфера на всеобща омраза. Лялка ми проглуши ушите с приказки да съм зарежел милицията и да съм станел юрист в някоя фирма или да съм се захванел с охранителна дейност. Надява се да започна да печеля луди пари и да мога да си купя жилище, та тогава най-сетне да ме изгони.

— Сам се махни — предложи Настя, — защо трябва да я измъчваш?

— Къде да се махна? — тъжно попита Коротков. — Знаеш ли какви са наемите? За нищо и никаква боксониера — двеста долара месечно! А с какво ще живея, след като цялата ми заплата с всичките надбавки и класове е триста долара? И изобщо…

— Какво изобщо?

— Не мога да се махна сам. Хлапето е още малко, че и тъщата болна. Ще излезе, че като плъх бягам от потъващ кораб. Хайде кажи — как да зарежа Лялка сама с дете и парализирана майка? Ако тя го реши — тогава друга работа. Но аз не мога.

— Съвсем си ми ясен, Юрасик. Липсват ти любов и грижа. Добре, донеси при мен запасите от кабинета си, аз ще те поя и храня, щом за теб е толкова важно да ти поднасят всичко с нежна усмивка. Ами Люся как я мисли тая? Връзката ви е вече на четири години, ако не греша. Време е да помислите за бъдещето.

— Тя нищо не мисли, гледа двама сина, грижи се за съпруг. Решила е да пише докторска дисертация. Люся няма бърза работа. Не би напуснала мъжа си, докато момчетата й не пораснат. Пък и проблемът с жилището си остава… Добре го е казал Булгаков: не сме лоши хора, но жилищният въпрос ни разваля. Хайде стига сме говорили за тъжни неща. Налей от живителната кафява напитка и дай да си поговорим за Стрелников.

— Че какво има да говорим, докато експертизата не е готова? Между другото ти какво ми обеща?

— Да се обадя.

— Хайде обади се тогава!

Юра набра номера на лабораторията, но там никой не вдигаше. Набра го още веднъж, но резултатът беше същият.

— Къде са се дянали всички? — с недоумение промърмори той и затвори телефона.

Настя погледна часовника и се хвана за главата:

— Минава девет, щастие мое ненагледно! Всички почтени експерти отдавна са вечеряли и седят пред телевизорите. Знам аз — нарочно ме заприказва на трогателни теми, та да забравя какво си ми обещал. И тебе те е страх от експертите не по-малко от мен. Хайде допивай си кафето и да си ходим.

* * *

На сутринта се разбра, че заключението на експертите е готово, но то беше такова, че не проясни делото с нищо ново. Писмото, адресирано до Людмила Широкова и подписано с името Виктор Дербишов, не било написано от човека, чийто почерк бил представен на образци номера 1 и 2. С други думи Дербишов не беше писал това писмо. Но това беше отговор само на първия въпрос, поставен от следователя пред експертите. Отговорът на втория въпрос вкарваше следствието в задънена улица: по писмото били открити отпечатъци от пръстите на Дербишов. И то съвсем пресни отпечатъци. Някъде към средата на август Виктор порязал дълбоко средния пръст на дясната си ръка. Порязал го с бръснач, затова белегът бил тънък, но дълъг и много биел на очи. Та отпечатък от пръста с въпросния белег се мъдрел на писмото, което той не бил писал. Абсолютно същият отпечатък с абсолютно същия белег като на сравнителните образци, взети от Дербишов на „Петровка“.

Константин Михайлович Олшански нареди Дербишов незабавно да бъде докаран в прокуратурата. Измъкнаха Виктор направо от някакви преговори, с което предизвикаха буря от възмущение не само от негова страна, но и от страна на ръководството на фирмата.

— Виктор Александрович, времето на интелигентните и нежни разговори свърши! — започна сухо Олшански, вперил очи в книжата и без да повдига глава. — Хайде веднъж завинаги да си изясним ситуацията с вашата кореспонденция. Искам веднага да ви предупредя: докато не разнищим всичко докрай, няма да ви пусна. Можете да се възмущавате, да крещите и да тропате с крака, но за да не си хабите енергията напразно, още отсега ще ви кажа: имам голям стаж в следствената дейност, в кабинета ми толкова често и толкова силно се е крещяло, някои хора така са удряли с юмруци по масата и са тропали с крака, изричайки страшни закани по мой адрес, че съм си изработил стабилен имунитет. Не реагирам на такива неща. Ще бъде непроизводителна загуба на сили и време от ваша страна.

Дербишов мълчеше, настръхнал, и с целия си вид демонстрираше негодувание.

— Така, надявам се, че ме разбрахте правилно. Да започваме, Виктор Александрович. Ето заключението на експертите, запознайте се, ако обичате. В него е казано, че на писмото, изпратено до пощенската кутия на Людмила Широкова, са намерени отпечатъци от вашите пръсти. Същевременно самият текст на писмото със сигурност не е писан от вашата ръка. Можете ли по някакъв начин да обясните това?

— Не, не мога — процеди през зъби Дербишов. — И не се опитвайте да ми прехвърляте вашата работа. Не съм длъжен да се оправдавам, вие сте тези, които трябва да докажете, че съм виновен.

— Прав сте, не сте длъжен да доказвате, че сте невинен. Но имате право да получите възможност да се оправдаете. Именно тази възможност ви давам. Е, какво, Виктор Александрович, имате ли някакво обяснение за този твърде странен факт?

— Не.

— Добре, тогава ще трябва да разсъждавам на глас. И тъй, обяснение първо: получили сте писмо от красива блондинка, решили сте да й отговорите, но по някакви причини сте помолили трети човек да напише текста на писмото. И то да го напише така, че почеркът максимално да прилича на вашия собствен. По този начин имаме писмо, написано не от вас, но с отпечатъци от вашите пръсти. Какво ще кажете, харесва ли ви?

— Пълни глупости! — презрително изфуча Дербишов. — Защо трябва да моля някого да пише писмо вместо мен, и то с моя почерк?

— Прав сте, глупаво е — спокойно се съгласи Олшански. — Да опитаме друг вариант. Някой е искал да се срещне с Широкова, като се представи за вас.

— И това е глупост! — отсече Дербишов. — Ако този човек е искал да се представи за мен, щеше да й изпрати своята, а не моята снимка.

— Отново сте прав. Сега хайде да помислим заедно откъде може да се е появил листът с отпечатъците от вашите пръсти.

— От много места! — избухна Дербишов. — Всеки може да е взел от бюрото ми чист лист хартия, който аз съм пипал.

— Защо, хартията, на която е написано писмото, същата ли е като онази, която използвате във вашия офис? — невинно попита следователят.

Дербишов замълча и се замисли. Този път по лицето му не бяха изписани злоба и раздразнение и Олшански разбра, че Виктор се е включил в работата. Виновен или не, сега той ще мисли и ще разсъждава, ще привежда аргументи и възражения, а това винаги е добре както за установяване на невинност, така и за подхлъзване на виновен.

— Честно да ви кажа, не обърнах внимание — най-сетне каза Дербишов. — Може ли да хвърля един поглед на писмото?

— Моля. — Следователят му подаде оригинала на писмото, намерено във вилата на Томчак.

Виктор го повъртя в ръцете си, после отвори чантата си и извади папка с документи.

— Ето — каза той и прелисти книжата в папката, — излиза, че в нашия офис има такава хартия. Погледнете, ето този документ, а ето и този — написани са на абсолютно същата хартия.

— Ами другите документи? Те на друг вид хартия ли са?

— Да. И тя е бяла, форматът й е същият, но е по-плътна.

— А каква хартия използвате обикновено?

— Всъщност каквато ни дадат, такава използваме. — Дербишов за пръв път днес се усмихна.

— Този отговор не ми върши работа — хладно каза Олшански, като се престори, че не е забелязал промяната в настроението на разпитвания.

— Вижте сега, за ксерокса и за лазерния принтер е нужна хубава бяла хартия, а за обикновения принтер става всякаква. Затова фирмата купува и скъпа хартия, и по-евтина. Разбира се, може да се купува само скъпа, но след като матричните принтери работят и с евтина, по-добре да се направи икономия. Хартията, на която е написано писмото, става само за матричен принтер, тя е тънка и леко сивкава, виждате ли? Това е евтина хартия. И точно на такава са отпечатани ето тези два документа тук. Погледнете, по шрифта си личи, че са печатани на матричен принтер.

— Какъв принтер имате на вашето работно място?

— Имам два — матричен и лазерен.

— Че за какво ви са два? — учуди се Олшански.

— Ами пак за икономия. Окончателният вариант на документа се прави на лазерен принтер, на хубава хартия, с красиви шрифтове. Но докато се подготви окончателният вариант, трябва безброй пъти да съгласуваш с един началник, после с друг, да редактираш, да променяш! Аз отпечатвам всички тези предварителни варианти на обикновен принтер и на евтина хартия. И не само аз, всички служители на фирмата работят така.

— И на бюрото на всеки ли има по два принтера? — не скри съмненията си Олшански.

— Какво говорите, това е скъпо удоволствие! В целия офис имаме само три лазерни принтера: един при секретарката и още два — при служителите, които умеят да ги използват правилно.

— Значи вие умеете?

— Значи да — сдържано потвърди Дербишов. — Не схващам какво общо има тук вашата ирония.

— Има общо с хартията — сви рамене Олшански. — Искам да разбера кой от вашите служители използва хартия само от едно качество, а на кого дават от двете — и скъпа, и евтина. Доколкото разбирам, хартия от двете качества получават само онези, които имат по два принтера на бюрата си. Прав ли съм?

— Не знам, някак си не съм обръщал внимание… Но на мен наистина ми дават и от едната, и от другата. И после, Константин Михайлович, не свеждайте всичко до формалностите. Служителите на фирмата не са бедни хора и ако на някого от нас му трябва хартия, отиваме и си купуваме. Естествено първо се обаждаме на секретарката и й казваме, че хартията ни се е свършила. В пет от десет случая след половин час тя ни донася нов пакет. А в останалите пет случая чуваме отговора й, че складът бил затворен, че още не били купили хартия или нещо от този род. Тогава просто даваме на секретарката пари и я пращаме в най-близката книжарница за хартия. Това е всичко. Така че кой каква хартия има на бюрото си е един много сложен въпрос.

— Добре, ще трябва да иззема от вас документите, изпълнени на евтина хартия.

— За какво ви са?

— Ще ги изпратя на експертиза. Искам да разбера дали писмото е написано на същата такава хартия.

— Но съдържанието на тези документи е търговска тайна…

— Много съжалявам, Виктор Александрович. Налага се да иззема документите. Ако не искате да си имате неприятности по търговска линия, вземете химикалка и зачеркнете всичко, което не е предназначено за чужди очи. Можете да вземете шише мастило и да залеете целия текст. Интересува ме само качеството на хартията.

— И какво ще постигнете с тази ваша експертиза? — Дербишов отново се нервира. Вероятно способността му да се абстрахира от емоциите и да се съсредоточи върху конкретния проблем се бе изчерпала. — Защо трябва да усложнявате нещата?

— Виктор Александрович, овладейте се и погледнете истината в очите. Ситуацията, в която сте попаднали, е твърде неприятна. И аз се учудвам на вашето упорито нежелание поне някак да я проясните. Мога да си обясня вашата позиция само по един начин.

— И какъв е този начин?

— Да ви сметна за виновен. Не знам за какво — дали за убийството на Людмила Широкова или за нещо друго, — но сте виновен. Вие прекрасно знаете как се е появило на бял свят това странно писмо, а се опитвате да скриете от мен истината. Задоволява ли ви това обяснение?

— Но чуйте, сто пъти ви казах, че не съм писал никакво писмо на никаква Широкова и не може да съм писал, защото никога не съм я познавал и не съм получавал от нея никакви писма! Какво ме будалкате с някаква хартия, принтери, експертизи! Сто пъти ви казах…

— А аз сто пъти ви чух — напълно миролюбиво отвърна Олшански. — И толкова пъти се чудих на вашата слепота. Та вие сам прекрасно виждате, че не ви лъжа, не ви будалкам, не ви заплашвам. Ето писмото. Погледнете го. То съществува, можем да го пипнем, да го прочетем. Не е плод на моето болно въображение. Разберете, Виктор Александрович, то съществува и колкото и да крещите, че не сте го писали, то няма да изчезне, няма да престане да съществува. Ето го тук. Защото някой го е написал. Сложил го е в плик, надписал е адреса. И дори е сложил в плика ваша снимка. Имате ли такава снимка?

— Не.

— Ето виждате ли! Значи този човек не само се е погрижил на хартията да има отпечатъци от вашите пръсти и почеркът да си прилича като две капки вода с вашия, но си е направил и труда да ви проследи и фотографира. Това е твърде умен и много предвидлив човек. И е някъде близо до вас. Защото щом е могъл да вземе от бюрото ви хартия, която сте пипали, значи е бил много близо до вас. Дишал е във врата ви. Нима не ви е страх, Виктор Александрович? Защото аз имам само два изхода: или да ви смятам за престъпник, или да реша, че ви заплашва опасност. Вие кой вариант предпочитате?

— Но не разбирам… — смотолеви Дербишов. — Шантава история! На кого е потрябвало да прави това? Не, не разбирам.

— Защо, нямате ли врагове? — вдигна вежди Олшански. — Нито един, ама нито един враг? Извинете, не вярвам. Един човек, който се занимава с търговия с недвижими имоти, непременно има врагове. Или поне недоброжелатели. Такива са законите на икономиката.

— И все пак не ви разбирам… Да, вярно, ще се намерят хора, чиито очаквания за изгодни сделки не са се сбъднали поради моята намеса, но това е нещо нормално и се случва всеки ден. Да забъркаш такава каша заради това… Не, умът ми не го побира. Мисля, че пресилвате нещата, Константин Михайлович.

— Възможно е, възможно е. — Следователят предъвка устни, после извади от бюрото чиста бланка и започна да я попълва. — Издавам постановление за вашето задържане. Резултатите от експертизата, с които ви запознах, дават основание да ви подозирам в съпричастност към убийството на Людмила Широкова. Задържаме ви засега за три денонощия, а по-нататък ще видим.

— Ами вие… — От изненада Дербишов изгуби гласа си и беше принуден да се окашля, преди да продължи: — Вие да не полудяхте? Как така ме задържате? От къде на къде?

— Виктор Александрович, допреди малко ви обяснявах всичко подробно на ясен руски език. Щом не разбирате, ще трябва да помислите върху това самостоятелно. Ще имате достатъчно време. Да, и още нещо. Както сам казахте, вашата фирма не е бедна, така че ако след три денонощия взема решение за задържането ви под стража и прокурорът се съгласи с това решение, фирмата ви може да ходатайства пред съда за освобождаването ви под гаранция. Гаранцията ще бъде голяма, но една агенция за недвижими имоти няма да се затрудни с плащането й.

— Ще отговаряте за това беззаконие…

— Естествено — кимна Олшански, без да откъсва очи от бланката. — Имате лоша памет, Виктор Александрович. Нали ви предупредих, че имам стабилен имунитет срещу всякакви заплахи, изслушал съм твърде много през живота си. В практиката си съм имал и доста необосновани задържания — и ние сме хора и имаме право да грешим. Смея да ви уверя, че такива грешки се случват често и никой не е бил уволнен, дори не е бил мъмрен. Така че ако вашето задържане в края на краищата се окаже грешка, аз няма да пострадам. Ни най-малко. Задържането се прави именно за това — в течение на три денонощия да се проверят подозренията, които е напълно възможно да се окажат необосновани.

Олшански вдигна телефонната слушалка и извика конвой, който да придружи задържания от зданието на Московската градска прокуратура до „Петровка“.

* * *

— Костя се е развихрил — съобщи Юра Коротков през открехнатата врата на Настиния кабинет. — Задържал е Дербишов.

— Стига бе, сериозно? — От изумление Настя дори изпусна молива си.

— Да пукна, ако лъжа! — прекръсти се Коротков. — Току-що го докараха.

— Невероятно! Не е в стила на Костя. Нали знаеш, той не обича резки движения. И никога не е прибързвал с арестите.

— Е, явно този Дербишов го е изнервил — направи извода си Юра. — Ще ти кажа нещо повече: май си точи зъбите и за Стрелников. След като открихме писмата във вилата на Томчак, Костя разпитва Стрелников всеки ден, а онзи упорито повтаря, че никога преди не е виждал тези писма и не ги е крил във вилата на приятеля си.

— Че кой ще му разреши да задържа Стрелников! Дясната ръка на председателя на Комитета по висше образование! Отгоре няма да си премълчат. И изобщо — за какво ще го арестува?

— Костя ще намери за какво, щом има желание. Но си мисля, че го прави заради писмата. Те са напълно подходящ мотив за убийството. И не е изключено Стрелников да е бил съучастник на бившата си любовница Сергиенко. И двамата имат мотив, а в такава ситуация човек може да пренебрегне старите конфликти.

— Я стига! — Настя погледна недоверчиво Коротков. — Ти самият вярваш ли си, като говориш?

— Ами май не си вярвам. Така само си говоря. Хайде, Ася, аз ще тръгвам, а ти се обади на Олшански — може да ти каже нещо интересно.

Но още щом вратата зад Костя се затвори, телефонът иззвъня — обади се самият Олшански. Гласът му звучеше ядосано и уморено.

— Експертите не са открили по писмата нито един отпечатък от пръстите на Стрелников — съобщи й той.

— А от пръстите на Широкова?

— Колкото щеш. Какво ще кажеш?

— Нищо, вие знаете какво може да се каже. Човек може да скрие писма във вилата на приятеля си и с ръкавици на ръцете. Но когато за пръв път ги намира в чантата на любовницата си или в някой шкаф, той може да ги докосне само с голи ръце. Вие виждали ли сте човек, който предварително си слага ръкавици, когато взема непозната вещ?

— Не съм виждал.

— И аз не съм. Не може да няма отпечатъци от пръстите на Стрелников. Или следи от изтриване. Има ли следи?

— Няма. Всички отпечатъци, намерени по писмата, пликовете и външния плик, са отчетливи. Естествено има размазани места, но това е нормално, винаги ги има. Когато липсват, дори е подозрително.

— Значи излиза, че Стрелников не е пипал тези писма.

— Интересно разсъждаваш! Кой тогава ги е скрил във вилата на Томчак?

— Знам ли! Може би човекът, който е написал на Широкова писмо от името на Дербишов?

— Ти изобщо осъзнаваш ли какво говориш? — каза Олшански и по гласа му Настя разбра, че следователят дори се е поразвеселил. — Да предположим, че човекът, написал писмото от името на Дербишов, е искал да убие Широкова и да насочи подозренията ни към Дербишов. Допускам го. Човекът, който е намерил кореспонденцията на Широкова и я е скрил във вилата на Томчак, явно е искал да ни насочи към Стрелников. Готов съм да повярвам в тези фантазии, ако ми обясниш как този тип може да е искал да накара да подозираме и двамата. Какво общо има между тях? Те дори не се познават. Никога не са чували един за друг и никога не са се срещали. Нямат и не е възможно да имат общи интереси и допирни точки. С други думи — нямат и не е възможно да имат общ враг.

— Сигурен ли сте?

— Абе в нищо не съм сигурен! Толкоз, Анастасия, смятай, че това е задачата, която ти поставям. Намери ми този общ враг. А на Коротков кажи да си поприказва с Дербишов и да разнищи къде и кога някой го е снимал. Така че поне да опитаме да намерим този фотограф.

* * *

Ловджийска страст обзе Лариса Томчак. Когато се зае да издирва Надежда Цуканова, тя дори не подозираше, че ще се запали до такава степен. Един вътрешен глас й говореше, че трябва да спре, че се е захванала с глупава и никому ненужна работа, която в крайна сметка ще й донесе само болка, усещане за омърсяване и разочарование. Но вече не можеше да спре.

Идеята да потърси добре информирана съседка отначало се стори на Лариса правилна и лесноосъществима, но на практика се оказа, че нещата далеч не стоят така. За да намери такава съседка, трябваше да обикаля хорските жилища, а кой в нашето неспокойно и изпълнено с взаимни подозрения време би обсъждал чуждо нещастие с непознат човек? Защото нали не можеше да стои по цели дни на стълбището пред апартамента на Цуканова и да чака подходящата съседка, за да се запознае с нея. Така че Лариса трябваше да се прости с тази привлекателна идея.

Тя помисли известно време и реши да прибегне до помощта на милицията. Така де, щом Надежда Цуканова се е самоубила, милицията поне на първо време се е занимавала с това. И Лариса отиде в най-близкия до блока на Цуканова милиционерски участък.

Няколко часа чака участъковия инспектор — казаха й, че лейтенант Барулин е из територията, а приемните му часове са от пет до седем. Към пет часа пред стаята, където трябваше да дойде участъковият, започнаха да се събират посетители, предимно възрастни хора, а също и жени с подпухнали, нещастни лица. Лариса добре познаваше тези лица — и при нея, като лекар психиатър, идваха точно такива жени: едни имаха мъже пияници, други — неуправляеми деца. Тя мислено се зарадва, че бе останала да чака тук и така беше първа в тази тъжна опашка.

Участъковият Барулин дойде към пет и половина. Беше млад офицер, нисък, слабичък, с някак съвсем детинска физиономия.

— Кой е пръв? — попита той, докато отключваше стаята си. — Влезте. Кузмичова, колко пъти съм ви казвал да не идвате при мен! Синът ви е следствен, вече с нищо не мога да ви помогна.

Лариса бързо стана и влезе след него в тясната неуютна стаичка с отдавна немити прозорци и олющени стени. Барулин разкопча китела си и седна зад бюрото.

— Слушам ви внимателно — каза той, без да поглежда Лариса.

— Аз… — Тя се смути, защото не беше подготвила първата си фраза. — Идвам във връзка с Надежда Романовна Цуканова. Тя е починала миналата година, отровила се е.

— Да, спомням си — кимна участъковият. — И какво искате?

— Извинете, че ви отнемам от времето — бързо заговори Лариса, — но едва вчера научих за смъртта й. Бяхме приятелки, когато учехме в института, после дълги години не се виждахме, не общувахме… И ето че сега… Можете ли да ми кажете какво се е случило? Аз разговарях със сина й, Виктор, но ми беше неудобно да разпитвам много, за него това е такава травма. Знам, че бащата на Виктор ги е напуснал и изобщо не им помага. Иска ми се да го намеря и да поговоря с него. Та съгласете се, това е ненормално — децата да останат сами, без подкрепа от възрастен човек.

— Е, да не преувеличаваме, децата вече са достатъчно пораснали. По-голямата дъщеря работи, синът учи в университета, всичко с тях е наред. Не мисля, че ще успеете да трогнете този нехранимайко.

— Нехранимайко? Значи знаете за него нещо, което… Кой е той? Кажете ми, моля.

— Абе нищо особено не знам. Никога не е имало оплаквания срещу него, в смисъл че не е пиел и не е биел жена си и децата. Семейството беше нормално, ходил съм у тях само два пъти. Първия път — когато приех участъка и обикалях апартаментите за опознаване. А вече втория — когато се случи това. Оказа се, че този тип не е имал брак с Цуканова, а е живял с нея почти двайсет години, представяте ли си? И сина си са отгледали заедно. А момчето беше сигурно, че баща му е законен съпруг на майка му. И момичето мислеше така. А се оказало, че той през всичките тези двайсет години си живеел там незаконно и на всичко отгоре тайно кръшкал. И един прекрасен ден заявил, че си е намерил нова съпруга. С помощта на бюро за запознанства, представяте ли си? Какъв мошеник, а! Умът ми не го побира: да живееш с една жена, да отглеждате общо дете и същевременно да си търсиш нещо по-добро чрез бюро за запознанства. Можете ли да си представите това?

— Не мога — честно призна Лариса. — И какво, оженил ли се е?

— А, това не знам! — разпери ръце участъковият. — Не е моя работа. Когато Цуканова се самоуби, аз естествено го намерих. Нали разбирате, момчето, Витя, беше само на осемнайсет, трудна възраст, страхувах се да не би след такъв удар да тръгне по лош път. Младежка работа, би могъл да започне да пие или да употребява наркотици. Та казах на баща му: подкрепете сина си, не го оставяйте сега сам, той се нуждае от вас. Поживейте с тях, докато се съвземат от преживяното. Защото не знаех, че Цуканова се е отровила именно заради него и след всичко това синът няма да го пусне и да престъпи прага им. Е, обясни ми, че синът му сега се нуждае от всеки друг, само не и от него. Докато майка му била жива, Витя дори не искал да говори с него по телефона. Представяте ли си, той не дойде и на погребението. Не искал да травмира децата.

— А децата научиха ли, че сте разговаряли с него?

— Не, не им казах. Защо трябваше? Щом не искат и да го знаят… Така че мисля, че няма смисъл да го търсите. Дори да го загризе съвестта и той да пожелае да помага на сина си, децата няма да приемат помощта му.

— Откъде знаете? Нали казахте, че след смъртта на Надежда Романовна не сте говорили с тях. Може да са променили отношението си. Все пак минала е почти година, откъде знаете как върви сега животът им?

— Извинете, как се казвате?

— Лариса Михайловна.

— Вижте сега, Лариса Михайловна, и аз не съм вчерашен и отдавна работя като участъков инспектор. Така че ако мислите, че не си разбирам от работата или я върша лошо, много грешите. — Гласът на Барулин стана гневен и Лариса се уплаши, че със своята нетактичност е провалила така добре започналия разговор. — Не ми е в принципите да занимавам хората с безсмислици — щом те нямат оплаквания, няма защо аз да ги търся. А да ги наблюдавам — това е вече друго нещо. Във всеки блок имам хора, които знаят всичко за всички. И ако с Витя Цуканов стане нещо необичайно, пръв ще науча.

— Ама моля ви се — с извиняващ се тон каза Лариса, — не ми се сърдете, другарю лейтенант, нямах това предвид. Разбира се, сигурна съм, че ако Виктор попадне в рискова група, това няма да остане скрито от вас, но думата ми е за друго. Имах предвид, че ако е престанал да се сърди на баща си, ако му е простил, може да е готов да приеме помощта му.

— Аз пък ви казвам, че не е, не му е простил — повиши тон Барулин. — Виктор дори не желае да говори за него.

Лариса разбра, че тази информация Барулин е получил именно от някого от съседите, които общуват с Цуканови. Тя се постара да направи гласа си колкото може по-умолителен:

— Но все пак дайте ми възможност да опитам, много ви моля. Вие сте напълно прав: момчетата винаги страдат, когато нямат баща, край тях непременно трябва да има мъж. Аз ще се опитам да убедя Виктор, да го накарам да промени мнението си. Кажете ми кой е баща му.

— Добре.

Участъковият с въздишка се надигна и отиде при касата. Извади оръфана дебела тетрадка и лениво започна да търси необходимите му бележки.

— Ето. Дербишов, Виктор Александрович, улица „Тухачевски“ номер двайсет и три, вход втори, апартамент трийсет и девет. Само че е безсмислено, можете да ми вярвате. Е, разбира се, ако сдобрите сина и бащата, аз като участъков инспектор ще бъда по-спокоен.

— Благодаря ви — горещо се отзова Лариса и си записа адреса.

— Моля. Довиждане. Кажете там да влиза следващият.

Тя излезе окрилена от милиционерския участък. Значи Виктор Александрович Дербишов. Сега трябваше да измисли как да се запознае с него, и то така, че той да изпита доверие към нея и да й каже кой преди двайсет и седем години е изнасилил Надя Цуканова. Да, не е лесна задача. Но тя ще се справи. Нали успя да открие Надежда, успя да научи с кого е живяла двайсет години. Ще успее и с всичко останало.

ГЛАВА 10.

Томчак още живееше на вилата и сега това беше много удобно за Лариса. Във всеки случай не беше нужно да обяснява на никого дългите си отсъствия от къщи — отначало за да издирва Цуканова, а сега — за да се запознае с Виктор Дербишов. Тя намери блока, в който той живееше, и прекара дълга вечер на стълбището между етажите, докато видя човека, който, бе изоставил Надежда Цуканова след двайсет години съвместен живот. Хубав мъж — дума да няма! И скъпо облечен. Наистина — прибра се не сам, а с дама, така че моментът на запознаването трябваше да се отложи за неопределено време.

Следващият ден беше събота и Лариса още отрано сутринта застана на пост близо до входа, без да слиза от колата. Така и не беше измислила как да се запознае с Дербишов, затова реши отначало да го наблюдава известно време, да научи едно-друго за обичайния му режим и навиците му. Дербишов излезе към единайсет заедно с дамата, с която се бе прибрал предната вечер, качи се в мерцедеса си и потегли по посока на центъра. Лариса го последва.

Дамата слезе от колата до Белоруската гара, а Дербишов продължи. Стигна до пощата, паркира и влезе в онази част на зданието, където се намираха пощенските кутии. Лариса бързо го последва, но не рискува да се доближи много. Видя, че Виктор отключи една от кутиите, взе пощата и тръгна към изхода. Тя се извърна, за да не се сблъска лице в лице с него, почака той да излезе и отиде при кутиите. Той бе застанал ето тук и бе отключил третата вратичка отдясно. Лариса погледна номера и в същия момент й просветна. Ама разбира се, той продължава да ползва услугите на бюро за запознанства. А щом е така, тя трябва да се възползва. Това е най-приемливият повод за запознанство, най-безобидният, а и най-обичайният за Дербишов.

Лариса реши да не го следи повече за днес. Вместо това се прибра вкъщи и се залови за писмото. То трябваше да бъде такова, че със сигурност да предизвика у него интерес и желание да продължи познанството. Но как да го напише, та да няма възможност за грешка?

Замисли се. Мъж, който се запознава с жени с помощта на бюро за запознанства… Защо ли? Красив мъж, добре облечен, кара мерцедес. Такива не си търсят съпруги чрез бюро, и без това за ръката му има върволици претендентки. А и с любовниците не би трябвало да има проблеми. Каква е причината тогава? Къде е ключът към тази загадка?

Лариса се усмихна. Всичко е ясно: той не може да понася обяснения и усложнения. Трябва му жена, която да отговаря на неговите изисквания, но с която да може да скъса лесно, без риск да затъне в безкрайни разправии и досадни телефонни обаждания. Да се срещнат, да си поприказват, да направят любов два-три пъти — и чао! Никакви претенции, просто не са си паснали. И най-важното — никакви поводи за ревност. Наличието на една любовница не изключва появяването на следваща, нали в бюрото дават номера му на много мадами и той няма причини да откаже среща с тях. Не обича постоянството господин Дербишов, приятелките му омръзват бързо. А не е изключено и да има сексуални проблеми. С нова партньорка всичко да му е наред, но свикне ли с нея — пълно фиаско. И такава патология съществува.

Тя бързо нахвърля първия вариант на писмото. После пи кафе, легна на дивана, затвори очи, постави на клепачите тампони марля, напоени в настойка от лайка, и полежа така десетина минути. След половин час препрочете текста, видя, че не всичко в него е както трябва, и бързо нанесе поправките. За всеки случай реши да остави писмото да отлежи още известно време, отиде до магазина, напазарува и си сготви диетичен обед. Напоследък Лариса бе започнала леко да напълнява, съвсем леко, но мерките трябва да се вземат своевременно, така че тя моментално започна да спазва диета, за да запази тънката си талия и стройните бедра. След обеда окончателно шлифова писмото. Накрая Лариса добави и домашния си телефонен номер. Знаеше, че би било по-добре да посочи номера на пощенската си кутия, но нямаше такъв. Разбира се, можеше да наеме — никакъв проблем, но тогава Дербишов, ако изобщо се заинтересуваше от нея, щеше да й отговори с писмо, а това щеше да отнеме още време. Не, по-добре телефонния номер, така щеше да стане по-бързо. Лариса сложи в плика най-сполучливата си снимка, залепи го, излезе, качи се на колата и отиде в пощата. Ако го пуснеше направо в пощата, то щеше да бъде в кутията на Дербишов още утре.

* * *

Доведеният от килията Виктор Дербишов дълго разглежда снимката си.

— Трудно ми е да се сетя къде съм сниман — каза най-сетне той. — Но определено не съм на работата. Никога не ходя в офиса с дънки и яке.

— А къде ходите с дънки?

— Ами например на баня. Извън града. До магазина. Не знам къде са ме снимали в този вид.

— Погледнете какво има наоколо — помоли Коротков. — Отстрани явно се вижда ъгълът на сграда, и то невисока, най-много три етажа. И наоколо има дървета. В коя баня ходите?

— „Сандуни“.

— Да, определено не е тя. Извън града? Имате ли вила?

— Не, вила нямам. Излизам извън града, за да пояздя.

— Къде точно?

— На осемдесетия километър по Киевското шосе. Там има такъв клуб… — Дербишов се запъна, после предизвикателно погледна Коротков: — Елитен. В този клуб членуват видни политици и бизнесмени. Надявам се, че не смятате да ги безпокоите с разпити?

— Смятам — кимна Юрий. — Защо не?

— Ама вижте… Не стига, че ме затворихте в килия без никакво основание, а освен това искате да развалите репутацията ми, така ли? Няма да минат и три дни и вашият следовател ще дойде позорно да ми се извинява, защото не съм виновен и нямам никакво отношение към вашата убита блондинка. Пак добре, ако в моята фирма се отнесат с разбиране към вашите следствени грешки и не ме изгонят. Започнете ли обаче да разпространявате слухове, че съм бил виновен за нещо, сред хора, чието мнение ценя, да знаете — ще ви съдя за нанасяне на морални щети. Имайте го предвид.

— Ще го имам — позасмя се Коротков. — А между другото говори ли ви нещо името Стрелников?

— Стрелников ли? — учудено попита Виктор.

— Да, Владимир Алексеевич Стрелников.

— Кой е той?

— Доскоро беше президент на Фондацията за развитие и подкрепа на хуманитарното образование. Чували ли сте за такъв човек?

— Не, никога.

— А изобщо за тази фондация чували ли сте?

— Не. Аз работя в друга област, нямам нищо общо с хуманитарното образование.

— Значи така, Виктор Александрович, аз отивам във вашия елитен клуб на любителите на конния спорт, а вие през това време хубавичко си помислете дали някога животът не ви е срещал с господин Стрелников. Разбрахме ли се?

— Я слушайте, престанете да си играете на демокрация! — кипна Дербишов. — Не е нужно да се преструвате, че можете приятелски да се разберете за нещо с мен. Държите ме в дранголника, аз съм изцяло във вашата власт и имате всички възможности да ми се подигравате и да ме унижавате. Сега вие ми нареждате и не мислете, че не го разбирам. Не се опитвайте да омекотите положението и да представяте нещата, сякаш съм бил лишен от свобода в мой интерес. Няма да се откажа да се оплача от вас и да ви съдя. Ще занимая всички инстанции, но вие и вашият следовател Олшански ще бъдете уволнени! Не се опитвайте да ме направите свой съюзник — няма да успеете! Аз ще изтърпя тези три дни, а когато ме пуснете оттук, ще видим кой е бил прав и кой виновен за всичко.

— Добре, ще видим — въздъхна Коротков. — Но вие все пак си помислете за Стрелников. Това е особено важно, в случай че наистина не сте виновен за нищо.

— Вие тепърва ще ми се извинявате! — с омраза изрече Дербишов.

— Ще ви се извиня — кимна оперативният работник и натисна копчето, за да извика милиционер, който трябваше да отведе задържания обратно в килията му. — Няма да ми е за пръв път. Впрочем, за да ми е по-лесно да намеря вашия тайнствен фотограф, моля да ми кажете имена на хора, които ходят на тренировки по едно и също време с вас.

— А ако откажа? — гордо вирна брадичка Дербишов.

— Тогава ще трябва да разпитвам всички членове на клуба поред. Това ще отнеме повече време и се страхувам, че няма да се справя за три дни. Съгласете се, ще бъде далеч по-добре, ако след три дни успеем да докажем, че ви е снимал зложелател, и дори успеем да го намерим и да разберем с каква цел го е направил. Тогава ще ви пуснем с чиста съвест. Инак може да бъде поставен въпросът за вашето арестуване. Докато не установим със сигурност, че не сте си кореспондирали с убитата жена, ще бъдем принудени да ви подозираме. Изясни ли ви се положението?

— Запишете си — процеди през зъби Дербишов и започна да диктува имена.

* * *

Клубът за конен спорт с романтичното име „Пегас“ беше благоустроен и очевидно много скъп. Към него откъм Киевското шосе водеше хубав асфалтиран път, който не можеше да е построен заради свикналите на разбити пътища жигули и москвичи. Веднага си личеше, че любителите на конния спорт пристигат тук само с вносни коли.

Коротков не видя никаква ограда, но малко пред сградата на банкета бе спрял джип, около който бавно се разхождаха двама юнаци с автомати и камуфлажни униформи. Те внимателно прочетоха всичко, което бе написано в служебното удостоверение на старши пълномощника от криминалната милиция майор Юрий Викторович Коротков, и без да продумат, му махнаха да минава. Това хареса на Коротков. Значи тук нямаше никакви тайни, които да се крият от чужди очи, а просто се спазваха обичайните правила за безопасност. Какво пък, нормално беше, щом в клуба идвали известни политици и едри бизнесмени, както бе казал Дербишов.

Коротков доста бързо намери управителя на клуба. Беше охранен и чевръст млад мъж, ужасно деловит и ужасно зает. В кабинета му телефоните непрекъснато звъняха и разговорът с Юрий повече напомняше пунктир, в който на оперативния работник се падаше мъничка жалка точка, а на всички останали желаещи да общуват с управителя — дълго тлъсто тире. Накрая търпението на Коротков се изчерпа. Той уцели подходящ момент, свали слушалките от телефоните, остави ги на бюрото сред множеството книжа и решително каза:

— Нужни са ми точно три минути спокоен делови разговор. После веднага ще ви оставя насаме с вашите телефони.

Управителят извади огромна небесносиня кърпа и избърса лицето си, обилно покрито с капчици пот. В кабинета беше горещо, работеше електрически радиатор, а очевидно тук не беше прието да се отваря прозорчето за проветряване.

— Да, слушам ви внимателно. Искахте да попитате нещо за Дербишов?

— И за Дербишов, освен другото. Погледнете тази снимка. Това територията на клуба ли е?

Администраторът хвърли бърз поглед на снимката и веднага кимна:

— Да, това е сградата на оздравителния комплекс. Там имаме баня, басейн и фитнесзала.

— Трябва да поговоря със служителите, които се намират постоянно там. Моля ви да им се обадите и да ги предупредите, че след малко ще отида при тях и че трябва да отговарят на въпросите ми.

— Добре. — Управителят посегна към една от слушалките на бюрото. — Друго нещо?

— Няма друго.

— Как няма? Това ли беше всичко?

— Засега — да. А вие какво искахте?

— Боже мой, някак неудобно се получи… Толкова време седите тук само заради няколко думи. Защо не казахте веднага?

— Нямах възможност. Не можех да се конкурирам с вашите телефони. Обяснете ми как да стигна до оздравителния комплекс.

— Да, разбира се — засуети се управителят. — Първо направо, до алеята… Впрочем това е сложно, ще се изгубите, сега ще извикам някого да ви заведе. Ах, колко неприятно се получи… — Той натисна копчето на интеркома: — Вадик, ела в кабинета ми! Да, веднага.

Физиономията на управителя на клуба изглеждаше толкова виновна, че Коротков го досмеша.

— Извинете, а защо се интересувате от Дербишов? Нещо не е наред ли? Навярно разбирате моя въпрос. В нашия клуб членуват много уважавани хора и ние не можем да допуснем…

— Не се тревожете, репутацията на клуба няма да пострада. Искам само да изясня при какви обстоятелства е била направена тази снимка.

— Боже мой, но нали можехте да попитате самия Дербишов! Не, вие криете нещо от мен.

— Такава ми е работата — засмя се Коротков. — Ние винаги крием нещо. Но на вас ще отговоря честно. Имаме подозрения, че тази снимка е била направена без знанието на Виктор Александрович. И то не с най-добри намерения. Затова искам да си изясня кой и кога е свършил тази работа.

— Смятате, че го е направил някой от членовете на клуба ли? — уплаши се управителят.

— И това е възможно. А може някой от вашите служители да го е снимал. Или пък съвсем външен човек. Защото територията, на която вашите гости се забавляват с конен спорт, на практика не се контролира.

— Да, прав сте, територията е огромна.

На вратата плахо се почука.

— Влизай, Вадик! — извика управителят.

След минута Коротков, придружен от спортното момче Вадик, крачеше по брезовата алея към оздравителния комплекс.

* * *

Алла Сергеевна Стрелникова безспорно беше силна жена. Тя прекрасно се владееше, беше достатъчно хладнокръвна и мъжествена. Но имаше една слабост. Само една, но такава, че надделяваше над всичките силни страни на характера й, взети заедно. Алла Сергеевна обожаваше сина си. Обожаваше го сляпо, губейки своя разсъдък и всички остатъци от здравия си разум, да не говорим за елементарната обективност. Саша Стрелников беше на двайсет години и буквално експлоатираше майка си, и то съвсем безсрамно.

Скоро след раздялата с мъжа си Алла Стрелникова бе поставена пред необходимостта да отдели порасналия си син в самостоятелно жилище. Тя водеше доста активен личен живот, а и Саша не оставаше по-назад. Приятели, купони, момичета — всичко това трудно се съчетаваше със съжителството в един апартамент с майка му. Алла Стрелникова беше заможна дама и парите, спечелени в модната къща, която ръководеше вече дълги години, стигнаха, за да купи апартамент на сина си. Вярно, че именно стигнаха. Тоест бяха похарчени до копейка. С тази покупка Алла опразни банковата си сметка. А синът й постоянно искаше пари и тя не можеше да му откаже. Ето защо сумите, които и даваше Стрелников, й бяха крайно необходими. Проблемът обаче беше, че Алла не можеше да признае пред мъжа си за какво й трябват тези пари. Принуждаваше се да лъже и да измисля какво ли не: ту ремонт на апартамента или колата, ту налагащо се скъпо лечение, ту пластична операция за запазване на младолика и елегантна външност, ту някакъв страхотно перспективен договор, за който е нужна авансова вноска.

А истината беше, че синът й Саша бе станал комарджия, и то играеше всякакъв възможен хазарт: в казиното, на конни състезания, на карти и дори във всевъзможни лотарии, като естествено купуваше не по един и дори не по десет билета. Всичко, което спечелваше, отиваше за развлечения, но както налагат законите на жанра и статистиката, печелеше много по-малко, отколкото губеше. Алла Сергеевна ясно си представяше какво ще стане, ако мъжът й научи за това. И не можеше да го допусне. Също толкова ясно си представяше какво ще стане, ако Владимир престане да дава пари. А това като нищо можеше да се случи, ако един прекрасен ден той оформеше развода им и сключеше нов брак. Защото синът й нямаше да престане да играе — Алла Сергеевна все пак още бе способна трезво да осъзнава: комарджийството е неизлечимо. Тази болест поваля човека завинаги. И ако ги няма сумите, които Стрелников дава, Саша ще започне да се снабдява с пари по друг начин. Тя прекалено добре познаваше сина си, за да се успокоява с надеждата, че той ще започне да работи и да печели самостоятелно за нуждите си. Синът й непременно щеше да се набърка в нещо престъпно, а оттам до затвора е съвсем близо. Затворът — както и да е, и това се преживява, но много по-лошо можеше да стане, ако момчето затънеше в дългове и кредиторите му започнеха да си искат парите от него по начин, твърде разпространен напоследък. За невърнат дълг днес убиват, и то правят го лесно и просто. За назидание на другите длъжници.

Днес ненагледното синче Сашенка отново довтаса да иска материално подпомагане. И Алла Сергеевна отново направи плах, макар и поначало безперспективен опит да му въздейства.

— Спри се, сине! — умолително каза тя. — Разбери: това не може да продължава вечно. Джобът на баща ти не е бездънен кладенец. Вече не знам какво да му казвам, за какво да искам пари.

— И-и, мамче — жалостиво пропя Сашенка, — стига де! Нещата вървяха толкова добре, а ти искаш всичко да развалиш.

— Синко, помисли си, че той може и да не даде пари. Кажи: какво право имам да му искам? Баща ти вече две години не живее с нас, ти си пълнолетен и той нищо не ни дължи. Може да се ожени и тогава ще трябва да издържа новата си съпруга, може би дори дете, а не нас.

— Защо ми говориш всичко това, майко? — с подозрение попита той. — За какво ме предупреждаваш, не те разбрах.

— Започни работа, за да печелиш сам за нуждите си.

— И-и, майче, остави ме още да поживея нормално, а? Има време да започна работа — целият живот е пред мен. Обещавам ти, че скоро ще се вразумя, честна дума! А сега ми трябват пари. И не ме плаши с такива прогнози — че татко щял да се ожени.

— Защо? Изобщо не те плаша, просто те предупреждавам, че може да се случи.

— Абе я стига! — подвикна Саша. — След това, което се случи с неговите женски, сега сто пъти ще си помисли, преди да си хване нова мадама. Не може да се откачи от нас. Хайде, маман, пусни зелено в джоба на синчето си и да тръгвам. Бездруго вече закъснявам.

Алла почувства как буца заседна на гърлото й от тягостните мисли. Да, ако някой наистина не искаше тя да се разведе със Стрелников, това без съмнение бе Саша. Дали пък той няма пръст в случилото се? Не, не, не! Прогони тези страшни мисли, прогони ги по-далеч, не е могло нейното момче, нейното синче да направи нещо такова. Той не е способен дори да помисли за това. Да, нехранимайко е, комарджия, но всъщност е свястно момче, с добро сърце, на никого не би пожелал злото.

Тя издърпа едно чекмедже от секцията и извади оттам пачка банкноти.

— Вземи. Само че, сине… Не знам кога отново ще имам пари. Моля те, постарай се да не ги пропилееш на бърза ръка.

— Добре, майче. Благодаря.

Саша бързо я млясна по бузата и изхвръкна от апартамента. Изтича надолу по стълбището, излезе от блока и се мушна в чакащата го кола. Момичето, което седеше зад волана, го погледна въпросително:

— Е?

— Наред сме, зайче. Намерих зелено, можем да тръгваме.

— Чудесно! — зарадва се момичето. — Животът е пред нас! Къде отиваме?

Саша се замисли за миг, после устните му се разтеглиха в сладострастна усмивка.

— Първо при мен, ще пийнем по нещо в чест на успешно проведената операция, после ще отидем да вечеряме, а после — както обикновено. Чувствам, че днес ще ми провърви. Чувствам го.

Момичето мълчаливо кимна и запали двигателя.

* * *

През нощта Лариса Томчак се събуди от телефонен звън. Без да пали лампата, тя пипнешком намери слушалката.

— Ало — каза сънено.

Мълчание. Не се чуваше дори дишане.

— Ало — повтори тя по-високо.

Отново мълчание. Стана й чоглаво. Побърза да затвори телефона, извърна се към стената и се зави по-добре с одеялото. След около час телефонът иззвъня отново. Този път Лариса ясно чу в слушалката нечие дишане. Уплаши се, че нещо може да се е случило с мъжа й, че някой се опитва да й се обади от вилната зона, а там връзката винаги беше лоша…

— Ало! — почти закрещя тя. — Слава! Слава, ти ли си?

Така и не дочака отговор. От слушалката долитаха някакви шумове, дори й се стори, че чува далечни гласове и смях. Но не чу нищо ясно.

Не можа да заспи до сутринта, когато телефонът отново започна да звъни. През този час, който тя прекара вкъщи, приготвяйки се за работа, мълчаливият непознат й звъня четири пъти. Застанала на прага на апартамента и вече с ключове в ръката, Лариса разбра, че е в нервна криза. Ръцете й трепереха, краката едва я държаха.

Тя с големи усилия издържа шестте часа — преглеждаше болните и се бореше с желанието да закрещи: „Оставете ме на мира! Полудявам! Не по-малко от вас се нуждая от помощ! А вие ме тормозите с вашите глупости.“ След като изпрати и последния пациент, Лариса бързо се облече и изхвърча от поликлиниката. Когато се качи в колата, внезапно разбра, че я е страх да потегли. Стори й се, че е забравила всички правила за движение и неизбежно ще направи катастрофа. Петнайсетина минути седя в колата и като не успя да се овладее, ядосана, реши да се прибере с градския транспорт. Нищо, днес спокойно можеше да мине без колата, а утре трябваше да е на работа вечерта. Дотук щеше да дойде с метрото, а обратно — с колата. Дотогава това странно състояние непременно щеше да отмине. Не беше спала почти през цялата нощ, телефонът я беше изнервил, затова като лекар тя прекрасно разбираше, че не е желателно да шофира. А тук паркингът беше охраняем и с колата нямаше да се случи нищо.

Лариса заключи колата и тръгна към подлеза. Пътуването я поразсея. Толкова отдавна не бе пътувала с метрото, че се изненада колко различни интересни магазинчета изпълваха подземните преходи. В тях човек можеше да купи хубава козметика, сладкарски изделия, сувенири, разнообразна техника и дори да даде филм за проявяване и изработване на снимки. Без проблеми можеше да се купи и нещо за четене по пътя — продаваха се всякакви вестници и много книги. Лариса си купи списание „Лиза“ и слезе с ескалатора при пероните. Малко по малко нервите й се отпускаха, макар като опитен психиатър да разбираше, че не е в най-добрата си форма: на перона не застана до края, както бе правила цял живот, а се дръпна до стената и се подпря на нея. Някъде от недрата на подсъзнанието й изпълзя страхът, че до нея случайно може да застане някой пиян или луд, който да я блъсне на релсите пред приближаващата мотриса. Тя знаеше, че подобни немотивирани опасения са първият признак на страховата психоза.

* * *

Когато се прибра, първата работа на Лариса бе да прослуша телефонния секретар. И за своя изненада — чу приятен мъжки глас:

— Здравейте, Лариса! Обажда се Виктор Дербишов. Получих писмото ви със снимката и много искам да се срещнем. За съжаление не ви намирам вкъщи. Ще ви чакам довечера от осем до осем и половина пред изхода на станция „Академическая“ на метрото. Ако не можете да дойдете днес и аз не успея да се свържа с вас, ще ви чакам утре по същото време на същото място. Желая ви всичко най-хубаво.

Чудесно! Настроението на Лариса веднага се подобри и тя дори забрави за днешните си нервни проблеми и за странните телефонни обаждания. Беше едва три и половина, до срещата с Дербишов имаше още много време и трябваше да направи всичко възможно довечера да изглежда добре.

Лариса отиде до огледалото в банята и придирчиво огледа лицето си. Да, тревожната нощ бе оставила следи по него, то беше уморено, под очите й се бяха очертали бръчки, а и цветът на кожата би могъл да е много по-добър. Трябваше да се постарае да поспи поне два часа, после да си направи специалната швейцарска маска, след която кожата изглеждаше гладка, порцеланова, нежна. Вярно, ефектът й беше краткотраен — само няколко часа, но това бе напълно достатъчно за предстоящата й довечера среща. Тази маска бе предназначена специално за такива вечерни събития.

Взе си топъл душ, легна и се постара да се отпусне. Не можа да заспи. Възбудата, предизвикана от уплахата и напрежението, не отслабваше, но все пак за два часа тя успя да си почине малко и когато стана, собственото й отражение в огледалото я зарадва. Очите й бяха се прояснили, кожата бе порозовяла. А когато след около два часа излизаше от къщи, Лариса Томчак изглеждаше поне с осем години по-млада, отколкото беше в действителност. Очите й грееха, устните й бяха готови да разцъфнат в обаятелна усмивка, краката й, обути в изящни затворени обувки, сякаш пърхаха над тротоара. Когато излезе от входа, тя съжали, че бе оставила колата си пред поликлиниката и сега отново трябваше да пътува с метрото, но бързо се утеши с мисълта, че Дербишов със сигурност ще дойде със своя мерцедес, така че прибирането й късно вечерта няма да се превърне в проблем.

Когато излезе от метрото на станция „Академическая“, тя не видя Дербишов, макар вече да беше осем и петнайсет. Лариса застана на по-закътано място и се замисли дали да чака до осем и половина, или гордо да се обърне и да си тръгне. Всъщност тук гордостта няма нищо общо, реши тя, нали не се канеше да му става любовница, камо ли пък съпруга. Трябваше само да се запознае с него и внимателно да го разпита дали не знае кой е бащата на Наташа Цуканова, а заради това можеше и да почака, хем не само до осем и половина, ами много повече. Защото ако излезеше, че Стрелников е изнасилил навремето безпомощно пияно момиче, тя веднъж завинаги щеше да отърве мъжа си и себе си от прословутото мъжко приятелство, което от толкова години й се пречкаше в краката и не я оставяше да диша спокойно.

— Лариса? — чу съвсем наблизо непознат глас.

Преди да се извърне, тя успя да си помисли, че този глас изобщо не прилича на записания на телефонния секретар. Да не беше някой познат случайно? Сега Славка непременно щеше да научи. Лош късмет!

Лариса предпазливо се извърна и видя млад мъж — малко странен наглед, но, общо взето, много симпатичен. Още от пръв поглед схвана, че несъмнено е от сексуалното малцинство — и такива й бяха водили на преглед. Кой знае защо, въпреки множеството публикации и активната разяснителна работа, повечето хора продължаваха да смятат нетрадиционната сексуална ориентация за признак на психическо заболяване. Момчето, застанало до нея, беше едро и широкоплещесто, с тесни панталонки от тънка скъпа кожа, изопнати по скулптираните мускулести крака. Косата бе вързана отзад на опашка, веждите бяха изскубани в изящна правилна дъга, цялото лице беше покрито с дебел пласт фон дьо тен, наистина — от много добро качество, от онези, които не бият на очи още от пръв поглед, камо ли на тъмно, но пък позволяват да се скрие грубоватостта на мъжката кожа, дори тя да е добре избръсната. С опитно око Лариса забеляза следи от молив за устни. Не, момчето явно не беше травестит, не се стремеше да изглежда като жена. Просто искаше да се харесва на партньорите си. Но какво ли иска от нея, господи? Бивш пациент? Тогава откъде тази фамилиарност? За пациентите си тя винаги беше Лариса Михайловна.

— Лариса? — повтори странният младеж и се взря в лицето й.

— Какво обичате? — с напълно неутрален тон попита тя.

— Извинете, Виктор Дербишов ли чакате?

— Да.

— Слава богу, успях! — усмихна се младежът. — Толкова се страхувах, че не сте останали да почакате до осем и половина и сте си тръгнали. Изпраща ме Виктор. Внезапно му се наложиха промени в плановете — преговорите, на които трябва да присъства, са се проточили и той по никакъв начин не може да ги остави по средата. Затова ме изпрати да ви посрещна и да ви придружа до дома му, а той ще дойде веднага щом се освободи. Даде ми и снимката ви, за да ви разпозная по-лесно.

Лариса кимна. Какво пък, Виктор Дербишов се оказа възпитан човек, това вече беше добре. Само че каква беше тази странна фраза да ви придружа до дома му! Най-близката до блока на Дербишов станция на метрото беше „Октябърское поле“, а не „Академическая“, където се намираше сега Лариса. Ако Виктор от самото начало е искал да я покани в дома си, защо й бе определил среща в тази част на града? Но не можеше да попита за това — нали ако беше получила номера на пощенската кутия на Дербишов от бюрото за запознанства, по никакъв начин не би могла да знае домашния му адрес.

— Добре, да вървим. Или ще се качим на нещо?

— Не, ще вървим пеша. Съвсем наблизо е, на съседната улица. Между другото казвам се Алик.

— Много ми е приятно. А вие знаете моето име, нали?

Лариса не бе съвсем наясно за какво може да разговаря с този Алик, нали изобщо не бе имала намерение да се запознава с него. Но, от друга страна, той бе направил услуга на Виктор, бе дотичал да я посрещне, така че и да пази ледено мълчание също бе някак неправилно.

— Колеги ли сте с Виктор? — учтиво се поинтересува тя.

— Не, просто приятели.

Младежът улови бързия поглед, който Лариса му хвърли, и леко се разсмя. Смехът му бе звънлив, също като гласа.

— Знам, знам какво си помислихте! Не, наистина сме приятели, без никаква двусмисленост. Но не се притеснявайте, Лариса, откак отмениха наказателната отговорност за това, ние изобщо престанахме да се крием. Да, такъв съм и това ме прави щастлив. Може да се каже: гордея се с това. В живота ми има много приятели и много любов, а нали не всеки нормално ориентиран мъж може да се похвали с това! Съгласна ли сте? Ето например Виктор. Вие, разбира се, още не го познавате, но повярвайте ми — той е един от най-нещастните в любовта мъже. Буквално сякаш е орисан така. Абе не му върви на този човек и това е. Хем е красив и заможен, и напълно здрав — но е принуден да прибягва до услугите на бюро за запознанства. Какъв парадокс!

Алик се спря пред някаква сергия с плодове и зеленчуци.

— Виктор ме помоли да купя едно-друго — с извиняващ се тон поясни той. — Защото е бил сигурен, че днес ще се освободи към седем часа, а дори и по-рано, и ще успее да подготви всичко, за да приеме гостенка в дома си. Обаче тези преговори са объркали всичките му планове.

Той купи едро жълтеникаво грозде, няколко плода манго, чепка банани и ослепително оранжеви портокали. Лариса с одобрение наблюдаваше тези приготовления. Явно Дербишов беше приличен човек, не му се свидеше нищо, за да направи една среща приятна, дори тя да се окаже първа и единствена. Хрумна й предателската мисъл, че нищо чудно по този необичаен начин да започне извънбрачна връзка. Вярно, тя прави всичко това със съвсем друга цел, но знае ли човек…

Наистина стигнаха много бързо. След десетина минути спряха пред многоетажен монолитен блок и се качиха на третия етаж. Алик извади от джоба си ключове и отвори вратата.

— Моля, заповядайте — покани я той. — Виктор помоли да го извините, ако нещо не е наред — не е идвал тук от около две седмици.

— Но той не живее ли в този апартамент? — изненада се Лариса.

— Сега не, но това е временно. Той има още един, който в момента се ремонтира, и Виктор е принуден да живее там, за да наблюдава работата. Нали разбирате, човек не може да оставя работниците без надзор. Така ще ремонтират, че после може да не намериш някоя стена.

Лариса въздъхна с облекчение. Такава била работата значи. Сега всичко се изясни. Може би жената, с която онзи ден се бе прибрал, изобщо не му беше любовница, а просто някаква роднина, която помага в чистенето, миенето, изнасянето на боклука. Когато се прави ремонт, винаги има много такава работа.

Тя внимателно огледа апартамента. Не беше лошо, никак не беше лошо. Грижовно обзаведено жилище, навсякъде се усещаше практичност и вкус. Алик й предложи да влезе в хола и да се настани удобно, а той отиде да домакинства в кухнята. Лариса седна на мекия, тапициран с велур диван и се опита да се съсредоточи. Все пак й предстоеше да свърши не много проста работа: да спечели доверието на непознат човек и да го накара да говори за покойната си съпруга. Е, не съпруга, нали не са били женени, но пък толкова години са живели заедно!

На стената срещу дивана беше окачена голяма, поставена в рамка снимка на Дербишов: той и някакъв друг мъж стояха един до друг, облечени в жокейски костюми, и държаха за юздите коне. Впрочем определението някакъв мъж не беше правилното: Лариса прекрасно го познаваше, то се мяркаше на телевизионния екран почти всеки ден. Известен политик, депутат в Държавната дума. Да, хубави познанства имаше Виктор Александрович.

Лариса Томчак свали обувките си, качи краката си на дивана и мислите й отново се върнаха към онова, заради което бе започнала цялата тази история с писмото и запознаването: към Стрелников. Дори да излезете, че не той е бащата на Наташа Цуканова, нищо чудно да е стоял и да е гледал? Да е виждал, да е знаел какво става и да не е защитил горкото момиче, което компанията банално е напила на новогодишната студентска вечеринка. Господи, най-важното беше виновният да не се окаже Томчак. Във всеки друг случай тя щеше да извие врата на този обаятелен деспот, на този егоистичен тиранин, на виновника за толкова пролети от нея сълзи. И отново се върна в спомените си…

… Беше прекрасна лятна събота, слънчева и топла. Бяха планирали отдавна това прекарване на вилата с приятели. Смисълът беше именно да отидат непременно заедно. Предполагаше се, че приятелят на Слава ще му помогне да поправят нещо във вилата, защото тази поправка изискваше четири мъжки ръце и специални умения, каквито Слава нямаше, а приятелят му имаше. Няколко пъти бяха отлагали пътуването, защото беше много трудно да се уцели съботен ден, в който и двамата мъже да са свободни. Най-сетне го избраха. Въпросната събота съпругата на приятеля имаше рожден ден и те решиха да заминат към дванайсет по обед, бързо да свършат работата по поправката, а дамите през това време да подготвят трапезата, след което с чиста съвест да започнат празнуването, което да трае чак до вечерта на следващия ден. Всички харесаха идеята и двете семейства цяла седмица се готвиха за нейното реализиране.

В събота към единайсет часа се обади Стрелников.

— Трябва спешно да подготвим устава на Фондацията за развитие и подкрепа на хуманитарното образование! — каза той с глас, нетърпящ възражения. — Колко време ще ти отнеме?

— Колко спешно ти трябва? — поиска уточнение Томчак.

— Довечера документът трябва да е на бюрото на заместник министър-председателя. Вземи химикалка и запиши кои моменти трябва да засегнеш… — Двайсетина минути Стрелников диктува по телефона изискванията си към документа. — Кога ще бъде готов?

Томчак погледна часовника. Беше единайсет и пет.

— Към три часа — въздъхна отчаяно.

— Към три ще пратя колата у вас, за да вземат документа.

Лариса стоеше до мъжа си и мълчаливо слушаше целия разговор.

— Ти да не откачи? — тихо попита тя. — Нали в дванайсет тръгваме!

— Ларочка, какво можех да направя? Той ми е началник и аз трябва да изпълнявам нарежданията му. Тръгнете без мен, починете си сред природата. Аз на бърза ръка ще направя този устав и ще дойда при вас. Хайде да се обадим на приятелите и да ги помолим да минат оттук, за да те вземат с тяхната кола. Тогава няма да се наложи да идвам с мотрисата и в четири часа вече всички ще бъдем на вилата.

Той се обади на приятелското семейство, но те решиха да проявят солидарност и не пожелаха да тръгнат за вилата без него.

— Голяма работа, ще тръгнем не в дванайсет, а в три — заявиха спокойно. — Но пък ще бъдем заедно.

Томчак се втурна към компютъра и се залови за работа. След около час отново се обади Стрелников — бил забравил още някакви важни неща за добавяне. Към два и половина документът беше готов. Томчак вече беше изработвал устави, имаше всички тези файлове в компютъра си и можеше да взема от тях и да прехвърля в новия устав цели абзаци. В три часа Стрелников не се обади за колата. В четири — също. Служебният му телефон даваше свободно, а домашния вдигаше Люба и притеснено отговаряше, че няма представа къде е Володя. Тогава той още нямаше мобифон и Томчак се видя в чудо как трябва да постъпи. Приятелите проявяваха похвално благородство, не нервничеха и спокойно подхвърляха шеги в отговор на извиненията на Вячеслав:

— Стига де, Слава, не се притеснявай, след един час ще тръгнем, голяма работа! Така ще ни е по-сладко да празнуваме.

Но часът мина, после още един, а Стрелников така и не се обаждаше. Най-сетне Лариса не издържа.

— Ти поне разбираш ли какво става?! — разкрещя се тя. — Провалихме рождения ден на жената. Тя има празник, а още от сутринта се е заприготвяла да тръгне за някаква вила, обаче все не тръгва и чака твоят ненагледен Стрелников да благоволи да те пусне, след като от толкова време е вкопчил ръце в теб. Те ни направиха услуга, съгласиха се да дойдат на нашата вила, за да ти помогнат, макар че щеше да им е много по-добре да отпразнуват деня другояче. Можеха да си поканят гости или да отидат на ресторант. А сега не могат да празнуват дори вкъщи, защото не са се подготвили — нали очакваха, че ще прекарат съботата и неделята с нас на вилата.

— Лара — тъжно повтаряше Томчак, — хайде кажи: какво мога да направя? Володка каза, че довечера документът трябва да бъде на бюрото на отговорен служител. Не мога да го подведа. Той разчита на мен. Е, как мога сега да зарежа всичко и да замина?

— Ами погледни часовника, изпълнителен мъжо! Вече минава седем! Какъв отговорен служител? Какъв документ? Всички вече пият водка по бани и по ресторанти, само ти като идиот вярваш на приказките, с които те будалка твоят Стрелников! Господи, Славочка — разплака се тя, — докога може да продължава това? Защо той постоянно те поставя в положение да се оправдаваш пред хората? Хайде аз — както и да е. Аз съм ти съпруга и ще понеса всичко. Но сега са засегнати други хора, наши приятели, които вързахме да ни чакат, на които развалихме празника. Ако този проклет устав му е трябвал толкова спешно, защо не е седнал да си го напише сам? Не умее ли? Не е достатъчно умен? Или му е по-интересно да се забавлява някъде в почивния ден?

— Лара, моля ти се…

— Не се моли на мен, ами обясни на приятелите ни. Мога да си представя какво си говорят в момента за нас, както седят в апартамента си до приготвените сакове.

Към девет вечерта Томчак най-сетне намери сили у себе си да се обади за пореден път на приятеля си. Гласът отсреща беше сух и напрегнат.

— Моля ви да ни извините, задето се получи така… Развалихме ви празника — смотолеви Томчак.

— Развалихте го, да — неочаквано рязко отговори приятелят му. — Моята красавица вече втори час реве в спалнята, не знам как да я успокоявам. Весел празник й уредихте, няма що! Благодарим ви, цял живот няма да го забравим. — И тресна слушалката.

Тази вечер Лариса не продума повече на мъжа си. Мълчаха до полунощ, после си легнаха. А Стрелников така и не се обади. Нито този ден, нито на следващия, в неделя.

Когато в понеделник отиде на работа в института, Томчак твърдо реши да не се разправя с Владимир и за нищо да не го пита. Смяташе това за унизително за себе си. Към десет на бюрото му звънна телефонът за пряка връзка с ректора.

— Да не те събудих? — разнесе се в слушалката веселият глас на Стрелников.

— Не — сдържано отговори Томчак, без да реагира на баналната шега на Володя, която винаги му се бе струвала глупава, но никога не бе го дразнила.

— Къде е документът? Докога ще го чакам?

Верен на взетото решение, Томчак не реагира остро, само кратко каза:

— Сега ще го донеса.

След минута беше в кабинета на ректора. Стрелников бегло прегледа двайсетте страници и кимна:

— Тук трябва да добавим…

Томчак мълчаливо си записваше в бележника, без изобщо да коментира случката.

— Мисля, че това е достатъчно — заключи Стрелников. — Хайде, преработи го бързичко, до един час да е на бюрото ми!

Все така мълчешком, Томчак излезе от кабинета.

Той не беше от хората, които, сблъскали се с неизпълнима задача, започват да протестират. Беше от онези, които бързо вземат мерки задачата да стане изпълнима.

В компютъра на бюрото му в служебния кабинет изработения в събота устав го нямаше — нали беше работил вкъщи. Някак не беше се сетил да запише текста на дискета и да го донесе тук — прекалено ядосан беше и на Стрелников, и на устава, който пък изобщо не му беше виновен. Нямаше време да нанася необходимите поправки и допълнения в текста, а после да го дава на машинописка за препечатване. Препечатването на двайсет страници не е работа за един час. Значи трябваше спешно да се върне вкъщи, да прехвърли текста на дискета, да го донесе в службата и да довърши документа тук. А още рано сутринта Томчак беше пратил служебната кола в сервиза за дребен ремонт…

Той извърши чудеса от настойчивост и оперативност, като придума един от служителите в института да го закара до вкъщи и обратно с личната си кола. Успя да направи новия вариант на устава на фондацията. Точно след един час с папка в ръка влезе в приемната на ректора на института.

— Владимир Алексеевич излезе — съобщи на Томчак секретарката Наталия Семьоновна. — Днес няма да идва повече.

Вячеслав Петрович погледна часовника. Беше минал точно час — нито минута повече. Нима не бе успял да изработи документа навреме и Володя е бил принуден да тръгне с празни ръце?

— Отдавна ли излезе? — притеснено попита Томчак.

— Отдавна, преди четирийсет минути. Отиде на летището да посрещне ректора на Новосибирския университет. После ще го закара в хотела, после на обед… Нали разбирате? Така че Владимир Алексеевич ще бъде на работа едва утре.

Вечерта го заболя сърцето, и то така, че имаше чувството, че умира. Лариса се луташе из апартамента да търси лекарства, после повикаха „Бърза помощ“.

— Господи, колко го мразя! — шепнеше през зъби Лариса, докато наблюдаваше как течността от спринцовката се влива във вената на ръката на любимия й съпруг. — Колко го мразя… Някой ден ще го убия…

… В кухнята женственият Алик дрънчеше с някакви съдове, в хола беше топло и уютно и Лариса изведнъж се почувства изненадващо добре в този чужд апартамент. Предстоеше й приятна вечер в компанията на красив, елегантен мъж, който щеше да я ухажва, да ръси комплименти, да й налива шампанско. Отдавна не беше флиртувала и с удоволствие си мислеше за предстоящата среща.

— Лариса, да ви налея ли нещо за пиене?

— Да, ако обичате — отговори тя, — нещо леко.

Не че й се пиеше, но знаеше, че виното я прави необикновено хубава, очите й заблестяват, а страните й се покриват с нежна и много красива руменина, която я прави да изглежда значително по-млада. Лариса почувства, че единият й крак е изтръпнал и започна да променя позата си, за да седне по-удобно. Трябваше да се подпре на възглавницата, но ръката й се плъзна по гладкия велур и пръстите на Лариса се озоваха дълбоко между възглавниците на дивана. Връхчетата на пръстите напипаха нещо твърдо. Тя извади предмета. Беше сребърно купидонче с лък и стрела. „Ха, я виж ти — помисли си с усмивка, — някоя от приятелките на Дербишов го е загубила. Симпатично украшенийце, не е банално. Дори не съм виждала такива. Впрочем не — виждала съм. Много добре си спомням: виждала съм точно такова.“

Лариса повъртя сребърната фигурка в пръстите си и забеляза, че на обратната страна е гравирано нещо. В стаята беше полутъмно, полилеят не беше запален, а меката светлина от лампиона и аплика не беше достатъчна, за да различи тънките миниатюрни буквички. Тя доближи фигурката до очите си и остана като гръмната. На Мила от Володя с обич. Да, разбира се, тя беше виждала такова купидонче на врата на онази малка кучка Мила, когато Стрелников я доведе на четирийсет и петия рожден ден на Гена Леонтиев. „Значи тя е била тук! — помисли си Лариса. — Ето защо следователят толкова настоятелно ни питаше дали не знаем какво може да е правила Мила близо до станция „Академическая“ на метрото. А пък аз, идиотката, си мислех, че тя се е видяла с Любаша. Любочка, тази глупава наивница, беше започнала да ходи при някакви магьосници, веднъж случайно я видях посред нощ на гробищата и разбрах, че е последвала съвета на тези шарлатани и ходи да прави магии на Мила. Бях сигурна, че Любочка я е… Правила е, що е правила магии, а после е разбрала, че няма полза от това, и е поискала да се срещнат, да се поразходят и да си поприказват. Търпението й е секнало и е поела работата в собствените си ръце. Но какво излиза сега? Не я е убила Любочка ли? Кой тогава? Как сребърното купидонче се е озовало в този апартамент, на този диван? Какво е правила Мила тук? Впрочем това е абсолютно идиотски въпрос. Същото, което правя и аз. Само че аз дойдох при Дербишов по личен въпрос, а Мила — за секс. Курва си беше, курва и умря. Спри се, Лариса! Какви са тези мисли? Ако Мила е била в този апартамент вечерта, когато са я убили, трябва веднага да бягаш оттук, колкото може по-бързо. И никога вече да не се връщаш. Бягай и веднага тичай в милицията, занеси им украшението и всичко им разкажи! По дяволите репутацията, разбира се, ще трябва да признаваш и обясняваш как си се озовала тук, но така е по-добре, отколкото да повториш пътя на Мила…“

На прага на хола застана Алик с неговите изопнати панталонки от тънка, блестяща като коприна кожа и красива блуза на плисета от кремава коприна с широки свободни ръкави.

— Заповядайте, Лариса. — Той й подаде малко подносче с чаша бяло вино. — Това е немско, рейнско вино. Или предпочитате червени вина?

— Не, не — бързо отговори Лариса и посегна да вземе чашата.

Бързо да го изпие и да се маха, като се оправдае с внезапно главоболие. Или още по-добре да се обади някъде, а после да каже, че й се налага спешно да излезе. Да излъже, че майка й се е разболяла тежко… Тя изпи виното на три големи глътки, остави чашата на малката масичка, после с незабележим жест пъхна сребърната фигурка в джоба на полата си и стана от дивана.

— Трябва да се обадя по телефона — каза решително. — Къде е той?

Но реакцията на Алик бе съвсем неочаквана.

— Да се обадите? — попита той. — На кого?

— Трябва да се обадя по работа — търпеливо повтори Лариса, все още без да усеща нищо.

— По каква работа?

Сърцето й заподскача. Ето, започна се. Тя не успя. Глупачка, помисли си, че цялата работа е в Дербишов. А излезе, че лошият е този сладкодумен педераст Алик. Дербишов няма нищо общо. Алик примамва тук жени, които са клъвнали на привлекателния ерген Дербишов, и ги убива. Той е маниак. Той е луд. Боже мой, как не можа веднага да разпознае такъв психар! Тя, лекар с дългогодишен стаж, се хвана като последна идиотка! Той няма да я остави да се обади, защото се страхува, че тя ще каже адреса, на който се намира, и ще извика за помощ. Трябваше спокойно да си изпие виното, да дочака той да се върне в кухнята, тихичко да се измъкне в антрето и да бяга от апартамента колкото й държат краката. Дори той да я подгонеше по стълбището, вече щеше да е по-лесно. Би могла да се разкрещи… А сега какво? Тя се издаде, допусна маниакът да усети нещо, да застане нащрек.

— Майка ми не се чувстваше добре сутринта — Лариса се стараеше да говори колкото може по-спокойно, — затова трябва да й се обадя, да я попитам как е. Вече е доста възрастна, постоянно се тревожа за нея.

Докато говореше, почувства внезапен световъртеж и остра слабост. „Сипал ми е нещо във виното… Господи, колко е просто всичко! Още се надявах на нещо, мислех как ще хукна да бягам, да се спасявам, а всъщност вече не е имало на какво да разчитам. Та аз съм изпила някаква отрова…“

Лариса се люшна, силните мускулести ръце я подхванаха и понесоха към дивана. Съзнанието й помръкваше, но не бързо. Вече не можеше да се движи самостоятелно и да говори, но чуваше и разбираше всичко. Лицето с изваяни черти, тънки вежди и покрита с фон дьо тен кожа се приведе много близо до нея. Тя дори усети дъха на Алик — неизвестно защо свеж, чист и сладък.

— Така, така, мила — прошумоля над ухото й гласът му. — Сега ще умреш. Това е прекрасно. Сама ще разбереш колко е прекрасно. Ако не бях аз, никога не би могла да си отидеш от такава прекрасна смърт. Щеше да изживееш дълъг живот, изпълнен със страдания и болести, и щеше да умираш в болка, гърчове и зловония. А сега ще умреш млада, красива и без никакви мъки. Не си мисли, че смъртта е отвратителна. Аз ще ти дам нещо, което вероятно не би ти дал никой на този свят освен мен. Ще ти покажа, че смъртта може да бъде прекрасна. Ще ти дам възможност да видиш нейния светъл лик. Не страшния и сбръчкан лик на старицата с косата, а светлия лик на избавлението от суетата, лика на вечния покой. Твоята приятелка Людмила не пожела да види светлия лик, тя беше глупава твар без капка мозък, затова и умря като глупава твар без капка мозък. Наложи се да я удуша. Тя изживя невероятен ужас. А ти? Ти не се страхуваш, нали? Добре си, вече не усещаш почти нищо, заспиваш, отиваш си… Гледай ме, гледай ме в очите до последния миг, аз ще те изпратя до самите порти, ще бъда с теб докрай.

Гласът все повече утихваше и Лариса разбираше, че умира. Всяка секунда я доближаваше до смъртта, всяка секунда й изглеждаше като крачка, която я принуждават да прави пряко собствената й воля. Още една крачка, и още една, и… Тъмните очи на Алик бяха съвсем близо и с помръкващото си съзнание Лариса трескаво се вкопчваше в тези очи. Докато ги вижда, е жива. Докато ги вижда, не е умряла. Не бива да се предава, трябва да се бори с всички сили, може би й е сложил във виното не отрова, а просто някакъв препарат с много силно, но кратковременно действие. Да не се предава, да търпи, може би всичко ей сега ще мине. Всеки миг ще свърши върховото действие на препарата и тя веднага ще се почувства по-добре…

Но Лариса напразно се надяваше. Във виното имаше отрова.

ГЛАВА 11.

На мястото, където бе открит трупът на Лариса Томчак, отидоха в същия състав: следователят Олшански, криминалният експерт Олег Зубов, съдебномедицинският експерт Гурген Арташесович Айрумян. Представителите на криминалната милиция бяха двама оперативни работници от района, а от „Петровка“ — Каменская и Коротков. Разбира се, в нормалния живот не става така и дори когато по едно криминално дело се появява трети труп, обикновено експертите, медиците и следователите са различни. Отива онзи, който е свободен в момента. Но днес Константин Михайлович Олшански извърши чудеса със своята настоятелност и практичност. Още щом чу за трупа на жена с документите на Лариса Михайловна Томчак, той направи възможното и невъзможното, за да събере точно тази бригада.

— До гуша ми е дошло от тези брачно-любовни тела без признаци на живот! — крещеше Олшански в телефонната слушалка. — Ако за всеки епизод в рамките на едно и също дело започнем да изпращаме различни хора, никога нищо свястно няма да направим! Да не би да искате този луд човек да затрие половината Москва?

Тук той, разбира се, пресилваше нещата. Нямаше ни най-малко основание да смята, че убийствата на Людмила Широкова, Любов Сергиенко и Лариса Томчак са дело на маниак, жаден за кръв. Първото убийство и последвалото го самоубийство бяха ясни и логични в мотивите си, друг е въпросът, че самият механизъм на убийството на Широкова все още беше неясен, но какво общо можеше да има тук един маниак? Колкото до Лариса Томчак, беше рано да се градят версии, докато не бе направен оглед на местопроизшествието и на самия труп. Може би тук нямаше никаква връзка с предишните смъртни случаи.

Константин Михайлович имаше невероятна следствена интуиция, която бе плод на дългогодишната му работа, и понякога предприемаше действия, чиято целесъобразност не би могъл да докаже на никого, дори на самия себе си. Просто така усещаше нещата. Но това се случваше рядко. В повечето случаи Олшански бе ярък пример на привързаност към благоразумието, логиката и последователните разсъждения.

От гледна точка на логиката и здравия смисъл абсолютно нищо не водеше към версия за маниак по делото за Широкова и Сергиенко. Едната жена постъпила грозно с втората жена, отнела е пари, а после съблазнила любовника й. Втората жена, след като поплакала, отишла при някакъв магьосник и се опитала да направи магия на първата. После, когато първата жена, известна със страстта си към сексуални развлечения и безразборни контакти с мъже, била убита, втората отново поплакала, разбрала, че е постъпила неправилно, като е пожелала смъртта на ближната си, и се самоубила. Е, какво в тази история може да води към мисълта за маниак — кажете, моля ви! При такава подредба на нещата няма място за никакъв маниак.

Но въпреки това, докато разговаряше с различни началници, Олшански натъртваше именно на версията за маниак, защото твърдо знаеше: за битово убийство, извършено като отмъщение или от ревност, няма да му дадат хората, които той иска, ще му пробутат кого да е, свободните в момента хора. А за маниак ще му дадат желаните. Следователят много искаше да разреши този случай по-бързо, защото се чувстваше неуютно. Дербишов беше в килията, довечера трябваше да го пусне. Дори ако Олшански допуснеше, че именно той е убил Широкова, смъртта на Лариса Томчак нямаше да има нищо общо с цялата история. Не е могъл да я убие Дербишов, докато е лежал в следствения изолатор. А ако двете убийства бяха свързани, значи Виктор Александрович няма отношение към тях. Или има?

На всичко отгоре му се обадиха трима-четирима депутати от Държавната дума. „Ние сме готови да гарантираме за Виктор Александрович… Той е абсолютно честен човек… Какво си позволявате… Проява на пълен произвол… Ще отговаряте за това…“ И така нататък. Не че Олшански се страхуваше от представителите на властта — отдавна бе престанал да се страхува от когото и да било, защото добре си представяше кадровата ситуация в правоохранителните органи. За да изгонят от работа следовател, той трябваше да е извършил престъпление. Да, най-малко това. За всичко останало никой и с пръст нямаше да го пипне. Защото нямаше кой да работи, хората не достигаха. А колкото до мъмренията и наказанията, в наше време те не представляват голяма опасност. Мина това време — благословените години на застоя, — когато при три официални мъмрения можеше да изгубиш реда си за апартамент или кола или да те понижат в длъжност. Сега хората се интересуват предимно от парите, а почестите са на второ място, така че понижението почти никого не стряска: разликата в заплатите е толкова незначителна, че не е нужно и да се говори за нея. С разликата между заплатите на старши следовател и просто следовател можеш да си купиш бутилка хубав джин. Редът за жилища отдавна се превърна във фикция, държавното строителство си зарови главата в пясъка и се прави, че никога не е съществувало. Редът за кола изгуби смисъла си: сега автосалоните са пълни с коли, отиваш и си купуваш каквато искаш: ако щеш — запорожец, ако щеш — крайслер. Така че Олшански не се страхуваше твърде от служебни неприятности, беше закален човек. Само дето въпросният случай нещо го смущаваше. В него имаше нещо… Дори с думи не може да се опише. И Константин Михайлович се чувстваше неуютно, тревожно. Може би наистина усещаше тук пръста на някакъв маниак?

Трупът на Лариса Томчак беше намерен под една арка близо до мястото, където бе живяла, буквално на стотина метра от нейния блок. При повърхностния оглед не бяха открити никакви признаци на насилие. Впечатлението беше, че жената е вървяла нанякъде, внезапно се е почувствала зле и е полегнала на земята. Арката беше широка, под нея минаваха пешеходци и коли. Мъртвата жена е била открита от човек, който в пет без петнайсет е излязъл от къщи, за да хване мотрисата, тръгваща в пет и четирийсет и две от Павелецката гара. Естествено нечия смърт и нечий труп не са повод човек да отменя своите планирани пътувания. Поне в наше време е така. След като звъннал на 02 и съобщил за трупа, жизнерадостният мъж продължил пътя си към гарата. Метрото още не работело и трябвало да извърви част от пътя пеша. В пет без пет служба „02“ приела съобщението за жена, която лежи под арката и неизвестно защо — не помръдва. Нощта била тежка, на няколко места едновременно се случили „преговори“, завършили не с приятелско разбирателство, а с кървави разправи, така че нямало възможност веднага да бъде изпратена оперативна група на мястото, където лежала и — неизвестно защо — не помръдвала някаква жена. Вярно, съобщението било предадено на служба „03“ и около час по-късно на посочения адрес пристигнала „Бърза помощ“. Лекарят констатирал смъртта и благополучно си тръгнал. Че какво друго е трябвало да направи? Ако на улицата лежи труп и никой не знае как той се е появил тук, този труп не бива да се пипа, защото ще си имаш неприятности с милицията. Да стои и да го охранява? Интересно разсъждавате обаче. Хората с часове чакат „Бърза помощ“, а аз трябва тук да ви пазя труповете, хайде де! Ще ме прощавате, ама трябва да се справяте сами. С една дума, когато се върнали свободни коли, на всички бензинът им свършвал. Докато там решавали въпроса с транспорта и горивото, на „Петровка“ пристигна Юра Коротков, който във връзка с тежката вътрешносемейна обстановка в дома си гледаше да излезе колкото може по-рано сутрин и обикновено идваше на работа малко след седем. Той се отби в дежурната част на градското управление, за да каже добро утро на приятеля си Вася Кудин, който през изминалото денонощие бил държал града под своето бащинско крило, строг контрол и зорка опека.

Както обикновено, Юра си навря носа в сводката за нощта. Съобщението за трупа на жената беше едно от последните. До него друга ръка бе добавила: „По съобщение на лекаря от „Бърза помощ“ В. К. Дюков, в чантата на жената има документи на името на Лариса Михайловна Томчак, живуща на улица…“ Това беше достатъчно, за да накара майор Коротков да изкачи на бегом през три стъпала стълбището до петия етаж и да грабне телефона, за да се обади на Олшански вкъщи. След което следователят изпрати Юра да отиде незабавно на мястото, където е бил открит трупът, и започна процесът на събиране на бригада в състава, който му бе необходим.

Когато Коротков пристигна на мястото, гледката, разкрила се пред очите му, не го зарадва. От дежурната част на градското управление съобщението беше предадено на съответната територия и служителите от окръжното управление естествено бяха пристигнали, но също едва преди малко. До момента на пристигането им хората вече усилено бяха шетали напред-назад под арката, всички следи бяха заличени, а около трупа се бе събрала плътна навалица любопитни. Вярно, веднага успяха да изяснят, че около полунощ тялото още не е било тук — със сигурност, защото ей онази жена, Верка, всяка вечер разхождала кучето си тук, кажи-речи, до един през нощта, тъй като това псе било голямо и зло и дори не само децата, ами и възрастните се страхували от него, та затова тя го разхождала, когато навън вече нямало хора, та така и снощи, обаче никого не била видяла тук. Намериха се и други обитатели на близкия блок, които или се били прибирали късно, или били разхождали кучетата си, и по техните думи най-малко до дванайсет и половина тялото го нямало тук. Тоест то се бе появило между един и четири и половина сутринта.

Съдебномедицинският експерт Айрумян преди всичко определи давността на настъпването на смъртта. Излизаше, че Томчак е умряла доста време преди да е била докарана тук и хвърлена под арката. Според сметките на експерта смъртта бе настъпила приблизително в десет часа вечерта. Айрумян още не беше приключил с огледа на тялото, затова всички останали се измъчваха в неведение за причините на смъртта.

— Виж — прошепна Настя на Коротков, като го дръпна за ръкава и го отведе настрана — колко прилича всичко на убийството на Широкова. Елегантно облечена жена е открита мъртва. Двете жертви се познават и имат много общи познати.

— Не си съвсем права, сестро — поклати глава Коротков. — Снощи се прибрах късно и затова не ти се обадих, но не всичко е толкова гладко.

— Какво си открил?

— Нещо. Именно нещо. Тоест изобщо не разбирам какво. С една дума, Ася, високопоставени любители на конния спорт и прислужващите им служители на клуба си спомниха, че към края на лятото са забелязали странен млад мъж, който правел снимки из територията на клуба. Представил се като фотограф на ново списание, читатели на което се предвиждало да бъдат нови руснаци и техните скучаещи в разкошните си домове съпруги. Списанието било толкова ново, че още не бил излязъл нито един брой, затова не било чудно, че никой още не го е чел и изобщо не го е виждал. Естествено никой не видял нищо лошо в това да се даде възможност на момчето да направи няколко снимки с пейзажи, коне, жокеи, треньори, коняри и на оздравителния център. Тъй като много хора били видели фотографа, намериха се и такива, които бяха запомнили името на списанието, за което той уж работел. Изгубих си цял ден за издирване, но сега мога да ти кажа със сигурност: такова списание няма и никой никога не е чувал за него. Дори за проект не се е говорило.

— Ясно. А защо каза, че младият мъж е бил странен?

— Не го казах аз, служителите на клуба го оцениха така. Нещо не им харесал.

— В какъв смисъл?

— Асенка, и те не можаха да ми обяснят членоразделно какво странно са намерили у него. Само един или двама споменаха, че им заприличал на хомосексуалист. Як един, мускулест, но у него имало нещо женствено. Разбира се, вкопчих се в тях здравата. Оказа се, че не им харесали дрехите му. Панталоните били прекалено впити, а ризата прекалено нежна и цялата на плисенца — като на кино или на балет. Косата му била дълга, но сега много мъже си пускат коса. Така че ако наистина този тип е снимал Дербишов, трябва да търсим връзка между Дербишов, Широкова и Томчак. Някъде пътищата им са се пресекли. Но къде?

— Ще търсим — въздъхна Настя. — Сега поне е ясно накъде трябва да се насочим. Между другото аз имам още един вариант. През последните дни и аз не стоях със скръстени ръце и научих една твърде интересна подробност. Както знаеш, Стрелников има син — Саша. Та този Саша ужасно не би искал баща му да се разведе с майка му и да се ожени втори път. Защото Саша е комарджия, и то абсолютно вманиачен. Интелектът му стига само колкото да измъква от майка си парите, които редовно им дава Стрелников. Ако Стрелников официално престане да бъде съпруг на Алла Сергеевна, паричният поток ще секне. Така че синчето Сашенка като нищо може да е премахнало опасната за него Милочка Широкова — мотивът е налице. Друг е въпросът защо е била убита Томчак. Между другото още не знаем дали е била убита, или просто е умряла от инфаркт…

Тя не успя да довърши, когато двамата чуха гласа на експерта Зубов:

— Ей, ало! Настася, ела тук! — Застанал на колене върху постлан вестник, Зубов въртеше в ръцете си малка сребърна фигурка. — На, полюбувай се. — Подаде фигурката на Коротков.

— Какво е това?

— Намерих го в джоба на полата й. Абе ти не разглеждай ангелчето, погледни надписа на обратната страна.

Настя дръпна сребърния купидон от ръцете на Коротков и впи поглед в тънките изящни букви: На Мила от Володя с обич.

— Каква история, а! — промърмори тя. — Как това украшение е попаднало у Лариса?

— Едно от двете — сви рамене Юра. — Или Лариса Михайловна собственоръчно е удушила горката Широкова и по някакви причини е присвоила украшението…

— Или един и същи човек е убил и двете — подзе Настя. — И по някакъв начин малко преди смъртта си Лариса е намерила фигурката и я е прибрала в джоба си. Но какво може да я е завело при убиеца? Откъде може да се познават?

— И така не върви, и иначе! — притеснено констатира Коротков. — Нищо не излиза. Само едно е установено със сигурност: Дербишов не е убил Лариса.

При тях дойде Олшански и им подаде връзка ключове, които намерил в чантата на Лариса.

— Не си губете времето тук, ами вървете в жилището на Томчак — вижте, може там да има нещо. Само че внимателно, нищо не пипайте и не местете. Когато свършим тук, и ние ще дойдем. А фигурката дай на мен — за по-сигурно.

Настя и Юра Коротков дадоха сребърния купидон на следователя и се запътиха към блока на Томчак.

— А къде е мъжът й? — вяло се поинтересува Юра. — Още ли е на вилата?

— Изглежда — кимна Настя. — Във всеки случай рано сутринта никой не вдигаше домашния им телефон, аз звъних. Включен е телефонният секретар. Знаеш ли къде се намира блокът?

— Знам. Ходил съм два пъти, разговарях и с Томчак, и с Лариса. Ей онзи е, първият след кръстовището.

Те се качиха в апартамента и дълго стояха на прага, внимателно разглеждайки пода в антрето. Ако успееха да видят някакви съмнителни следи, нямаше да влязат, щяха да дочакат експерта. Но не се виждаха никакви следи. Пред прага имаше тъмнокафяво килимче, постлано, за да си сваляш върху него мръсните обувки, а после да обуваш чехли или да влизаш бос. Чехлите — по-големи — вероятно на Вячеслав Петрович, и по-малки — очевидно на домакинята — бяха грижливо поставени точно до килимчето. Не, Лариса Михайловна определено е била спокойна, когато е излизала от къщи. Явно не е бързала и не е била разтревожена, преди да излезе. Наоколо цареше идеален ред, по полираната повърхност на мебелите нямаше и прашинка.

— Хайде да проверим телефонния секретар — каза Настя, след като събу маратонките си и запристъпва на пръсти. — Може да ни подскаже кога тя е излязла от къщи.

На дисплея на телефонния секретар светеха цифрите „04“ и това означаваше, че след като Лариса е излязла от къщи, четирима души са й оставили съобщения. Настя натисна копчето new massage.

„Лариса Михайловна, обажда се майката на Гера Золотовски. Той пак е неспокоен, исках да се консултирам с вас, може би все още не бива да му давам лекарството, което му предписахте наскоро. Ще ви се обадя отново утре сутринта.“

„Ларочка, Ана се обажда. Моят Генадий ми каза, че Слава скоро щял да се прибере в Москва. Ако е така, искаме да ви поканим в събота на обед. Обади ми се да ми кажеш какво мислиш. Целувки.“

„Ляленка, защо толкова късно не си си вкъщи? — разнесе се от телефонния секретар скърцащ старчески глас. — Вече е единайсет часът и се тревожа. Непременно ми се обади, когато се прибереш, няма да мигна, докато не чуя гласа ти.“

„Вячеслав Петрович, обаждаме се от криминалната милиция. Ако сте вкъщи, вдигнете слушалката, моля. Отнася се за жена ви.“

Настя позна своя глас и неволно се усмихна. Стори й се съвсем различен от онзи, който чуваше, когато разговаряше на живо. Вероятно черепната кутия резонира и изкривява възприемането на звука.

След всеки запис електронен глас съобщаваше часа на обаждането. Първото съобщение — от майката на някой си Гера Золотовски, беше от девет без двайсет вечерта. Настя си спомни за дело отпреди три години за убийството на една алкохоличка и проститутка — Вика Ерьомина. И там разгадаването на важни факти беше свързано с телефонния секретар, но по онова време все още електронни гласове не съобщаваха деня и часа на обаждането, така че тогава тя трябваше да хвърли много усилия, за да установи точното време, когато бяха записани някои съобщения. Казват, че техническият прогрес много помагал на престъпниците да заличават следите си и да се отървават от отговорност. Но той помага и на детективите. Ето например като в този случай.

Телефонният секретар изписука три пъти, след което на дисплея грейнаха цифрите „00“. Настя озадачено погледна апарата. Но как така? Защо „00“? На телефонните секретари, които бе виждала преди, след прослушване на съобщението светваше броят на записаните обаждания. Той се сменяше само когато някой изтриеше записа с помощта на копчето erase. Докато не го изтриеш, записът се пази, както и показанията на индикатора за броя на обажданията. А това тук какво е? Записът автоматично се унищожава след първото прослушване, така ли? Не, не може да бъде. Това е очевидна глупост. Знае ли човек какво ще съдържа обаждането? Може да ти диктуват адрес, име или телефонен номер и ако в този момент нямаш подръка нещо за писане и не успееш да запишеш каквото е нужно, тогава? Край? И толкоз?

— Юра! — извика тя на Коротков, който оглеждаше другата стая. — Ела тук, ако обичаш. Нещо не мога да се оправя сама.

Коротков излезе от спалнята, понесъл пепелник с един фас.

— Мадам си е почивала следобед — заяви той. — Лежала е в кревата, завита с одеяло, и е пушила. После е спала до пет и половина.

— Будилникът? — сети се Настя.

— Именно.

— Откъде си сигурен, че не става в пет и половина сутрин? Проверявал ли си?

— Не че съм проверявал, но пресметнах. Оттук до поликлиниката, където работи, има половин час с кола. Семейството няма куче, значи необходимостта от задължителни сутрешни разходки отпада. За какво й е на Лариса Михайловна да става толкова безумно рано?

— А, така да, съгласна съм. Или тъкмо вчера по някакви причини е трябвало да стане много рано, или ти си прав: следобед е легнала да си почине, като е нагласила часовника да звъни в пет и половина. Но това означава, че е имала напълно определени планове за вечерта, инак щеше да спи колкото си иска без никакъв будилник. Не е бивало да се успи, за да не закъснее за някъде.

— Аха. А ти защо ме повика? — сети се Коротков. — С какво не можеш да се справиш тук?

— Имам вродена техническа тъпота, Юрик. Не мога да се справя с този телефонен секретар. Той ми разреши да чуя четири съобщения и сега броячът му показва две нули. Не трябва да е така.

— Защо? Нормално е — сви рамене Юра. — Какво не ти харесва, не разбирам.

— Ами ако искам да ги прослушам отново?

— Слушай ги колкото пъти искаш. Вдигни капачето, там има друго копче.

Настя бързо подхвана капачето с нокът и надникна под него. Наистина ето го малкото копче с надпис all messages, което в превод означава всички съобщения. Сега е ясно. Онова, първото копче, превърта само новите съобщения и след първото прослушване те попадат при другите.

Настя приготви бележника и химикалката си и натисна копчето. Още първият запис й показа, че на лентата са се натрупали съобщения поне от цяла седмица, но тя реши да прояви търпение и да прослуша всичките. Знае ли човек какво интересно може да чуе…

Обаждания от майката на Лариса, от пациенти, от Ана Леонтиева и Алла Стрелникова, обаждания за Вячеслав Томчак… И изведнъж:

„Здравейте, Лариса. Обажда се Виктор Дербишов. Получих писмото ви със снимката и много искам да се срещнем. За съжаление не ви намирам вкъщи. Ще ви чакам довечера от осем до осем и половина пред изхода на станция „Академическая“ на метрото. Ако не можете да дойдете днес и аз не успея да се свържа с вас, ще ви чакам утре по същото време на същото място. Желая ви всичко най-хубаво.“

Настя се вкамени, безсилна да надвие изумлението си. Тя не беше разговаряла с Виктор Дербишов, така че не би могла да твърди, че това е неговият глас, но нали Дербишов беше задържан? Беше в килия. А обаждането беше от вчера, получено около два часа следобед. Как можеше да се обясни това?

Зад гърба й се появи Коротков — беше дотичал от кухнята, която оглеждаше, след като бе приключил със спалнята.

— Какво чувам? — учудено попита той. — Какъв е този Дербишов? Кога й се е обаждал? И изобщо гласът не е неговият, главата си залагам. Аз разговарям с него по три часа всеки ден.

— Не е той, Юрик — тихо каза Настя. — Това е убиецът. Същият, който е откраднал от офиса хартия с пръстовите отпечатъци на Дербишов. Същият, който е направил снимката и ловко е подправил почерка на Виктор. Той е поканил от името на Дербишов Мила Широкова на среща и я е убил. И е направил буквално същото с Лариса. Само че не й е пратил писмо, а й се е обадил по телефона. Ако разбера защо на едната е написал писмо, а на другата се е обадил по телефона, ще разгадая в какво се състои цялата работа.

— Но защо е постъпил толкова глупаво? Виктор Дербишов е задържан. Защо престъпникът действа от негово име? Нали така лесно може да се издаде! Как не се е сетил?

— Не е знаел за задържането на Дербишов. Тоест със сигурност не е човек от близкото обкръжение на Виктор. В неговата фирма всички до един знаят, че Виктор е в предварителния арест.

— И съседите му от блока знаят — подзе Коротков. — Той ме помоли да отида, да взема любимата му котка и да я дам на някого от съседите, за да я хранят, докато него го няма. Излиза, че убиецът не е от най-близкото обкръжение на Дербишов, но все пак има достъп до офиса му, щом е успял да вземе онази хартия. Освен това Дербишов не го познава по физиономия. Или пък има съучастник.

— Имаш предвид фотографа? — уточни Настя. — Смяташ, че ако убиецът е снимал лично, Дербишов е можел да го познае?

— Ами да. А ако Дербишов го е видял и не го е познал, значи или той не познава убиеца, или фотографът просто е бил трето лице. Или пък Дербишов изобщо не е видял фотографа. Това впрочем е напълно възможно. Спомни си снимката. На нея ясно личи, че Дербишов не позира, той дори не гледа към обектива. А е сниман в цял ръст от около пет метра разстояние. Ако фотографът е стоял зад дървета или храсти, Виктор може просто да не го е забелязал.

— Юра, можеш ли да си представиш ситуация, при която Дербишов да не се познава лично с убиеца? Този човек планомерно го води към смъртна присъда, а Виктор и хабер да си няма защо и как? Ние с теб съвсем наскоро имахме подобен случай. Спомняш ли си делото за еврейчетата? Черкасов също се кълнеше във всичко свято, че никога на никого не е причинявал зло и никога не е имал врагове. Сега ме интересува повече откъде Лариса Томчак е познавала Дербишов и защо му е написала писмо, че и снимката си сложила вътре. Ти спомена ли името му, когато разговаря с нея?

— Не, защо? — Юра сви рамене. — При обиска във вилата на Томчак, когато намерихме писмата, името Дербишов наистина фигурираше, но не натрапчиво. А самият Томчак беше толкова потресен, че едва ли изобщо е запомнил някакви подробности. И после, там се споменаваха само собственото и фамилното му име, нямаше нито бащино, нито адрес. Ако Лариса Михайловна е искала да намери абстрактния Виктор Дербишов — без бащиното, без адреса, без годината и мястото на раждане, — нямаше да може да го направи толкова бързо, можеш да бъдеш сигурна.

— Добре, сигурна съм. Между другото делото на Черкасов, щом си го припомнихме, ни учи, че трябва много внимателно да проучваме биографиите на заподозрените. Там винаги може да се открие нещо доста интересно и полезно за делото. Да вземем например съпругата на Стрелников.

— Какво се хвана сега за съпругата на Стрелников? Какво не ти харесва в тази мила и прекрасна Алла Сергеевна?

Позвъняване на вратата прекъсна дискусията им. На прага застана следователят Олшански, зад гърба му стоеше Олег Зубов — още по-мрачен, отколкото бе сутринта, когато заради трупа на Лариса Томчак го извадиха направо от леглото, където честно излежаваше болничните си, дадени му заради остра респираторна вирусна инфекция. Това беше другата особеност на експерта: при най-незначителен повод за тревога за здравето той незабавно си вземаше болнични и прекарваше в леглото точно един ден, след което идваше на работа и съобщаваше всекиму със страдалчески вид, че е тежко болен, но има толкова много работа, че се налага да бачка до изнемога и изобщо всички наоколо са гадове и несъзнателни егоисти, не оставят човека да поболедува нормално, и ето — принуден е да идва на работа, когато му е толкова зле, толкова зле… Олег Зубов обожаваше работата си и за нищо на света не би се съгласил да боледува повече от един ден, но му бе крайно необходимо околните ясно да разбират каква огромна жертва принася пред олтара на разкриването и разследването на престъпленията. Всички трябваше да са наясно, че той им прави голяма услуга, като продължава да идва на работа, макар че нормалното в случая би било да легне и да умре. Никой не знаеше откъде се бяха взели тези особености в характера на Олег, но тъй като той работеше на „Петровка“ повече от десет години, колегите му бяха свикнали и приемаха неговото мрачно хленчене като естествено и неизбежно.

— Е, какво намерихте тук? — още с влизането си попита Олшански, сякаш бе убеден, че в жилището на семейство Томчак със сигурност е скрит ключът към разгадаването на двете убийства, достатъчно е само да си отваряш очите, за да го намериш.

— Намерихме едно-друго — предпазливо отговори Коротков. — Вчера около два следобед на Лариса Михайловна се е обадил някакъв мъж, който се е представил като Виктор Дербишов…

— Как, как? — прекъсна го следователят. — Как се е представил?

— Като Виктор Дербишов. Вероятно този човек не е знаел, че Дербишов е задържан и е при нас. Лариса Михайловна също не го е знаела, тъй че му е повярвала. Гласът е съвсем различен, но Лариса очевидно не е познавала и гласа на истинския Дербишов. Тя му е писала писмо, като е сложила в плика и снимката си. И ето че вчера някакъв човек, представил се като Дербишов, й се е обадил, съобщил й е, че е получил писмото, и й е определил среща до станция „Академическая“ на метрото между осем и осем и половина вечерта. Когато се е прибрала от работа, Лариса Михайловна е полегнала да си почине, вероятно преди срещата с този мъж, а малко след седем е излязла. Вчера тя е оставила колата си пред поликлиниката, където работи, така че е пътувала до „Академическая“ или с метрото, или с такси.

— „Академическая“ — промърмори Олшански. — Пак тази „Академическая“! И Широкова е ходила там в деня, когато са я убили. Човек би помислил, че мнимият Дербишов е поканил на среща и нея. Направо мистерия! Съвсем се обърках.

След известно време той отпрати Настя и Юрий и остана в апартамента само със Зубов. Това означаваше, че Олшански ще седне на крайчеца на някой стол насред хола и дълго и мълчаливо ще мисли, а Олег трябваше да е наблизо, та моментално да се втурва да проверява разнообразните идеи, които щяха да хрумват на неуморния следовател. Например: „Погледни съдовете в кухнята! Какво е ползвано наскоро, какво е прясно измито?“ Или: „Я виж в банята. Кои кърпи са влажни? Сапунът мокър ли е? Кога за последен път е използван бръсначът?“ Никога не можеше да се предвиди каква идея ще споходи следователя Олшански и на Олег Зубов не му оставаше нищо друго, освен търпеливо да чака указания.

* * *

— Та какво ми говореше за Алла Сергеевна Стрелникова? — попита Коротков, след като се качиха в неговата вехта и раздрънкана от московските пътища и от тежкия живот кола.

— По-скоро за сина й. Можеш да ме презираш, Юрик, но не можах да надвия чувството си на дълбоко недоверие към Владимир Алексеевич Стрелников, затова събирах сведения за него по обиколни пътища. В частност чрез Ана Леонтиева — тя е приятелка на Алла Сергеевна и не обича твърде самия Стрелников. Както и чрез мъжа й — Генадий Фьодорович Леонтиев, който обожава Стрелников и е равнодушен към Алла Сергеевна. От съпоставките между нещата, които научих от тях, се очертава следната картинка: Алла Сергеевна системно крънка пари от Стрелников за мними нужди, каквито всъщност няма. Генадий Фьодорович с пяна на устата ми доказва колко благороден и почтен бил неговият приятел и как дори след като се разделили, на няколко пъти й давал големи суми за скъпи пластични и козметични операции, после за основен ремонт на апартамента и на два пъти — за ремонт на колата. Още два пъти й давал пари, за да отиде на курорт в чужбина и изобщо да не се лишава от нищо. А пък съпругата на Генадий Фьодорович Леонтиев — Ана, понеже не знае, че съм разговаряла с мъжа й, ме гледа с едни ясни очички и ми разправя каква изумителна красавица била Аллочка, как изглеждала на не повече от трийсет, макар че имала вече голям син, и то без каквито и да било козметични или пластични операции — просто по природа. Аллочка била голяма работарка, денем и нощем се трепела в своята модна къща, дори не ходела на почивка никъде освен на вилата, за да може всеки момент да се върне в града заради работата си. До такава степен нямала време за нищо освен за работата, че дори не можела да ремонтира апартамента си. Аз, Юрочка, съм готова да допусна, че една предана и любяща приятелка не би разказвала на чужди хора с какви усилия Алла Стрелникова успява да запази младостта и красотата си. Обаче за ремонта не ме лъже. С Алла е разговарял Миша Доценко, и то неведнъж, ходил е у тях. Там нямало и намек за основен ремонт. По моя молба Миша тайничко е огледал и колата. И на нея не е правен никакъв скъп ремонт. Колата е произведена през 1992 година, не е катастрофирала и дори тъпа в техническо отношение особа като мен разбира, че в нея не е вложена нито копейка допълнително. Е, пита се в задачката тогава: къде пропилява тези пари Алла Сергеевна? Правилно, дава ги на сина си Сашенка, който с тях глези хазартната си психика. И Сашенка ще се чувства много зле без тези пари, тоест ще му бъде скучно да живее на този свят. За сметка на това Сашенка има приятелка — Наташенка, момиче от екстра класа, което кара собствена кола, печели повече от прилично, защото е учила счетоводство, компютри, знае два чужди езика и работи в голяма фирма. И нашата Наташенка е страстна комарджийка, и то по-страстна от Сашенка — така поне ни уверяват постоянните посетители на местата, където те редовно играят. Къде ме караш?

— В службата. Не отиваме ли на работа? — учуди се Коротков.

— Ех че си, Юрик, аз ти разказвам важни и интересни неща, чуруликам ти като птичка, размахвам крилца, а ти не ме слушаш. За кого се старая, а? Да не би за себе си?

— Слушам те много внимателно.

— Ако е било внимателно, трябваше да разбереш, че не отиваме в службата, а на съвсем друго място. Първо, трябва да проверим дали фирмата, в която работи нашата приятелка Наташенка, няма делови контакти с фирмата, в която работи Дербишов. Второ, трябва да видим дали собственичката на бюрото за запознанства „Купидон“ не е продавала конфиденциална информация за Людмила Широкова и ако е продавала — каква и на кого. И трето, трябва да проверим дали Людмила Широкова и Лариса Томчак са се срещали със сина на Стрелникови. С други думи — дали са го познавали по физиономия.

— Нещо не схващам мисълта ти — навъси се Коротков. — Разбира се, напълно ти се доверявам и щом казваш, че трябва да проверим всичко това, ние ще отидем и ще го проверим, но честно да ти кажа, не ми е твърде ясно и изобщо — гладен съм.

— Да хапнем някъде тогава! — на драго сърце се съгласи Настя. — И аз умирам без кафе, заспивам в движение. Колкото до мисълта ми, тя е примитивно проста. Този нехранимайко — Сашенка Стрелников — здравата се е стреснал да не би хищната малка щука Милочка Широкова да омотае здраво родното му татенце и вече никога да не го пусне. Предишната любима на татенцето — Люба — е била същество съвсем непретенциозно и съответно — напълно безопасно. Люба е обичала татко Володя от все сърце и не е имала мераци за парите му, искала е само таткото да бъде до нея. А Милочка е била съвсем друго нещо. И венчавката в черква е демонстрирала този факт съвсем недвусмислено. В този момент Сашенка и Наташенка разбират, че идва краят на техните хазартни развлечения. Наташенка не е толкова застрашена, тя е момиче самостоятелно, има си парички, за да задоволява страстта си, но няма никакво намерение да издържа Сашенка — не е такова съкровище, че да си харчи парите по него. Значи какво излиза? Правилно, тази хищница Милочка трябва да се махне от пътя им. Милочка е поставена под наблюдение, чрез което лесно и бързо се установява, че тя посещава любезната Тамара Николаевна — собственичка на бюро за запознанства. Или на брачна агенция, ако така ти харесва повече. На Тамара Николаевна се поднася подаръче във вид на плик с новички зелени хартийки и в замяна се получава информация на кого Милочка в най-близко време ще напише писмо с предложение за запознанство. Нататък е още по-просто. Тамара им дава координатите на Дербишов и номера на неговата пощенска кутия. Сашенка и Наташенка отварят кутията — опитвала съм, никак не е трудно. Знаеш ли как се прави? Ще се пукнеш от смях. Никой никога не би сложил на триста кутии триста различни брави. Бравите обикновено са пет-шест вида, купуват се по петдесет бройки от всеки вид и се поставят на кутиите. Това се прави още в завода производител. За да подбереш ключ за конкретна кутия, а не да я разбиваш, трябва да наемеш десетина кутии, да получиш техните ключове — един от тези ключове непременно ще пасне. Сашенка и Наташенка подбират ключ за кутията на Дербишов, защото именно нейния номер им е казала Тамара, и чакат там да бъде пуснато писмо от уличницата Милочка. Писмото е пуснато. Те го вземат и си тръгват. По този начин самият Дербишов наистина не е получавал писмото от Широкова и не е виждал снимката й. Камо ли пък да й е писал отговор. После — а може би и преди това — Наташенка уж по служба отива в офиса при Дербишов и открадва оттам малко чиста хартия за обикновен принтер. Предварително се убеждава, че Дербишов е пипал тези листове, тоест оставил е върху тях отпечатъци от пръстите си. Пак там тя успява да намери документ, писан на ръка от Дербишов — този документ ще им послужи като образец при подправянето на почерка. А Сашенка горе-долу по същото време проследява Дербишов до клуба за конен спорт, преструва се на фотограф и прави снимките. Нали трябва да прати нещо на Широкова в плика с отговора? И то не може да прати снимката на кой да е красив мъж, трябва да прати снимката на самия Дербишов, защото в бюрото на Тамара Николаевна има регистрационен картон със снимката му и Мила я е виждала. По-нататък всичко е ясно. Сладурчетата написват писмо до Мила от името на Дербишов, определят й среща на „Академическая“, а когато тя отива, я подмамват да отиде на бунището край града и я убиват. Само не мога да разбера как са я подмамили да отиде там. И каква тежест е носела в ръцете си Мила.

— Като те слуша човек, може да си помисли, че всичко друго ти е ясно — недоверчиво промърмори Коротков. — О, ето едно свястно капанче, хайде да влезем. Мисля, че тук храната не е отровена.

Той спря колата пред невзрачно наглед заведение. Вътре беше полутъмно и тихо, миришеше на пържени кюфтета и лошо кафе. Настя не беше капризна, затова просто седна в един ъгъл, облегна се назад и притвори очи. Беше много уморена, денят бе започнал толкова отдавна — сякаш се влачеше вече трето денонощие, а без чаша силно кафе на всеки два часа тя се чувстваше напълно скапана.

— Какво да ти донеса? — попита Юра.

— Все ми е едно — избъбри Настя, без да отваря очи, — само кафето да е силно.

След няколко минути пред нея стоеше голяма чаша хубаво силно кафе и чиния със сандвичи. Настя отпи и учудено погледна Коротков:

— Откъде в тая дупка такова кафе? Сякаш са го приготвили в домашна обстановка и лично за управителя.

— Не обиждай, сестро — засмя се Юра, — не бих те довел на какво да е място — животът още ми е мил. Влизам само в заведения, откъдето има гаранция, че ще си тръгна жив, в смисъл — неотровен. А такава гаранция може да ти даде единствено личното познанство със собственика. Разбра ли сега?

— Ти си рекетьор на дребно — добродушно каза тя. — Но въпреки това ти благодаря.

— Няма да минеш само с благодаря. Щом си толкова умна, по-добре ми обясни защо Саша Стрелников е трябвало да се прави на педераст, да носи изопнати кожени панталонки и ризки с плисета и дантели. Нали каза, че си имал гадже, значи не е хомосексуалист. Защо е тогава този маскарад?

— Ами за да не го запомнят. Начин за маскировка.

— Ново двайсет! Запомнили са го именно защото е приличал на гей. Набил се е в очите на всички тъкмо с необичайния си вид!

— Така да бъде. Но освен този необичаен вид, някой нещо запомнил ли е? Кожени панталонки, риза с плисета, дълга коса. Сваляш панталонките и ризата — и ставаш като всички. Сваляш перуката — нямаш и дълга коса. А някой запомнил ли е лицето? Гласа? Маниерите? Ето това е важното. И е азбучно правило в криминалистиката: на първо място се запомня едрото и яркото. Прическата, дрехите. А носът и очите остават на последно място. Ти спомняш ли си какви са очите на нашия началник?

— На Житената питка ли? Сини.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Небесносини. Можем да се хванем на бас — на каквото искаш.

— Няма да се хващам на бас с тебе, Юрик, защото очите на Житената питка са зеленикавокафяви. Специално се загледах един прекрасен ден, когато се улових, че не помня какви са.

— Стига бе! — Коротков остави в чинията нахапания сандвич и страшно изумен, впери очи в Настя: — Не може да бъде! Будалкаш ме. Очите му са небесносини.

— Не, драги, зеленикавокафяви са. Хем от колко години работиш с него?

— От тринайсет — мрачно си призна Юра. — Да, уцели ме право в сърцето. Сега обаче ще ти го върна. Добре, да предположим, че ме убеди за Людмила Широкова, готов съм да се съглася, че всичко е станало така, както ми го обясни. А какво се е случило с Лариса Томчак? Защо и тя е била убита? Нали Стрелников не е възнамерявал да се жени за нея? И после: защо са подхвърлили писмата във вилата на Томчак? Какъв е смисълът?

— Ами никакъв. Застраховали са се. Според техния гениален замисъл за убийството на Широкова е трябвало да бъде обвинен Дербишов. За тях Дербишов е случайна жертва. Просто тъкмо той по това време е бил препоръчан на Людмила, именно на него тя е написала писмо. На негово място е можел да бъде който и да е. Но за всеки случай е трябвало да създадат на татенцето един милион неприятности във връзка със смъртта на Мила, та задълго да избият мераците му за брачно щастие. И още един важен момент, може би най-важният: за да падне подозрението върху Дербишов, трябвало е милицията да намери неговото писмо. Ако любовната кореспонденция на Широкова попаднела в ръцете на Стрелников, било е сигурно, че той ще я унищожи. И тогава никой не би могъл да стигне до никакъв Дербишов, щяхме да търсим друг убиец. И — не дай си боже — можехме да пипнем Сашенка и Наташенка. Друг е въпросът откъде са взели тези писма. Може Мила да ги е носела в чантата си. Може да са били в апартамента на Стрелников, до който Саша, съвсем естествено, има свободен достъп. Но това ще научим от самите тях, важното е, че писмата е трябвало да бъдат намерени от милицията и по възможност да бъдат свързани със самия Стрелников. И не щеш ли — като по поръчка — татенцето отива на вилата при чичко Слава Томчак. Защо отива там е отделен въпрос, но милицията рано или късно ще научи, че е ходил. А ако не научи сама, може да й се помогне, да й се подскаже, ако трябва. Ще намерят писмата, ще припишат на Стрелников ревност, ще започнат да го влачат по разпити. Разбира се, татенцето не е убило Мила и ще успее да го докаже, но докато успее, доста кръвчица ще му изпият. Нека, та друг път да не се заплесва по млади мацки.

— Добре, да речем, че съм готов да приема твоята версия. Ами Лариса? Тя какво общо има с цялата тази история?

— Може би е започнала да се досеща за нещо. Може прекрасно да е знаела каква е истинската ситуация при Алла и Саша и да се е сетила, че Саша има пръст в смъртта на Мила. И да е написала писмо до пощенската кутия на Дербишов, за да види какво ще се случи.

— Не, Ася, тук нещо в логиката ти не ми харесва — намръщи се Коротков. — Така нещата изобщо не се връзват. Как така е написала писмо? Защо е трябвало? Откъде изобщо е научила името на Дербишов и номера на пощенската му кутия?

— Не знам, Юрочка. — По лицето на Настя се изписа болка и тя потърка с пръсти челото си. Коварното главоболие все пак я бе издебнало, за да я нападне из засада. — Нищо не знам. В това дело има толкова много дупки, които ние с теб трябва дълго да закърпваме. Хайде с Божията благословия да вървим при Тамара Николаевна. Да започнем от нея, за да не подплашим гълъбчетата Сашенка и Наташенка.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

ГЛАВА 12.

Собственичката на бюрото за запознанства „Купидон“ Тамара Николаевна веднага позна Настя, а към Коротков погледна въпросително и недоумяващо.

— Нови въпроси ли имате към мен?

— Да — кимна Коротков. — И преди да започнем да ги задаваме, бих искал да кажа няколко думи.

Днес Тамара Николаевна изглеждаше много по-внушително от онзи път, когато при нея бе дошла само Настя. Маникюрът на ръцете й беше пресен, косата издаваше съвсем скорошно посещение на фризьорски салон. Белите косми бяха грижливо боядисани, а прическата бе подредена с елегантна небрежност. Пък и костюмът й беше скъп. Сега само с един поглед човек можеше да се убеди, че бизнесът й върви прекрасно.

— Тамара Николаевна, вие сте собственичка на фирмата и можете да работите както желаете. Информацията, с която разполагате във връзка с характера на дейността ви, не е държавна тайна и забраната за разгласяване не се отнася за нея. Прав ли съм?

— Да, разбира се — съгласи се собственичката на „Купидон“. — И какви въпроси имате към мен във връзка с това?

— Ако изведнъж се окаже, че използвате тази информация не само в пряк интерес на клиентите, никой не би могъл да ви обвини в нещо осъдително. Това е ваша информация и вие можете да правите с нея каквото искате. Дори да я продавате.

— Не ви разбирам — вдигна вежди Тамара. — Откъде ви хрумна, че я продавам? Всъщност цялата ми работа се състои именно в продаване на информация за едни лица, които се нуждаят от запознанство, на други такива лица. За каква друга продажба може да става дума? Да, аз от самото начало не скрих, че за някои клиента създавам по-привилегировани ситуации, но както справедливо отбелязахте, това е мое право. И досега никой не го е оспорвал.

— Несъмнено. Но ако, не щеш ли, подчертавам — не щеш ли! — се окаже, че сте давали тази информация не само на ваши клиенти, никой няма да каже, че не сте имали право да го сторите. И никой няма да ви се закани с пръст. А сега ето моя въпрос: Съобщавали ли сте на някого, че сте дали на Людмила Широкова координатите на Виктор Дербишов?

— Съобщавала съм. — Тамара се обърна към Настя. — Съобщих на вас, спомняте ли си?

— Спомням си — отговори Настя. — А на кого друг?

Тамара Николаевна се замисли, после решително отговори:

— На никого друг. Във всеки случай — не си спомням.

— А ако се постараете да си спомните? Повтарям, Тамара Николаевна, това е ваше право и никой не би ви осъдил, ако сте го сторили. Спомнете си, моля ви.

— Не. — Тя бавно поклати глава. — Не си спомням такова нещо.

— Тогава ще задам въпроса си по-конкретно. Да са идвали при вас един младеж на име Александър или млада жена на име Наташа и да са искали да им дадете информация на кого в най-близко време Мила Широкова ще напише писмо с предложение за запознанство? Това може да се е случило най-вероятно в края на август или началото на септември.

— С абсолютна сигурност — не! — веднага отговори Тамара. — Не бих могла да забравя такъв случай.

— А ако е имало, бихте ли им дали такава информация?

Тамара Николаевна стана от диванчето, направи няколко крачки до прозореца и постоя така, замислена.

— Не знам — каза най-сетне. — Може би бих им дала.

— От какво зависи това?

— От целта, за която им трябва информацията. Разбира се, преди всичко бих помислила дали това няма да навреди на редовните ми клиенти. Но ако някой би ме убедил, че в резултат няма да последва нищо лошо и целта е достатъчно ясна, напълно вероятно е да дам информацията.

— Естествено — не безплатно? — уточни Коротков.

— Млади човече — невъзмутимо отвърна Тамара, — не живеем под крилото на благотворителна организация. Днес никой нищо не дава безплатно.

— Ясно — кимна Юра. — А имали ли сте изобщо такива случаи? Не с Широкова, с други хора?

— Засега не — едва забележимо се усмихна собственичката на бюрото. — Случвали са се такива неща, но по-различни от това, за което ме питате.

— Например? — сепна се Настя. — Какво значи такива неща?

— Например една дама се среща с препоръчания от мен кавалер, той й прави силно впечатление, тя много иска познанството им да продължи, но кавалерът не проявява активност, не й се обажда и очевидно не се е заинтересувал от дамата. Клиентката изпада в истерия, струва й се, че е срещнала мъжа на живота си и иска да знае какво не е харесал у нея този човек. Може би има шанс да отстрани недостатъка. И идва при мен и пита: С коя друга се среща той? Особено я вълнува въпросът за жените, които съм му препоръчала и с които той се е срещал по-дълго време. Какво представляват те? Как изглеждат? С какво се занимават? Какво е образованието им? А материалното положение? Ето такива неща са ме питали, такива случаи съм имала.

— И какво, давате ли им подобна информация?

— Защо не? — отговори с въпрос и Тамара Николаевна. — Ако искам хората да се намерят взаимно или поне да се харесат, трябва да им помагам, доколкото мога. Разбира се, ще разкажа на такава клиентка всичко, което знам. Нищо чудно тя наистина да успее да поправи нещо у себе си и да привлече вниманието на мъжа, който толкова силно е докоснал сърцето й. Между другото в моята практика това се е случвало на два пъти. Първото запознанство не е дало резултат, но след като дамата се е вгледала по-внимателно в своите по-преуспели съперници, прави още един опит. В резултат мъжът е луд по нея и й прави предложение.

— В подобни ситуации пълна информация ли давате на клиента? Имам предвид — име, адрес?

— Не, дума да не става. Това просто не е необходимо. Давам им възможност да видят снимка и разказвам за човека всичко, което знам. Защото клиентката се интересува именно от това, а не от името и адреса. Нали не възнамерява да следи неверния любим и да му вдига скандали!

— Значи си спомняте със сигурност, че никакъв мъж не е идвал при вас и не ви е молил да му кажете за поредното запознанство на Людмила Широкова? Може да е бил някой провалил се почитател, който се е влюбил в нея до уши, а тя не е проявила желание да се срещне отново с него? Не е ли имало такова нещо?

— Не е имало. Не бих го скрила от вас — можете да ми вярвате. Първо, някой е убил Мила и нещата са твърде сериозни. И второ, вече ви казах, че не виждам нищо лошо в предаването на такава информация. Мисля, че и вие сте напълно съгласни с това.

Настя и Коротков станаха и започнаха да закопчават якетата си.

— Ами добре, благодарим ви, Тамара Николаевна — каза с въздишка Коротков. — Извинете, че ви отнехме от времето.

Тамара царствено кимна в отговор и снизходително се усмихна.

* * *

— Нищо не разбирам! — разстроено рече Настя, качвайки се в колата. — Хем трябваше да се получи. Трябваше!

— Добре де, не се ядосвай — успокои я Коротков. — Може тази твоя Тамара да лъже. Да е продала информацията на Стрелников и неговата приятелка.

— Не лъже — поклати глава Настя. — Ти неслучайно толкова дълго я убеждава, че спокойно може да не крие нищо от нас. И после, тя наистина смята, че има право да продава информация и в това няма нищо осъдително. Но как са стигнали до Дербишов тогава? Откъде са научили номера на пощенската му кутия? Кой им е казал, че именно в кутията на Дербишов трябва да търсят писмо от Широкова? Истинска мистерия, ей богу!

— Ася, не се вкопчвай в това — посъветва я Юрий. — Ние трябваше да проверим три неща. Останаха още две. Ако по другите две уцелим десетката, можем да смятаме третото — тоест първото, за установено. Чудо голямо — не си била признала сводницата недна! Хайде де! И без нейното признание ще научим. В края на краищата тези гълъбчета сами ще ни кажат всичко, когато ги притиснем. Къде отиваме?

— При Стрелников. Ще опитаме да научим дали Мила Широкова се е познавала със сина му. А дали го е познавала Лариса Томчак — ще помоля Олшански да провери някак. И без това днес ще разпитва мъжа й, сигурно вече са го довели от вилата.

* * *

Времето неумолимо хвърчеше, денят беше към края си, а странното дело за труповете, свързани с бюрото за запознанства „Купидон“, вместо да се изяснява, се заплиташе още повече. Първо, Владимир Алексеевич Стрелников бе категоричен, че Мила Широкова никога не била виждала сина му.

— Не съм привърженик на прекомерната семейственост — сухо отговори той, когато Коротков и Настя отидоха при него.

— Извинете, на коя семейственост? — не разбра Коротков.

— На прекомерната. — Стрелников снизходително се позасмя и поясни: — Има хора, които обичат да запознават помежду им всичките си приятели, роднини и дори случайни познати. Те създават около себе си съдружие от взаимно познати хора и се варят в този казан, като се ласкаят от илюзията, че ето колко ги обичат всички и колко много хора са им близки. Има дори такива, които запознават бившите и настоящите си съпруги или любовници и се радват, че дамите общуват нормално, не си издират очите и изобщо дори май се сприятеляват. Това наричам аз прекомерна семейственост.

— И вие не постъпвате така?

— Никога.

— Защо? Лошо ли е близките ви да се познават помежду си и да са приятели? Мисля, че на хората трябва да им харесва да имат около себе си такова приятелско обкръжение.

— На мен не ми харесва! — отсече Стрелников. — Твърде добре знам какво излиза от всичко това. Във всеки случай не запознах своя син с любовницата си.

— Това само за Широкова ли се отнася? Или и Люба Сергиенко не се познаваше с него?

— Не е точно така… С Люба живяхме заедно дълго време и когато синът ми се обаждаше по телефона, понякога тя вдигаше слушалката. Но се е случвало само няколко пъти, защото Саша ми се обажда рядко, изключително рядко.

— И защо? — учуди се Настя. — Да не сте се скарали?

— Не, нищо подобно. Обаждам му се аз — почти всеки ден. Така че не е нужно той да ми се обажда. Само ако има нещо спешно. Но, повтарям, освен няколко кратки разговора по телефона, Люба и Саша не са общували помежду си. Във всеки случай аз не знам да са се познавали по-отблизо.

— А с Мила? — напомни Коротков, връщайки се към главния въпрос.

— С Мила — още по-малко. Преди известно време Саша се сближи с ново момиче, увлече се, не му беше до мен. И без това по-рано се обаждаше изключително рядко, а напоследък съвсем престана. Доколкото знам, през времето, когато в апартамента ми живееше Мила, Саша нито веднъж не ме е търсил по телефона. Всъщност не разбрах за какво бяха тези въпроси. Защо се интересувате дали синът ми и Мила са се познавали?

— Ще ви обясня — обеща Юрий. — Но по-късно. А сега ми кажете, моля, семейство Томчак познава ли сина ви?

— Естествено. Още от раждането му. Как е възможно да бъде другояче, след като ние със Слава Томчак сме приятели от първи курс в института!

— Значи и Лариса Михайловна го е познавала?

— Ама разбира се. — Стрелников започна да се дразни, и то съвсем неприкрито. — След като Лара завърши медицинския и стана лекарка, ние решавахме всички свои здравни проблеми чрез нея. Когато Саша, седемгодишен, падна от едно дърво и получи леко мозъчно сътресение, Лара каза, че лично ще го наблюдава, защото такива травми, дори леки, с възрастта могат да дадат усложнения, особено в периода на пубертета. Оттогава тя преглеждаше Саша поне два пъти годишно в продължение на дълги години. Слава богу, нямаше последствия. Лара ни уверяваше, че е напълно здрав.

Когато се върна на „Петровка“, Настя се обади на следователя Олшански. По думите на вече разпитания Томчак той й повтори същото. Излизаше, че Лариса не е могла да не познае Саша Стрелников, с какъвто и грим да се е преобразил. Излизаше… тоест пак нищо не излизаше. Младият комарджия е можел да убие Мила Широкова, но не и Лариса Томчак. И Настя трябваше да започне всичко отначало.

— Константин Михайлович, а какво ще правим с Дербишов? — оклюмано попита тя следователя. — Трябва да го пуснем, срокът изтича. А аз нямам никакви идеи. Тази сутрин сякаш имах безброй, а сега всичките се пръснаха с оглушителен гръм.

— Лошо. Огорчаваш ме, Каменская — много сериозно отговори той. — Защо ли не вземем да опитаме стария изпитан метод на общата атака? Представи си, че помогне.

— Как по-точно?

— Много просто. Качете Дербишов в служебна кола и го докарайте тук, при мен. Поканете пак тук за осем вечерта всички останали — Стрелников, Леонтиев и жена му и Томчак. А в девет докарайте и младата двойка — Саша Стрелников и приятелката му. Между другото ти ходи ли в нейната фирма?

— Ходих — въздъхна Настя. — И там всичко е мъгляво, нищо не се изяснява. Наталия Загрьобина е много уважавана, квалифицирана и дисциплинирана служителка, не е уличавана в нищо подозрително. Нейната организация няма преки контакти с фирмата, където работи Дербишов, в смисъл че нямат бизнесконтакти. Но това естествено не изключва Загрьобина да е ходила по работа при Дербишов. Не е трудно да се намери повод, тъй като и двете фирми така или иначе имат отношение към недвижимите имоти. И още една подробност: Загрьобина, според сведения от нашето адресно бюро, не е регистрирана в Москва, макар в службата й всички дружно да твърдят, че е коренячка московчанка.

— Къде е сега тази сладка двойка гълъбчета?

— По последни сведения — у Стрелников-младши. Пратихме по това направление Селуянов, той казва, че Загрьобина обикновено до пет часа е на работа, после се качва в бляскавата си кола и тръгва за среща със Саша. До десет вечерта те най-редовно са или в неговия апартамент, или вечерят някъде заедно, а после посещават места, където може да се поиграе. Селуянов например установи, че през последната седмица са ги виждали два пъти на място, където се играят карти с големи залози, и три пъти — в едно казино.

— Какво друго е установил твоят бдителен Селуянов?

— Че Сашенка Стрелников носи дълга коса и има крехко телосложение. И това ме уби окончателно. Дългата коса — добре, в такъв случай прекрасно става за ролята на неизвестния фотограф, когото са видели в клуба по спортна езда. Обаче фактът, че физически не е особено развит, ми говори, че или е имал съучастник, или няма нищо общо с убийствата. Нали си спомняте, по тялото на Широкова нямаше следи от борба. Нима едно слабичко крехко момче би могло да я удуши толкова ловко и бързо, че да не е нужно да се бори с нея? Трябвало е да остави по тялото й синини и драскотини, а такива нямаше. И още нещо. На местата, където бяха открити труповете на Широкова и Томчак, нямаше следи от влачене. Ако дамите са умрели не там, където ги намерихме, сигурно са били докарани с кола и изхвърлени. Но една голяма жена не е празен пакет от цигари, Константин Михайлович, не е възможно да я смачкаш и просто да я изхвърлиш от прозореца на колата. Трябва да вкараш тялото, а после да го извадиш. Един физически слаб човек ще се измъчи, докато го направи. Първо, по тялото и дрехите на жертвата ще останат следи от подобни упражнения, и то доста забележими и характерни, но такива няма. И по земята ще има следи от влаченето. Такива обаче също няма.

— Излиза, че Стрелников е действал заедно със Загрьобина. Какво не ти харесва в този вариант?

— Не ми харесва фактът, че Лариса Томчак прекрасно е познавала Саша Стрелников. Включително и гласа му. Значи друг човек й се е обаждал от името на Дербишов. И на срещата при станция „Академическая“ е отишъл друг човек. В този случай участва още един мъж. Изглежда, именно той се крие зад гърба на хазартните хлапета Сашенка и Наташенка. Сега ние бързо събираме сведения за Загрьобина, може това да е неин любовник или роднина, хитър и жесток тип, който всъщност е измислил всичко това. Само че, ей богу, не мога да разбера защо го прави!

— Да не би да отмъщава за нещо на Стрелников? — предположи следователят.

— Може би — съгласи се Настя. — Но как е могъл да свърже ситуацията с Дербишов? Това е най-слабото звено. Заради него нещата ни не се връзват.

— Значи съм прав, няма да се справим без обща атака — констатира Олшански. — Ще ги съберем всички заедно в моя кабинет и ще ги държим дотогава, докато не разберем какви тайни връзки и взаимни конфликти съществуват помежду им.

— Както кажете.

Настя затвори телефона и впери невиждащ поглед в прозореца. Замисълът на Олшански не й харесваше. Никак не й харесваше. Но не се нае да спори със следователя просто защото не можеше да предложи нищо по-продуктивно. Да, похватът обща атака съществуваше отдавна и беше добре известен, но за неговото прилагане трябваше да имаш особен характер. Когато в една стая се събират хора с подчертано противоположни интереси, хора, които имат какво да крият и които не искат истината да излезе на повърхността, съществува голяма опасност от пораждане на скандал с крясъци, взаимни оскърбления, сълзи, истерични и дори сърдечни пристъпи. Така че следователят, събрал в кабинета си такава компания, трябва да бъде опитен режисьор, който умее да усеща аудиторията — и цялата, и всеки участник поотделно, и да дирижира оркестъра така, че на финала вместо чист акорд, да не се получи какофония. Може би Константин Михайлович умее всичко това. Ами ако се окаже, че не го умее? Ако от сборището, което бе планирал за вечерта, не излезе нищо освен объркани разправии и неразбираеми крясъци? Хем атаката е мероприятие, след което, както се казва, няма връщане назад. Всички участници са се събрали на едно място и са се погледнали в очите, получили са определена информация и ако спектакълът се окаже несполучлив, то на бързото и успешно приключване на следствието може да се постави един голям кръст. От тези хора нищо повече няма да измъкнеш.

Навън се бе мръкнало. Настя се отърси от вцепенението и оклюмано се потътри към кабинета на началника си — полковник Гордеев.

— Не познаваш Костя — заяви Гордеев в отговор на съмненията й. — В неговия кабинет няма начин да вдигнеш скандал, той бързо пресича такива опити. Ще идеш ли да гледаш спектакъла?

— Къде ще вървя, че няма да ида, още повече че Олшански ми нареди. Но нещо не ми харесва тази работа, честна дума, Виктор Алексеевич. Не обичам…

— Добре, добре — прекъсна я полковникът, — не ми обяснявай. Всички знаем какво обичаш и какво не обичаш. Ако питат теб, ти би предпочела цял живот да си седиш в някое тихо кътче с твоите листчета и цифрички и да кроиш интриги от засада. Така не става, Настася, понякога се налага да играеш открито. Така е, не всеки може да издържи конфликтна ситуация с много участници, права си. Ти няма да издържиш. Но Костя е друг. На него не му пука за хорските емоции.

Настя се прибра в кабинета си, като призна пред себе си, че Гордеев вероятно е прав. Има хора, които прихващат емоционалната настройка на събеседника си като грипен вирус по време на епидемия. Те моментално се заразяват с чуждата нервозност и не е трудно да ги въвлечеш в скандални разправии на висок глас. Вярно, трябва да отдадем дължимото на такива хора — те прихващат и положителните емоции и затова притежават способността искрено и пламенно да се радват за другите. Има и хора, които също остро реагират на разгарящия се в тяхно присъствие конфликт, но не започват да нервничат заедно с другите, а просто се отдръпват, затварят се в себе си, в своята черупка, и вече не са в състояние да направят нищо полезно. Очевидно следователят Олшански не е нито от първата, нито от втората категория. Той умее да се издигне над ситуацията, любопитно наблюдавайки развилнелите се долу скандалджии, и да извлича полза от всяка произнесена там дума, като освен това навреме им подвиква, кара ги да замълчат или насочва разговора в друго, изгодно нему русло. Каменская се надяваше да стане именно така.

* * *

Неуморният шегаджия и веселяк Николай Селуянов стоеше на пост край блока, където беше апартаментът на Стрелников-младши. Момчето бе пристигнало с приятелката си — Наталия Загрьобина — преди около час и Николай се приготви за дълго очакване — докъм десет вечерта. Наблюдаваше двойката от вчера и не преставаше да се учудва на нейната… как ли да се изрази по-меко… може би нехармоничност. Дългокосият мършав глезльо Сашенка, който никъде не работеше, не печелеше пари и изобщо нямаше в актива си нищо освен собственото жилище, и едрата красавица, добре платен референт в солидна фирма, която се возеше на лъскава вносна кола. Какво може да ги свързва? Само безумната страст към хазартните игри ли?

От колата си Селуянов добре виждаше и входа на блока, и отворения прозорец на апартамента на Александър Стрелников. Той се отпусна на седалката и вече се канеше да запали поредната цигара, когато видя, че към него бавно се приближават трима младежи, чиито лица му бяха добре познати. Шушлякови якета с ненатрапчив цвят, тъмни панталони, умишлено възтежка, уж ленива походка. Николай слезе от колата и се шмугна в най-близкия вход, след като предварително се убеди, че тримата с якетата са го забелязали. След още две минути те вече стояха до него във входа.

— На помощ ли ви пратиха? — скептично попита Коля.

— Ами нещо такова — бавно отговори един от онези. — Как са нашите млади гълъбчета?

— Изглежда, гукат си. Имат време, докато вечерните буржоазни игрички започнат. Та какво, момчета, наистина ли идвате да ме сменяте?

— Не съвсем. Наредено ни е до двайсет и един часа да ги закараме в прокуратурата. Та ще ги попазим докъм осем и после ще влезем.

— Ама защо така? — смая се Селуянов. — Да не се е случило нещо? Сутринта май не се планираше задържане. Защото срещу тях нямаме нищо, никакви факти. Или вече имаме?

— Ами това няма да бъде задържане, а учтиво отвеждане. Олшански иска да си побъбри приятелски с тях, но не по-рано от двайсет и един нула нула. Ще си поприказват и ще се разотидат по живо, по здраво.

— Може би — философски добави друг оперативен работник. — А може след разговора да има и задържане.

— А защо в девет вечерта? — не свършваха въпросите на Селуянов. — Защо не сега? Защо той протака? Не, момчета, вие знаете нещо, но не ми казвате. Това е свинщина от ваша страна.

— Я стига, Колка! — махна с ръка първият оперативен работник. — В осем часа Олшански събира някакви други хора, Коротков и Доценко отидоха да ги вземат. Защото докато намерим всички, че докато ги закараме… С една дума — врътня. Докато пообработи първите за около час, и дечицата ще довтасат, топли-топли.

— Е, добре тогава — успокои се Коля. — Аз трябвам ли ви?

— Ще се справим и сами — изхъмка и третият, който досега бе мълчал. — Не, ти естествено можеш да участваш, ако имаш желание.

— Трябва да проверя нещо. Сега бързо ще се поразходя до едно място и до осем ще се върна. Става ли?

— Добре, тръгвай. Ако не се върнеш, ще влезем без теб. Четвърти етаж, апартамент седемдесет и шест, нали? Познаваме ги по физиономия, така че ако решат да излязат по-рано, няма да ги пропуснем.

Селуянов стисна ръцете на колегите си, качи се в колата и тръгна да проверява нещото, което му бе хрумнало наскоро и през последните няколко часа буквално мира не му даваше.

* * *

В кабинета на следователя Олшански беше тихо и задушно. За такава малка стая събралите се хора явно бяха множко, а Константин Михайлович не смееше да отвори прозореца — беше студено, духаше вятър и валеше. Самият стопанин на кабинета седеше зад бюрото си, а около дългата маса бяха насядали Вячеслав Петрович Томчак, Владимир Алексеевич Стрелников, Генадий Фьодорович Леонтиев, неговата съпруга и Владимир Александрович Дербишов. Настя се бе настанила във вехтия продънен фотьойл в ъгъла и оттам любопитно наблюдаваше развитието на събитията. Впрочем нямаше никакво развитие. От началото на спектакъла бяха минали вече близо четирийсет минути, а работата не помръдваше.

— Уважаеми господа! При разследването на делата за убийството на вашата приятелка, Владимир Алексеевич — последва кимване по посока на Стрелников, — и на вашата съпруга, Вячеслав Петрович, открихме, че в тези престъпления е замесен човек, действащ под името на господин Дербишов. Повтарям: някакъв човек, прикривайки се под името Виктор Александрович Дербишов, е взел участие в убийствата на Людмила Широкова и Лариса Томчак. Аз не знам кой е той и искам вие да ми отговорите на този въпрос.

Известно време в кабинета нищо не нарушаваше слисаното мълчание. Първа се оборави Ана Леонтиева.

— Какво значи прикривайки се под името? — попита тя. — Искате да кажете, че самият този… гражданин… няма нищо общо? Абсолютно сигурен ли сте в неговата невинност?

— Сега вече абсолютно — твърдо изрече Олшански. — Мога да ви кажа, че в самото начало подозренията по негов адрес бяха много силни, толкова силни, че ние дори го задържахме и три денонощия го държахме в предварителния арест. Именно в рамките на тези три денонощия загина съпругата на Вячеслав Петрович и ние научихме, че няколко часа преди смъртта й по телефона й се е обадил човек, който се е представил като Виктор Дербишов. Сами разбирате, че при такива условия Виктор Александрович не може да е взел лично участие в убийството. Ето защо ви моля добре да помислите и да ми кажете къде, кога и във връзка с какво може да са се пресекли пътищата ви с този човек.

— Ами че аз за пръв път го виждам! — раздразнено реагира Генадий Леонтиев.

— Никога не сме се срещали — веднага след него отговори и Стрелников.

— Не — поклати глава Томчак. — Не съм го виждал преди. Не мога да си представя… Трябва да има някаква грешка.

— Ами добре тогава — миролюбиво каза следователят. — А вие какво ще кажете, Виктор Александрович? Ето, пред вас седят четирима души. Загинали са приятелката на един от тях и съпругата на друг. На третия засега нищо не му се е случило, но всички те са приятели от над двайсет години, учили са в една група в института, после са работили заедно. В известен смисъл можем да ги определим като едно цяло. И във вашето обкръжение има човек, чийто път някъде се е пресякъл с техния. Нещо повече — този човек е настроен недоброжелателно към вас, защото иска да ви стовари вината за двете убийства. Не искам да ви изглеждам песимист, но ако днес със съвместни усилия не разнищим проблема и се разотидем, без да постигнем резултат, утре нещастието може да споходи дома на семейство Леонтиеви. И подозренията най-вероятно отново ще паднат върху вас, Виктор Александрович.

— Това е някаква смахната история — избъбри Стрелников. — Нищо не разбирам. И откъде ви хрумна, че между нас може да има нещо общо?

— Хайде да не започваме дискусия относно обосноваността на моите предположения! — хладно го пресече Олшански. — Зададох на всички ви въпрос и ще изчакам отговора, докато го получа. И ви моля да забравите за митичния финал, който щял да настъпи в двайсет и три часа. Законите забраняват да се разпитват хора нощно време, но аз ще престъпя закона, ако това е нужно за предотвратяването на поредно убийство. Ясна ли ви е моята позиция? Никой от вас няма да излезе оттук, докато не ми назовете факт, който свързва всички ви.

Притихналата в ъгъла Настя вътрешно се позасмя. Светът трябваше да се преобърне, та Константин Михайлович Олшански грубо да наруши закона. Най-вероятно той изобщо не възнамеряваше да държи тези хора в зданието на прокуратурата през цялата нощ, а просто беше сигурен, че нещата ще се разяснят много по-бързо. Но вече минаха четирийсет минути, а все още нищо не се проясняваше. След първия шок четиримата мъже и дамата започнаха — впрочем доста вяло — да изреждат основните жалони в биографиите си. Олшански умело ръководеше процеса на обсъждането, като току вмъкваше по някоя реплика:

— А къде ходехте на почивка?

— В какви болници сте лежали?

— С какви спътници сте се запознавали във влакове и самолети?

— С какви хора сте се запознавали на гости, на банкети, на юбилейни тържества?

Настя внимателно слушаше всичко, което се говореше в кабинета, и си мислеше, че вероятно неслучайно битува теория, според която между всеки двама души на нашата планета съществува връзка с дължина максимум пет звена. Това изглеждаше невероятно, но взети напосоки примери почти винаги го потвърждаваха. Майката на Настя, професор Каменская, вече няколко години работеше в един от най-големите университети в Швеция. Ректорът на този университет се познаваше лично с министър-председателя, а той, на свой ред — с президента на САЩ. От това следваше, че връзка от само три звена съществува между самата Настя и Бил Клинтън.

В хода на обсъждането се изясняваше, че пътищата на тримата приятели и на Виктор Дербишов често много са се доближавали. Толкова много, че между тях е оставало буквално едно звено. Но все пак е оставало. Те наистина не бяха се виждали никога преди този ден. И нямаха общи врагове.

— Ами добре тогава, да преминем към индивидуалните врагове — каза Олшански. — Да започнем с вас, Виктор Александрович. А вас, господа, ще помоля да бъдете пределно внимателни към всяко споменато име.

Оказа се, че Дербишов няма врагове. Разбира се, той се опита да назове някакви имена, но след като посочваше причината за конфликта с даденото лице, ставаше ясно, че този конфликт не може да има нищо общо.

— А вашият син? — отново се намеси следователят. — Доколкото ми е известно, отношенията със сина ви са повече от напрегнати.

— Но какво общо има тук синът ми? — избухна Дербишов. — Аз не контактувам с него.

— Именно — кимна Олшански. — Вероятно той ви е много сърдит, щом не иска и да чуе за вас.

— Вие какво, смятате, че Витя… абе не, това са глупости! Витя не иска и да чуе за мен, но какво отношение има той към тези господа?

— Наистина никакво — въздъхна Константин Михайлович. — Анастасия Павловна, вие какво ще кажете?

— Прав сте — съгласи се Настя. — Синът на Виктор Александрович никога не се е познавал нито с Людмила Широкова, нито с Лариса Михайловна. Не е имало за какво да ги убива.

— Точно така — разпалено подзе Дербишов. — Оставете момчето на мира.

— Добре, ще го оставим. Ами сестра му? Не е ли възможно тя да е затаила злоба срещу вас? Все пак майка й се е самоубила, след като вие сте я напуснали.

— Престанете да се ровите в чуждия личен живот! Как не ви е срам? Да, разделих се с майка й, но какво от това? Хиляди мъже напускат жените си и нищо катастрофално не произтича от това. Ако искате да знаете, напуснах я именно защото Надя беше крайно неуравновесена, склонна към депресии и чести смени на настроението. Изобщо странно е, че понасях това толкова години. Но и моето търпение се изчерпа. Между другото Наташа отлично разбираше това. Разбира се, Витя не можа да ми прости, но Наташа е вече пораснал и разумен човек и ние и до днес поддържаме отношения с нея. И на нея й беше тежко с майка й и когато с Надя се разделихме, Наташа ми каза, че дори ми завижда. Ако имала възможност, и тя щяла да я напусне, но майката все пак си е майка.

— Искате да кажете, че продължавате да общувате с Наташа?

— Разбира се. Тя редовно ми се обажда по телефона, често се виждаме. Разберете: ние толкова години живяхме в един дом, че помежду ни се създадоха нормални сърдечни отношения. Витя е още дете, страда от юношески максимализъм, а Наташа е по-голяма и много по-мъдра. Тя приема и помощ от мен, само че тайно, така че Витя да не научи.

— Така значи — замислено произнесе Олшански.

Настя с интерес наблюдаваше какво става. Всичко, което току-що каза Дербишов, те го знаеха и без това, защото проверявайки Витя Дербишов, естествено бяха разпитали по-голямата му сестра. Тя бе говорила за бащата на Витя спокойно и доброжелателно, във всеки случай служителят, който се бе срещнал с нея, бе останал с точно такова впечатление. Настя напълно разчиташе на неговото мнение, той беше достатъчно опитен оперативен работник от територията, който работеше по конкретни задачи и изпълняваше отделни поръчения във връзка с проверката на Дербишов-старши, докато той беше в предварителния арест.

Тя погледна часовника. Девет без три минути. Сега трябваше да докарат сина на Стрелников заедно с неговата нерегистрирана никъде приятелка Загрьобина. Каква радост за Владимир Алексеевич…

* * *

Селуянов беше надул скоростта до дупка, надявайки се да стигне в прокуратурата, преди там да закарат двойката комарджии. Предположенията му се бяха оправдали! Усещаше, усещаше, че нещо тук не е наред! Ама защо беше такъв глупак, че не се сети по-рано и не провери?

Асфалтът беше мокър и той все пак трябваше да кара безопасно. Коля разбираше, че му остава съвсем малко време. Никак не му се искаше да се обажда на Олшански от телефонна кабина, такива сведения трябва да се съобщават на четири очи, навън от кабинета на следователя, но май нямаше изход. Вече виждаше, че няма да успее да стигне до девет в прокуратурата. Може би все пак да опита да го направи?

Николай взе решение. Предстоеше му да мине през две отвратителни кръстовища и по Големия каменен мост, където беше възможно да попадне на задръстване. Щеше да види каква е обстановката там и ако не минеше веднага, тогава щеше да потърси телефонна кабина. На около двеста метра преди първото коварно кръстовище Селуянов видя, че пътят е достатъчно свободен, колите минават на зелено и увеличи скоростта с надежда да успее да премине, преди да светне червеният светофар. И щеше да успее, ако асфалтът не беше толкова мокър…

* * *

Точно в двайсет и един нула нула на вратата на Олшански се почука.

— Разрешете да въведа лицата, Константин Михайлович.

— Въведете ги.

Вратата се отвори и придружени от тримата оперативни работници, в кабинета влязоха Александър Стрелников и неговата приятелка. Настя ги виждаше за пръв път. Момчето наистина беше слабичко и ниско на ръст, с дълга коса, прихваната с кожена връзка. Наталия Загрьобина беше с половин глава по-висока, с поразвлечени дънки и свободен пуловер до коленете, който напълно скриваше очертанията на фигурата й.

— Саша?! — възкликна Стрелников-старши.

— Наташа?! — почти прошепна Дербишов.

И в този момент Настя разбра всичко. Но вече беше късно. Не биваше да уреждат тази среща! Какво щяха да правят сега? Нямаше връщане назад — те вече се бяха видели. Олшански мълчаливо оглеждаше присъстващите и по напрегнатата му физиономия Настя виждаше, че и той бе започнал да се досеща. Значи истинската жертва на всичко, което се случваше, е трябвало да стане Виктор Дербишов, а не Стрелников. Мила Широкова е била само средство за постигане на целта, случайно попаднало подръка на убиеца. Но защо Загрьобина? Нали нейното фамилно име е Цуканова…

— Е, какво, пръчове такива — разнесе се грубият, насмешлив глас на младата жена, — гледам, всички сте се събрали тук? Може би между другото ще обсъдим и кой е изнасилил майка ми?

Настя улови слисания поглед на един от оперативните работници и бързо кимна. Ситуацията явно излизаше от контрол, можеше да се очаква всичко, включително ръкопашен бой и инфаркти. Най-добре щеше да е момчетата да останат до вратата, за всеки случай.

— Да продължим — каза следователят, който бе възвърнал хладнокръвието си. — Наталия Александровна, Александър Владимирович, моля, седнете. Ето на онези столчета, ако обичате. Предполагам, че се познавате, не е нужно да ви представям един на друг.

Саша Стрелников послушно седна на стола, посочен му от Олшански, а Наталия остана права, местейки злобно-присмехулния си поглед от Стрелников-старши към Томчак и Леонтиев.

— Наталия Александровна — търпеливо повтори Олшански, — седнете, ако обичате.

— Ще постоя права — небрежно тръсна тя.

Краткият поглед, който следователят хвърли към застаналите до вратата оперативни работници, беше достатъчно красноречив. Единият от тях направи крачка към Загрьобина, внимателно я хвана за рамото и я побутна към свободния стол. И в същата секунда отхвърча настрани като досадно пале. При това на Настя й се стори, че Загрьобина дори не се помръдна — толкова леко и незабележимо беше движението, което направи. Още една догадка се мерна в главата й и Настя наведе очи, за да разгледа обувките на младата жена. Именно: малко, спретнато краче, при ръст метър и седемдесет и пет сантиметра номерът на обувките обикновено е по-голям. Впрочем смята се, че малкият крак е признак на аристократизъм. Сега е ясно какво се е случило на мястото, където бяха намерили удушената Широкова. Ясно защо Настя толкова се измъчи, докато се опитваше да разбере каква тежест е носела Мила…

— Наталия Александровна — все така спокойно продължи следователят, сякаш не се бе случило нищо особено, — в този кабинет всички правят каквото аз им наредя. Ако смятате да изяснявате отношенията си с присъстващите, аз само ще приветствам намерението ви, но все пак трябва да седнете. В противен случай ще бъда принуден да стана аз, защото все пак сте дама. Вече не съм млад и днес доста се уморих. Моля ви, не ми създавайте неудобства. Седнете.

Колкото и да е странно, Загрьобина го послуша и седна, но изразът на лицето й си остана все така злорадо-присмехулен.

Единият от оперативните работници отиде до бюрото на следователя и мълчаливо постави пред него два паспорта. Олшански ги отвори и бързо ги прелисти.

— Наталия Александровна, защо в службата ви познават под името Загрьобина? В паспорта ви е записано съвсем друго фамилно име. Между другото и на местата, където толкова хазартно се забавлявате вечер, също ви познават като Загрьобина. Как да разбираме това?

— Омъжих се — равнодушно съобщи Наталия.

— И къде е съпругът ви, ако може да попитам?

— Нямам представа. Почти веднага се разведохме.

— Значи не сте си сменили паспорта, а в службата сте показали брачно свидетелство, в което пише, че вземате фамилното име на мъжа си?

— Ами да.

— Но как така, Наташа… — разнесе се гласът на Дербишов. — Ти си се омъжила? Кога? Защо нищо не си ми казала? И изобщо — защо те доведоха тук?

— Абе я млъквай! — пресече го тя. — Защото не съм питала тебе, затова.

Томчак, Стрелников и Леонтиев не продумваха. Изглеждаха така, сякаш бяха видели призрак. И отново Ана Леонтиева първа се съвзе.

— Извинете, какво означаваше фразата за изнасилването? — възмутено попита тя. — Как се казва майка ви?

— Майката на Наталия Александровна се е казвала Надежда Романовна Цуканова — отговори следователят. — Това име говори ли ви нещо?

— Сега го чувам за пръв път — моментално реагира Ана.

Тези думи увиснаха в зловеща тишина. По физиономиите на съпруга й и на двамата му приятели личеше, че те определено не чуват за пръв път това име. И тогава Настя разбра в каква ужасна ситуация са попаднали всички те. Ако Надежда Цуканова наистина е била изнасилена от някой от тримата приятели състуденти… И този някой като нищо може да е бил Стрелников. Ами ако Наталия е негова дъщеря? Излиза, че законороденото синче е спяло със собствената си незаконородена сестричка? И това сега ще стане тема за публично обсъждане, и то в присъствието на самите Стрелникови, старши и младши. Ами ако за изнасилването е виновен Леонтиев? Та тук седи жена му! Ах, каква отвратителна история…

Олшански се ориентира бързо:

— Ана Георгиевна, ще трябва да ви помоля да излезете и да почакате в коридора. Игор, изведете, моля, Стрелников-младши. Ще ви повикам, когато трябва.

— Никъде няма да отида! — заяви Леонтиева. — Искам да знам каква е мръсната клевета, която тази нагла госпожица се опитва да хвърли върху мъжа ми и неговите приятели.

— Ана Георгиевна — повиши тон следователят, — не ме карайте да повтарям това, което вече казах. В този кабинет се изпълняват моите нареждания, а не вашите желания. Моля да ме извините.

Ана излезе с гордо вдигната глава и нарочно силно тропайки с високите токове на модерните си есенни ботушки. След нея оперативният работник изведе Саша Стрелников.

— Е, какво сега, уважаеми господа — тихо каза Олшански, — очевидно разговорът, за който поканих всички ви, вече ще се състои. И нека го започнем.

ГЛАВА 13.

Наташа знаеше, че Виктор изневерява на майка й, отдавна, много преди Дербишов да напусне семейството. Тя беше нахално, любопитно и зле възпитано момиче и никога не се свенеше да бръкне в чужд джоб или чужда чанта. Не с цел кражба — пази боже!, — тя никога не вземаше чуждо. Беше й интересно. Наташа Цуканова обожаваше чуждите тайни и най-любимото й занимание беше да наднича и да подслушва, а при възможност — и да чете чужди писма. Беше на седемнайсет, когато за пръв път откри в джобовете на Дербишов листче с името и адреса на някаква жена. Естествено не можа да се въздържи да не отиде и да не проследи тази мадама, чийто адрес носеше в джоба си мъжът на майка й. И видя, че мадамата се среща с Виктор. Оттогава любовните похождения на побащима й се превърнаха в обект на нейното засилено и бдително внимание.

Наташа безумно обичаше майка си, затова нищо не й казваше. Но с всяка нова приятелка на Дербишов омразата в душата й се засилваше. Боже мой, майка й толкова обича този гад, дори сина си кръсти на него, а той… Отрепка, мизерник. В един прекрасен момент количеството, както става според законите на философията, премина в качество и омразата от изпепеляващо душата чувство прерасна в ръководство за действие. Общите контури на замисъла узряха бързо и Наташа Цуканова се захвана с бодибилдинг. Данните й за това по природа бяха много добри и след една година тя се сдоби с мускулатура, на която всеки мъж би могъл да завиди.

Беше много способно момиче, без усилия завърши института, беше на ти с икономиката, програмирането и два чужди езика. С лекота успя да си намери добре платена и престижна работа. Но Наташа поделяше интелектуалните си способности между следването — и после работата — и кроенето на плана за премахване на омразния Дербишов от този свят. Тя измисляше безброй варианти, ала само едно я възпираше да ги изпълни: майка й. Майка й толкова го обичаше. Тя не би могла да живее без него.

Така и излезе. Поредното увлечение на тоя пръч, както го наричаше наум Наташа, доведе до скъсването му с Надежда. Майка й, и без това неуравновесена и склонна към продължителни депресии, съвсем се скапа. Тя продължаваше да ходи на работа и да се грижи за децата, но у нея угасна онова огънче, което някои наричат желание за живот. Надежда престана да се грижи за себе си, можеше да седи с часове, вперила очи в една точка, и без да реагира на присъствието на сина си и дъщеря си, дълго тихичко плачеше. А после се случи това, което се случи. Животът без Дербишов се оказа непоносим за нея.

Сега ръцете на Наташа бяха развързани. Тя не бързаше. Та нали бе чакала толкова години! Нека нейното отмъщение да бъде бавно и мъчително сладко. Докато тя обмисляше поредния вариант, свързан включително и с новата любовница на Дербишов, заради която той бе напуснал майка й, ситуацията се промени. Виктор се раздели и с тази жена. Сега той нямаше постоянни приятелки, сменяше ги толкова често, че Наташа не успяваше да нагоди съответно плановете си. През цялото това време тя старателно се държеше приветливо и дружелюбно с Виктор, за да има възможност да общува с него и да държи ръката си на пулса.

Най-сетне измисли какво и как да направи. Подбра ключ за неговата пощенска кутия и започна внимателно да следи постъпващата в нея кореспонденция, като търсеше най-подходящата кандидатура за първото си действие. Според замисъла на Наташа Цуканова действията трябваше да бъдат няколко. За да е сигурен ударът, и то да подхожда за най-висшата мярка. Идеята да приеме облика на хомосексуалист й хрумна, след като прочете един криминален роман. В него млада жена при извършване на престъпление се обличаше с мъжки дрехи, а свидетелите, които я бяха видели, казваха, че момчето беше някак странно, изглеждаше като гей. Именно това наведе следователя от книгата на мисълта, че престъпникът не е бил момче хомосексуалист, а преоблечена жена. Наташа творчески преработи интересната находка. Жена, която се представя за обикновен мъж, е лесно да бъде разобличена. Докато жена с развита мускулатура и превързани със специален бандаж гърди, която се прави на хомосексуалист, е много по-трудна за разобличаване. Гладката женска кожа е невъзможно да бъде сбъркана с кожа на мъж, дори той току-що да се е избръснал. Ако намаже лицето си с дебел пласт фон дьо тен, представяйки се за хомосексуалист, всички ще мислят, че под този пласт има синкава от бръсненето кожа. Мъжка, а не женска. И широката риза с къдрави плисета, скриваща очертанията на фигурата и малките й по природа гърди, ще бъде съвсем на място. И никой няма да се учудва на женствеността на движенията й. И превзетият писклив глас ще изглежда напълно естествен. Да, колкото повече мислеше, Наташа все повече се уверяваше, че най-лесно ще й бъде да се скрие под облика на женствен мъж.

Тя редовно проследяваше мадамите, които изпращаха писма на Дербишов. Вземаше от кутията кореспонденцията му, обикаляше адресите, следеше жените, които искаха да се запознаят с Виктор, събираше сведения за тях. Но те все не подхождаха за нейния замисъл, затова Наташа връщаше писмата в кутията. Искаше й се да намери истинска развратна уличница, водена от своята похот и търсеща леки развлечения. Такава като самия Дербишов. Но намираше все писма от прилични интелигентни дами с неуреден личен живот. При цялата й жестокост сърце не й даваше да посегне на такава. Защото знаеше, че ще трябва да извърши убийство.

Най-сетне в ръцете й попадна писмото на Людмила Широкова. Докато я следеше, Наташа видя до Широкова човек, чието лице й се стори познато. Красив, добре облечен мъж на четирийсет и пет — четирийсет и седем години. След няколко минути си спомни къде го бе виждала. На една снимка. На онази снимка, заради която майка й веднъж едва не скъса с Дербишов. Наташа винаги беше подслушвала, не можеше да си откаже това удоволствие, затова знаеше, че един от мъжете на тази снимка е неин баща. Тя на няколко пъти се бе опитвала да научи от майка си кой е баща й, но майка й бе реагирала болезнено на този въпрос, беше се затваряла в себе си, беше се разплаквала и сърцето на Наташа се късаше от мъка заради нея. Любопитството беше много силно, но обичта към майка й се оказа по-силна и Наташа разбра, че не може да настоява повече. А после, по време на бурната разправия между майка й и Дербишов, тя чу как е станало всичко. Чу, но не се издаде, че знае. Просто го прие за сведение и го запомни. И оттогава често, когато вкъщи нямаше никого, вадеше албума и дълго се взираше в снимката. Някой от тях беше неин баща. Но кой? Кой?

И ето го сега единия от тримата до кучката, която ползва услугите на бюрото за запознанства и краде чужди мъже. Уличен парцал. Похотлива гадина. И този хубавец сигурно е същият като нея. Виж ти, толкова години са минали, а той почти не се е променил, да се чудиш просто! Самата Наташа никога не би повярвала, че можеш да познаеш човек по снимка, направена преди четвърт век. Но нямаше съмнение — това със сигурност беше той.

Разбира се, отначало Наташа се съмняваше. Тя не бе лековерна и нищо не правеше необмислено. Употреби още известно време за събиране на сведения за този мъж и за да го следи. Той се срещаше с много хора, включително и с двама, които страшно приличаха на остарелите момчета от същата онази снимка. Още едно усилие и Наташа откри в кой институт са учили тримата. Оказа се, че в същия, в който е учила покойната й майка и който е била принудена да напусне заради бременността и раждането. Сега вече не изпитваше никакви съмнения. Те бяха, смрадливите пръчове! Един от тях се е възползвал от безпомощното състояние на майка й, а останалите са помагали. Прикривали са го. А може би и тримата?… Животни…

Какво пък, всичко се подреждаше много сполучливо. Отмъщавайки на Дербишов, ще може същевременно да отмъсти и на онези. Късметът сам кацна на рамото й. Би било грях да не се възползва.

Но кой от тримата? Наташа си взе отпуск и се отдаде напълно на проучване на създалата се ситуация. Рано оплешивелият, с лице, покрито с преждевременни бръчки, Генадий Леонтиев — суетлив, вечно припечелващ по нещо странично. Попрегърбеният кротък интелигент Вячеслав Томчак, очевидно притиснат под чехъла на своята активна, властна съпруга. И невероятно красивият, енергичен, преуспяващ Владимир Стрелников. Щом е принудена да признае, че някой от тези тримата е неин баща, нека да е Стрелников. Не е ли и тя такава? Красива, енергична, преуспяваща. Истинска дъщеря на баща си. Впрочем знае ли се…

Успя бързо да научи, че Стрелников е напуснал жена си и че има синче — голям нехранимайко. Планът за отмъщението се очертаваше все по-ясно. От една страна, похотливата кучка Мила ще бъде убита от Дербишов. Но, от друга страна, защо да не забърка в това и родното синче на Стрелников? Красива картинка ще се получи. Ако не единият, ще е другият. Ще поизтормозим и изоставената съпруга Алла Сергеевна, дето е отгледала такова невероятно тъпо синче. Всички ще си изпатят. Всички ще бъдат възнаградени според заслугите си. Наташа Цуканова дори не забелязваше, че постепенно озверява. От пресметлива отмъстителка, която разчиства сметките си с конкретен човек по конкретен повод, тя се превръщаше в смъртоносен ураган, помитащ всичко и всички наред по пътя си.

Не беше трудно да се запознае със Саша Стрелников и да се прави на комарджийка като него. Двайсетгодишният хлапак, който си въобразяваше, че животът е длъжен да носи подаръците си право пред кривите му крака, дори не се усъмни, че може да бъде интересен на жена като Наташа. Е, какво като е по-голяма? Какво като печели много и кара собствена кола? Те имат общи интереси. Играта. Но Наташа никога не забравяше едно: може да се окаже, че е дъщеря на Стрелников, затова не може да спи със сина му. Не бива да го прави при никакви обстоятелства. И съумяваше напълно успешно да будалка хлапака, без да докарва нещата до леглото. „С тебе сме от една порода — казваше му, — и двамата сме страстни играчи. Нашата любов — първата, единствената и последната — е играта. Това ни свързва по-силно от секса.“ Общо взето, приказки в този дух. Саша беше глуповат и лесно се съгласи на подобни необичайни отношения. Така де, той да не е обикновен човек? Не е. И Наташа не е обикновена жена. Следователно и отношенията помежду им не могат да бъдат като при всички хора.

Тя нае апартамент близо до станция „Академическая“ на метрото, обзаведе го добре, като ехидно си мислеше, че го прави с парите, които й даваше Дербишов. После отиде в клуба, където Виктор се развличаше с конен спорт. Трябваше й снимка, чийто произход Виктор не би могъл да обясни, в противен случай би заявил, че снимката е правена от неговата заварена дъщеря или от сина му, или дори от Надежда. Произходът на снимката по никакъв начин не биваше да бъде свързван със семейството, в което Виктор бе живял двайсет години. Освен това снимката трябваше да е достатъчно впечатляваща, за да заинтересува бъдещата жертва. Снимките, направени в елитен клуб, бяха най-подходящи за такава цел.

Наташа продължаваше да се среща с Виктор и мило да му се усмихва, така че никак не й беше трудно да получи чисти листове с отпечатъци от пръстите и образци от почерка му. Накрая пристъпи към изпълнението на замисъла си.

Всичко мина от добре по-добре. Похотливата глупачка Милочка клъвна на снимката на разкошния самец и дотърча на срещата. Фактът, че заетият с проточили се преговори Дербишов е изпратил приятел, който да забавлява дамата до пристигането на домакина, не я учуди и тя без никакво колебание отиде в апартамента, придружена от забавния хомосексуалист Алик. Само дето не пожела да пийне, тая гадина. Защото Наташа бе разчитала да я отрови, но не стана. Наложи се да действа с въже, но това не я затрудни. Мускулите й бяха железни, а оная кучка Милочка не бе очаквала нападението.

През нощта, когато целият блок спеше, Наташа вдигна на ръце мъртвото тяло и без никакви усилия го изнесе на улицата, до своята кола. Реши да не се занимава с багажника, настани трупа в поза, която заблуждаваше, че жената е задрямала, и я откара до Околовръстното шосе, на бунището. Едва там се сети, че е обута с маратонки с релефна подметка. Лошо, не беше премислила предварително този момент, щяха да останат следи. Решението дойде бързо. Наташа свали обувките с токове от краката на убитата жена и без усилие ги обу, станаха й. Отново вдигна трупа, занесе го на петдесетина метра навътре и внимателно го постави на земята. Свали обувките, обу ги на краката на Широкова и само по чорапи, стъпвайки на пръсти, се върна при колата. Това беше, нищо страшно — само се набоде на две места.

Тя на три пъти влиза в апартамента на Стрелников, като използваше ключовете, намерени в чантата на Широкова. Тези среднощни посещения, както и телефонните обаждания, с които тормозеше жена му — Алла Стрелникова, доставяха на Наташа огромно удоволствие. Веднъж тя дори влезе у Стрелников през деня, когато него го нямаше, порови в нещата на Мила и намери писмата от нейните любовници. Тогава й хрумна идеята да насочи подозренията и към самия Стрелников. Убийство от ревност. Защо не? Лошо ли е? Два дни преди погребението той отиде на вилата на приятеля си Томчак, след което Наташа използва момента, когато Вячеслав Петрович замина за Москва за погребението, и подхвърли пакета с писмата, като се вмъкна през един незатворен прозорец. Нека треперят от страх, нека ги мъчи неизвестност! Нека се чувстват зле! Нека! Някога се чувстваше зле нейната майка. Сега дойде техният ред.

Тя продължаваше да търси следващата си жертва сред кореспондентките на Дербишов. И тогава й попадна съпругата на Томчак — Лариса Михайловна. Много интересно! Не се ли казваше така онази нахална лелка, която бе идвала у тях и бе измъчвала Витюша с въпросите си?

Наташа подуши някаква опасност. Защо Лариса Томчак рови около Дербишов? Дали не се е сетила? Впрочем има ли значение? Трябва да бъде премахната, за да не се пречка в краката й.

С Лариса всичко се уреди по-лесно, отколкото с Мила. Тя се съгласи да изпие чашата с вино и така реши съдбата си. Наташа използва препарат, който в нужните дози рязко понижава кръвното налягане и бързо води до спиране на сърцето. Единственото затруднение беше, че Лариса бе посочила в писмото си своя домашен телефонен номер, а не номера на пощенската кутия. Не можеше да й напише писмо за отговор, можеше само да й се обади по телефона. Наташа направи няколко пробни обаждания през нощта и сутринта, за да се убеди, че Лариса е сама в жилището. От опит знаеше, че в случай на настойчиви мълчаливи обаждания жената непременно ще помоли мъжа си да вдигне слушалката. Но Лариса постоянно отговаряше лично. Това успокои Наташа. Ако мъжът й си беше вкъщи, интересът към любвеобилния ерген би изглеждал крайно подозрително. А щом мъжа й го няма, може би госпожата е решила да се позабавлява? Напълно правдоподобно. Мъжът й, притеснен и потиснат, живее на вилата, почти не идва в Москва, защо една красива жена да си губи времето напразно! Същия следобед Наташа нае за петдесет хиляди рубли някакъв мъж, който без много уговорки се съгласи да наберат телефона и после той да изчете съобщението пред телефонния секретар. Тя предварително бе написала текста и бе дала листчето на любителя на лесни печалби. Останалото мина гладко.

Беше сигурна в своята неуязвимост. Ако подозрението падне върху Дербишов, никой не би се захванал да разпитва сина на Стрелников, камо ли неговата приятелка. Ако пък заподозрат Саша, който остро се нуждае от парите на татенцето си, или дори самия Стрелников, който е научил за курвенското поведение на Мила, това по никакъв начин няма да бъде свързано с бившето семейство на Дербишов. Двата края никога няма да се съберат. Коя е тази Наталия Загрьобина? Ами никоя. И няма никакво отношение към престъпленията. За какво й е на нея да убива Широкова и Томчак? Няма причина.

И изобщо на кого би хрумнало да разглежда смъртта на Мила и на Лариса като дело на един и същи човек? С Мила е ясно — всичко сочи към Дербишов, е, в краен случай — към Стрелников или към неговия син. Но какво общо има тук Лариса? Та тя е умна жена, и то омъжена. Лариса непременно ще изтрие от телефонния секретар съобщението от мнимия Дербишов, та да не би случайно да го чуе мъжът й. И толкоз! Никакви следи. Къде е ходила? При кого? Защо? Никой няма да научи.

* * *

Настя лежеше до мъжа си и чуваше равномерното му дишане. Льоша отдавна бе заспал, а тя още преравяше в паметта си събитията от снощи.

… Наталия Цуканова се владееше прекрасно. Нито сянка от смущение, нито грам притеснение. Нито страх, нито отчаяние. Хем я бяха уличили в извършването на две убийства. Поразително хладнокръвие! Нима й беше безразлична перспективата да се озове зад решетките? Тя дори не отричаше, а с лека усмивка разказваше за своите действия. После Настя разбра, че тази жена толкова дълбоко е затънала в собствената си омраза, че не е способна на никакви други чувства. Тези други чувства ще я споходят по-късно, може би след няколкото дни, прекарани в килията. Тогава тя ще бъде принудена да разбере, че ОНЗИ живот, в който е мразила и отмъщавала, е свършил и е започнал ДРУГ живот, съвсем различен от предишния. Тя не е успяла. Дербишов е на свобода. Стрелников, Томчак и Леонтиев са на свобода. Пострадали са три жени, които всъщност не са сторили никакво зло на Наталия и на които не е имало за какво да отмъщава. Двете е убила тя, третата — Люба Сергиенко — се е самоубила, но е щяла да остане жива, ако не беше загинала Мила. Наталия Цуканова е решавала собствените си проблеми, като мимоходом е рушала живота на непознати за нея хора. Трябва й време, за да осъзнае това. Тогава ще дойдат и страхът, и ужасът, и отчаянието. А засега тя още се ерчи, представя си, че е супержена, опитва се да покаже колко нищожни и жалки в сравнение с нея са всички наоколо. Толкова нищожни и жалки, че пред тях може да си признае и убийство. Вярно, тя не започна да си признава веднага. Но Константин Михайлович Олшански я притисна. И със сребърното украшение — купидончето, и със свидетелските показания на хора, които бяха видели Широкова малко преди смъртта си да слиза на станция „Академическая“, и с други дреболии. А когато Настя подхвърли от своя ъгъл репликата, че Наталия е обула обувките на Людмила Широкова, тогава вече Цуканова заговори, без да крие нищо и на драго сърце. Небрежно облегната на стола, тя започна да разказва как се бе обаждала на Алла Стрелникова, как бе посещавала нощем мъжа й. Разказва дълго и с удоволствие. И едва накрая заяви:

— Какво пък, господа, достатъчно ви позабавлявах. Присъдата ми е осигурена. Хайде и вие да ми доставите удоволствие. Признайте си, пръчове с пръчове такива, кой от вас е баща ми?

Тримата мъже замряха като зайци, хипнотизирани от погледа на боа. Следователят можеше да прекъсне сцената, без да я довежда до мъчителен завършек, но очевидно не сметна за нужно да го прави. Той мълчеше, безшумно потупваше с молив папката с книжата и поглеждаше присъстващите през дебелите стъкла на очилата си. Мълчанието се проточи и никой не се решаваше да го прекъсне.

— Според мен Наталия Александровна има право да получи отговор на въпроса си — каза накрая Олшански. — Не става дума за понасяне на отговорност за изнасилването на майка й, тъй като Надежда Романовна навремето е взела решение да не подава оплакване за случилото се. Без нейното заявление никой нищо не може да предприеме. А има и давност, както сами разбирате. Става дума за чисто човешки неща. Наталия Александровна ще бъде арестувана, после съдена и не е изключено да бъде изпратена да излежава наказанието си на съответното място. Мисля, че желанието й да получи отговор на въпроса, който я е измъчвал толкова години, е напълно разбираемо и трябва да бъде удовлетворено. Вие сте мъже. Затова постъпете по мъжки.

И отново пауза. Този път стаята сякаш се изпълни с електричество.

— Аз съм — каза Владимир Алексеевич Стрелников. — Аз съм бащата.

* * *

Рано сутринта телефонът събуди Настя.

— Аска, имаме извънредно произшествие — чу тя в слушалката развълнувания глас на Юра Коротков. — Снощи Коля е катастрофирал с колата.

— Жив ли е?! — извика Настя и отметна одеялото, сякаш готова веднага да хукне за някъде, за да спасява Селуянов.

— Жив е, жив е, успокой се. Средна телесна повреда. Има много счупвания, но не са засегнати жизненоважни органи. Още снощи от Института за бърза помощ са се обадили в дежурната част. Съобщили са на Гордеев, но той решил да не ни стряска до сутринта, да опази нервите ни.

— Пускат ли при него?

— Нас ще ни пуснат — уверено обеща Юра. — Ще се промъкнем. С нашата безумна работа всички в института „Склифософски“ отдавна са ни приятели. Да мина ли да те взема?

— Аха. Ще бъда готова след половин час.

— Готово, тръгвам.

Сутрешните тежки за пътния трафик часове още не бяха настъпили и те дори с раздрънканата кола на Коротков успяха да стигнат до института доста бързо. Юра наистина имаше тук много познати и това им позволи да влязат в стаята на Селуянов в непозволен час. Горкият Коля лежеше, целият в гипс, но когато видя приятелите си, започна да се усмихва и майтапчийски да им намига. Нищо не можеше да го лиши от вродения му оптимизъм.

— Абе какво направи ти, Колян? — започна вместо поздрав Коротков. — Та ти се славиш сред цялата московска милиция с безопасното си шофиране. Какво толкова ти се случи?

— Да знаете, че всички сме глупаци и аз съм най-големият. Всъщност бях се забързал да ви съобщя именно това, преди да сте вкарали в един и същи кабинет дъщерята на Цуканова и всички останали действащи лица. Как можахме така бездарно да проведем проверката? Всички сме за убиване.

— Абсолютно прав си — съгласи се Настя. — И ние си имаме кусури. Страхувахме се да не подплашим Загрьобина, затова не я закачахме и не проверихме документите й. Проверихме само чрез адресното бюро — не била регистрирана в Москва. Можехме да поискаме паспортните й данни и от фирмата, където работа, но повтарям: страхувахме се да не я подплашим.

— На ви сега страхове! — изхъмка Селуянов. — Е, как мина снощи? Катастрофално ли беше?

— Тежичко беше — призна Настя. — През цялото време на ръба на провала. Просто да се чудиш как всички те издържаха и не се развихриха. На няколко пъти имах чувството, че ей сега ще започне масово сбиване. Защото госпожицата не си пестеше приказките, тръсна им всичко, което мисли за тях, право в очите. Май изпитваше някакво особено удоволствие от това. Дербишов едва не се гътна от ужас. Защото е бил сигурен, че Наталия изпитва добри чувства към него, че го разбира. Представяте ли си как се е почувствал, когато чу, че толкова години тя го е следила и тихомълком е крояла планове как да си разчисти сметките с него, хем най-жестоки, както си го е заслужил. А спрямо Широкова направо бълваше псувни. Костя обаче е голяма работа! През цялото време държеше ситуацията под контрол, нито за секунда не я изпусна. След снощния спектакъл го уважавам още повече от преди.

В стаята надникна една сестричка — познатата на Коротков.

— Граждани детективи — зашепна тя, — изчезвайте оттук, идва завеждащ отделението.

— Вече изчезваме — отговори Коротков. — Коля, какво да ти донесем? Ще дойдем довечера, когато ще пускат всички.

— Нещо за хапване и нещо за четене — бързо отговори Селуянов. — Хем по повечко от всичко. И се обадете на Валюшка — тя сигурно вече си мисли, че ме е загубила.

Настя и Юра излязоха от болницата и се запътиха към „Петровка“. Започваше новият работен ден, в който щеше да има нови престъпления, нови трупове и нови убийци и на тях нямаше да им остане свободно място в душата за емоции и красиви вълнения.

* * *

Владимир Алексеевич Стрелников пътуваше за работа, когато мобилният му телефон, оставен на съседната седалка, пропя мелодията си.

— Володя, аз съм — чу той гласа на Генадий Леонтиев.

— Да, Гена, добро утро — отвърна Стрелников, без да откъсва поглед от пътя.

— Володя, аз… Дори не знам какво да кажа… Благодаря ти.

— Няма за какво.

— Не, има за какво. Ти ме спаси. Ти пое моята вина. Защо го направи? Ние със Славка мълчахме, можеше и ти да премълчиш. Защо го каза?

— Така трябваше, Гена, нима не разбираш? На Славка му беше все едно, защото Лара вече я няма. А аз фактически съм в развод. Ако всички бяхме премълчали, твоята Анюта чак до смъртта си щеше да се измъчва от подозрения, че именно ти тогава… Е, с една дума — разбираш ме. Някой от нас трябваше да поеме вината — или Слава, или аз. Слава нищо не каза, затова трябваше да го направя аз. Повярвай ми, така е по-добре.

— Да, така е по-добре. Но е по-добре за мен. А за теб? Та ти не си го направил, направих го аз, а всички ще си мислят, че ти… Надежда… Володя, какво друго мога да ти кажа освен благодаря? Още не са измислени думи, с които да изразя какво направи за мен.

— Престани, моля ти се. Нали сме приятели? А за какво са приятелите, ако не за да си помагат? Край, Гена, стига по този въпрос! Ще се чуем пак довечера.

Стрелников изключи връзката и остави телефона на седалката. Да, ако историята се разчуе, той ще види ново назначение, колкото и ушите си. Е, по дяволите! Затова пък Гена и Ана ще запазят брака си. Имат момиченце — Алиса, чудесно дете, и дано господ здраве да им дава — за дълги години и в здраво семейство. Гена Леонтиев му е приятел. А на приятелите трябва да се помага.

Септември — декември 1996 г.

ОБРАБОТКА — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

Content

Александра Маринина
Светлият лик на смъртта
(книга 15  от "Настя Каменская")

ГЛАВА 1.

ГЛАВА 2.

ГЛАВА 3.

ГЛАВА 4.

ГЛАВА 5.

ГЛАВА 6.

ГЛАВА 7.

ГЛАВА 8.

ГЛАВА 9.

ГЛАВА 10.

ГЛАВА 11.

ГЛАВА 12.

ГЛАВА 13.

ОБРАБОТКА — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018