Ерик-Еманюел Шмит

Жената с огледалото

На Бруно Мецгер

1

— Чувствам се различна — пророни тя.

Никой не обърна внимание на думите й. Докато матроните се суетяха около нея и едната оправяше воала й, втората — някоя плитка, а третата — изкривена панделка, докато продавачката от галантерията скъсяваше фустата й, а вдовицата на земемера й нахлузваше бродирани пантофки, неподвижната девойка изпита усещането, че се е превърнала във вещ, безспорно вълнуваща вещ, доволно прелестна, та да събуди грижовността на съседките, ала просто вещ.

Ан се взря в нахлулия през тантурестия прозорец слънчев лъч, който косо пресичаше стаята. Усмихна се. Таванското помещение, чийто мрак струята злато пронизваше, имаше вид на сепнат от зората шубрак, в който кошовете с пране бяха сменили папратите, а жените — кошутите. Въпреки нестихващата глъчка, Ан слушаше как тишината се носи из стаята, странна тишина, кротка и разлистена, която долиташе отдалеч и носеше послание иззад брътвежа на свахите.

Ан извърна глава с надеждата, че някоя от тези госпожи я бе чула, но не улови ни един поглед, и орисана да изтърпи старанието им да я разкрасят, сама се усъмни, че е произнесла на глас думите: „Чувствам се различна.“

Какво ли можеше да добави? След малко щеше да се омъжва, а от сутринта я вълнуваше само пролетта, която разпъпваше цветята. Влечеше я повече към природата, отколкото към годеника й. Ан усещаше, че щастието се крие вън, зад някое дърво, като заек, зърваше крайчеца на носа му и надушваше неговото присъствие, повика му, неговата припряност… А нозете сякаш я сърбяха да тича, да се търкаля в тревата, да се притиска до дънерите на дърветата, да вдъхва с пълни гърди изпълнения с полен въздух. За нея събитието на мига бе самият ден, свеж, ослепителен, щедър, не и нейната сватба. Онова, което й се случваше — да се едини с Филип — й се струваше смехотворно, съпоставено с великолепието, с април, който заякчава поля и гори, с новата сила, която разпуква иглики, кукуряк и метличина. Жадуваше да избяга от този килер, в който течеше подготовката за сватбата, да се изтръгне от ръцете, които я гиздеха, и да се хвърли гола в близката река.

Срещу решетъчния прозорец снопът светлина бе окачил като сянка дантелата на пердето върху грапавата варосана стена. Ан никога не би се осмелила да накърни този изумителен лъч. Не, дори да й кажеха, че къщата гори, тя пак щеше да остане като залепена за табуретката.

Потръпна.

— Какво казваш? — попита я братовчедка й Ида.

— Нищо.

— За него си мечтаеш, нали?

Ан сведе чело.

Бъдещата невеста потвърждаваше нейните подозрения и Ида избухна в писклив, изпълнен с похотливи мисли смях. През последните седмици се бореше с ревността си, но това й се удаваше само щом я превърнеше в подигравателна насмешка.

— Ан си въобразява, че вече е в обятията на своя Филип! — заяви тя на обкръжението със задавен глас. — Първата брачна нощ ще бъде жежка. Не ща да съм на мястото на дюшека им довечера.

Жените загълчаха, едните, за да подкрепят Ан, а другите, за да жигосат вулгарността на Ида.

Внезапно вратата се отвори.

Величествени и театрални, влязоха лелята и бабата на Ан.

— Най-сетне, дете, ще зърнеш онова, което ще види и твоят съпруг — издекламираха те в един глас.

И все едно изваждаха кинжал от гънките на черните си роби, вдовиците измъкнаха две кутии от резбована слонова кост, които пооткрехнаха: Във всяко ковчеже почиваше обковано със сребро огледало. Смаяно жужене посрещна това явление, а намиращите се там жени оцениха, че присъстват на безподобно зрелище: огледалата не бяха част от ежедневието им и ако по изключение притежаваха някое, то бе от излъскан калай и изпъкнало, та препращаше замъглени, разкривени, мътни образи, а тук стъклените огледала пресъздаваха действителността с точни очертания и живи цветове.

Чуха се възторжени възклицания.

Двете вълшебници приеха поздравленията със затворени очи, а след това изпълниха своята мисия, без да се помайват. Леля Годеливе застана пред Ан, а баба Франсиска зад тила й, и всяка от тях държеше своето огледало като щит, с изпъната ръка. Тържествени и изпълнени със съзнание за своята значимост, те обясниха на девойката как да ги използва:

— В предното огледало ще виждаш задното. Така ще можеш да се огледаш отстрани и в гръб. Помогни ни да се нагласим както трябва.

Ида приближи, изпълнена със завист.

— Откъде ги изнамерихте?

— Зае ни ги графинята.

Всички се възхитиха на съобразителността на начинанието — само благородна дама можеше да се радва на подобни съкровища, защото амбулантните търговци дори не предлагаха такива стоки на простите сиромаси.

Ан хвърли поглед в кръглата рамка, огледа изпълнените си с любопитство черти, оцени изкусните плетеници, които увиваха русите й коси, за да стъкмят изящна прическа, изненада се от дългия си врат и малките си уши. И все пак изпитваше странно усещане: макар в огледалото да не видя нищо отблъскващо за окото, тя не срещна и нищо познато, в него гледаше някаква чужда жена. Огледално обърнатото й лице, във фас, в профил или в гръб, можеше да бъде както нейното, така и лице на друга някоя, и никак не й подхождаше.

— Доволна ли си?

— О, да! Благодаря.

Отговорът на Ан бе към загрижеността на леля й, иначе каквато си беше лишена от суетност, тя вече бе забравила изживяването с огледалото.

— Оценяваш ли късмета си? — изграка баба Франсиска.

— Но разбира се — откликна Ан, — късметлийка съм, че имам вас.

— Не, говорех за Филип. В наши дни вече почти не могат да се намерят мъже.

Съседките кимнаха сериозно. В Брюж най-рядко срещаното нещо бяха мъжете. Градът никога преди това не бе познал такъв недоимък… Мъжете бяха изчезнали. Колцина бяха останали? По един здравеняк на две женски? А може би и на три. Злочестата Фландрия бе налегната от загадъчна напаст: оскъдица на мъже. За няколко десетилетия мъжкото население в Северна Европа застрашително се бе стопило. Много жени трябваше да се примирят да живеят сами или събрани в бегинажи; някои се отказваха от майчинството, а най-яките усвояваха херкулесовски занаяти и ставаха ковачи или дърводелци, за да не липсва нищо на хората.

Усетила укор в тона на дружката си, галантеристката я изгледа сурово.

— Такава е Божията воля!

Баба Франсиска потрепери, тъй като се побоя, че я нарочват в кощунство. Тя се поправи:

— Разбира се, че Господ ни изпрати това изпитание! Господ призова мъжете ни на кръстоносни походи. За Господа гинат, докато се бият с неверниците. Господ ги дави в морето, по друмищата и сред лесовете. Господ ги убива, докато работят. Господ ги прибира преди нас. И също той ни заставя да гнием без тях.

Ан разбра, че баба Франсиска ненавижда Господа, и докато изразяваше повече боязън, отколкото обожание, тя Го описваше като грабител, като палач, като убиец. А на Ан не й се струваше, че Господ е такъв, нито, че Той се меси в това, в което старицата Го подозираше, че има пръст.

— Ти, мила моя Ан, ти ще имаш някогашния живот на жените — с мъж само за теб и много деца. Благословена си. А на всичкото отгоре твоят Филип не е и грозник… Нали, дами?

Те я подкрепиха през смях, някои свенливо, а други поласкани, че трябва да се произнасят по такъв въпрос. Шестнайсетгодишният Филип беше пример за яко фламандско момче, здраво, дългокрако, с тънък кръст и широки рамене, с бежова кожа и коса с цвят на хмел.

Леля Годеливе възкликна:

— А знаете ли, че годеникът е на улицата и дебне своята избраница?

— Ами!?

— Знае, че я приготвяме, та отвътре му ври и кипи. Като вода на огъня! Ако се умираше от нетърпение, досега да е умрял.

Ан приближи до прозореца, чиято рамка с намазнена хартия бяха отворили, за да влиза пролетта, внимателно, да не прекъсне искрящия лъч, се наклони странишком и видя на мазния паваж Филип с усмивка на устни да бъбри с приятелите, дошли от Брюж и Сент-Андре, селото, където живееше баба Франсиска, на една левга от големия град. Да, той от време на време поглеждаше към най-горния етаж на къщата и чакаше нея, разгорещен и весел.

Това й стопли сърцето. Нямаше място за повече съмнения!

Ан живееш в Брюж от година. Преди това знаеше единствено отдалечената ферма на север, под смазващи облаци, сред равнинни, зловонни, влажни земи, там бе живяла с леля си и братовчедките, нейното единствено семейство, тъй като майка й бе починала при раждането, без да разкрие самоличността на нейния баща. Докато чичо й ръководеше стопанството, тя никога не се бе отдалечавала оттам, но след кончината на чичото леля Годеливе бе решила да се върне в Брюж, където живееха братята й. Недалеч, в Сент-Андре, майка й Франсиска доживяваше последните си години.

Ако за Годеливе Брюж представляваше изпълващо я със спокойствие завръщане към корените, за Ан, Ида, Хадевейх и Бенедикт — трите й братовчедки — това бе шок: от селянки се бяха превърнали в гражданки и от момиченца в девойки.

Ида, най-голямата, решена бързо да обвърже съдбата си с някой мъж, се бе присламчвала към всички свободни момчета почти по мъжки разпалено и дръзко, което й бе направило лоша услуга. Тъй че Филип, когото бе задиряла в обущарницата, където той работеше, бе отвърнал на занасянето на Ида, а след това се бе хвърлил да спечели Ан, като всяка сутрин й поднасяше цвете, и без капка свян бе разкрил на Ида, че за него е била само стъпало, за да стигне до братовчедка й.

Изправена пред тази маневра — всъщност доста банална, — Ида бе изпитала по-силно разочарование, отколкото Ан — гордост. Тя не гледаше на нещата по същия начин като дружките си — докато другите госпожици виждаха в чирака-обущар бляскав младеж, Ан съзираше у него едно пораснало дете, кацнало нависоко върху дългите си крака и изненадано от своето ново тяло, което се блъскаше във вратите. Събуждаше у нея състрадание. Тя откриваше у него някои момичешки черти — косата му, нежната уста, бледия тен. Зад ниския му, звучен глас тя чуваше в случайна извивка или в трепета на вълнението отзвуци от някогашния му писклив момчешки глас. Когато ходеше на пазар заедно с него, тя виждаше у него характер, люшкащ се, нестабилен и менлив; най-вече към това се бе привързала тя, тя, която се вълнуваше от поникването на всяко цвете.

„Искаш ли да ме направиш щастлив?“

Един ден Филип й бе задал този въпрос. Тя се бе изчервила и бе отговорила бързо и искрено:

— „Да, разбира се!

— Много, много щастлив? — умолително каза той.

— Да.

— Стани ми жена.“

Тази перспектива не я очарова особено: какво, и той ли? Ето, и той разсъждаваше като братовчедка й и като всички, които й досаждаха. За какво му е тази условност? Тя най-непринудено се опита да преговаря:

„Не смяташ ли, че мога да те направя щастлив и без да се женя за теб?“

Той се отдръпна с подозрение.

— „Такова момиче ли си?

— За какво говориш?“

Понякога момчетата реагират по непонятен начин… Какво скандално бе казала? Защо ли той бърчеше вежди и я гледаше втренчено?

След няколко мига момчето се усмихна с облекчение, щом схвана, че зад предложението на Ан не се крие задна мисъл. Той продължи:

— „Бих искал да се оженим.

— Защо?

— Всеки мъж има нужда от жена.

— Но защо аз?

— Защото ми харесваш.

— Защо?

— Ти си най-красивата и…

— И?

— Ти си най-красивата!

— И какво?

— Ти си най-красивата!“

Тя го бе разпитвала без никакво кокетство и затова комплиментът не породи у нея ни най-малка суета. Когато вечерта се върна у леля си, тя само се запита: „Достатъчно ли е да съм красива? Той хубав, аз красива.“

На другата сутрин тя го помоли да изясни мисълта си:

— „Защо ти и аз?

— Ти и аз, с нашата външност, ще произведем прекрасни деца!“ — възкликна той.

Ха така, Филип потвърди онова, което тя и без това подозираше! Той говореше като животновъд, като стопанин, който съешава най-добрите си животни, за да се плодят. И това ли е, значи, любовта между хората? Няма ли друго? Да имаше майка, с която да поговори…

Да се възпроизвежда, така ли? Ето, към това всички жени около нея проявяваха такава припряност. Дали и необузданата Ида?

Ан изпадна в размисъл и не отговори на предложението за женитба. И точно в тази кротост пламенният Филип разчете съгласие.

Той с опиянение започна да тръби за тяхната уговорка и да хвали късмета си пред всеки срещнат.

По улицата започнаха да поздравяват изненаданата Ан, а тя не отрече слуха. След това я поздравиха братовчедките й, в това число и Ида, която се радваше, че пленителната й братовчедка ще изчезне от пазара на съперниците. Накрая и леля Годеливе плесна с ръце и заликува, по ресниците й увиснаха сълзи и тя се почувства спокойна, че е изпълнила своя дълг — да заведе до олтара дъщерята на обичната си сестра. Попаднала в капан, Ан се принуди да премълчи, за да не разочарова тази милозлива душа.

И тъй, понеже никой не го отрече, недоразумението прие цвета на истината — Ан щеше да се омъжва за Филип.

С всеки изминал ден тя намираше за все по-нелепо, че близките й проявяват такова въодушевление. Убедена, че нещо много важно й убягва, тя позволи на Филип да стане по-смел, да я прегърне и да я притисне до себе си.

— „Ще обичаш мен и само мен!

— Невъзможно, Филип. Вече обичам и други.

— Моля?

— Леля ми, братовчедките, баба Франсиска.

— Някое момче?

— Не. Но познавам малко момчета, не съм имала случай.“

Докато тя правеше подобни уточнения, той я гледаше недоверчиво и невярващо, а след това, тъй като издържаше погледа му, без да мигне, той избухваше в смях. „Поднасяш ме и аз се връзвам! Ах, лошо момиче, как ме изплаши… Хитруша! Знаеш ти как да водиш един мъж за носа, да го накараш още повече да се заинати, да хлътне и да мисли само за теб.“

Тя не схващаше добре разсъжденията му, та не настояваше, още повече, че в своя смут той се прилепяше до нея с блеснали очи и потръпващи устни, а й на нея й харесваше да се топи в ръцете му, харесваше кожата му, мириса му, здравината на трескавото му тяло, и залепена до него, се опияняваше и се отдалечаваше от своите съмнения.

В мансардата сянката започна да се удължава. Плътността на стаята се бе променила.

Ан подскочи — Ида бе разчупила слънчевия лъч.

Бъдещата невеста почувства болка в стомаха, сякаш братовчедка й я бе изкормила с юмрук. Тя се провикна с укор в гласа:

— О, не, Ида, не!

Братовчедка й спря стресната и готова да се защитава и да дере с нокти, понеже не знаеше, че фустите й са разкъсали слънчевия лъч.

— Какво? Какво съм направила?

Ан въздъхна, съмняваше се дали някога ще може да й обясни, че е раздробила едно безценно съкровище, чист шедьовър, който звездата сътворяваше в стаята от ранна утрин. Окаяната Ида! Недодяланата и начумерена Ида с непристойния си широк ханш бе унищожила един паметник на красотата, без дори да забележи.

Ан реши да излъже:

— Ида, защо не се възползваш от двете огледала? Застани на моето място.

А след това се обърна към леля си и баба си:

— Ще ми бъде драго, ако трите ми братовчедки също се насладят на този дар.

Ида, отначало стъписана, се присъедини към Ан и се примоли на двете жени. Те изкривиха лица, а след това кимнаха, трогнати от милата простота на Ан.

Хадевейх, най-малката, скочи на табуретката.

— Аз, аз!

Ида понечи настървено да попречи на сестра си да я изпревари, но я възпря съзнанието, че трябва да запази достойнството си на кака. От разочарование тръгна към прозореца.

Ан бе погнусена: Ида продължаваше да затулва лъча, без да забележи, че той се катери по гърдите и лицето й. Тя дори не го усещаше. Ама че грубиянка!

Ида се усмихна като видя Филип на улицата. Миг след това се намръщи.

— Разочарован е. Теб търси, не мен.

Ида преглъщаше наскърбена, със сгърчени черти и помъртвели очи. Ан се приведе над нея и като усети физически плътността на болката й, протегна ръка към братовчедка си и промълви:

— Бих ти го оставила…

— Моля?

Ида подскочи, убедена, че не е чула добре.

— Бих ти оставила Филип.

— Така ли?

— Ако не беше влюбен в мен.

Ан мислеше, че казва нещо мило.

Прокънтя плесница.

— Кучка! — просъска Ида.

Ан усети внезапна горещина по бузата си и тогава разбра, че тази плесница бе отнесла самата тя — Ида я бе зашлевила.

Разговорите секнаха и жените настръхнаха една срещу друга.

— Мръсна сополанка, мислиш, че никой мъж няма да ме пожелае ли? Ще ти покажа, че грешиш. Ще ти го докажа. Ще видиш, десетки мъже ще ме желаят! Стотици!

— И един стига — поправи я благо Ан.

Втори шамар се стовари върху й.

— Въшка с въшка! И не спираш! Убедена си, че няма да имам и един! Чума с чума! Злоба такава!

Леля Годеливе се намеси:

— Ида, успокой се!

— Ан ме влудява, мамо. Твърди, че съм грозна и отблъскваща!

— Нищо подобно. Ан само ти каза онова, което и аз мисля: един мъж ти стига, няма нужда да прелъстяваш десет, нито хиляда.

Ида изгледа предизвикателно майка си, сякаш да каже „говори си, говори, ще видиш ти“. Годеливе вирна нос и нареди:

— Извини се на Ан.

— Никога!

— Ида!

В отговор голямата й дъщеря, цяла почервеняла от яд и с изпъкнали вени на шията, изкрещя:

— По-добре да пукна!

Годеливе подаде огледалото, което държеше на вдовицата на земемера, и се втурна към дъщеря си. Ида се измъкна, прекоси стаята без страх и прогони по-малката си сестра от стола, като се тросна на двете жени:

— Сега аз съм на ред.

Годеливе не се впусна в борба, която можеше и да изгуби, и даде знак на приятелките си да угодят на сприхавото момиче. След това отиде при племенничката си.

— Предполагам, че ревнува от теб, Ан. Надяваше се да се омъжи първа.

— Знам. И й прощавам.

Леля й я прегърна.

— Ех, ако можеше моята Ида да има твоя характер…

— Ще се почувства по-добре, щом получи каквото желае. Някой ден ще се освободи от гнева.

— Дано да си права! — промълви Годеливе и погали племенничката си по слепоочието. — Във всеки случай съм щастлива и тъжна за теб. Тъжна, защото ще те виждам по-рядко. Щастлива, защото намери добро момче.

Докато слушаше кроткия глас на леля Годеливе да чертае съдбата й, Ан си възвърна смелостта и спря да си задава въпроси. Умиротворена, тя подложи лице под хладния въздух.

Една пеперуда кацна под стрехата. Крилцата й, лимоненожълти отвътре, зелени отвън, трепкаха като дихание. Насекомото бе дошло да си направи тоалета и тъй като смяташе, че е само и не осъзнаваше, че го наблюдават, потърка хобота си с предните крачка. Заслепената Ан помисли, че животинчето улавя цялата светлина на небето в златистите си ципи, съсредоточава я и я заключва в себе си. То искреше и всичко около него изглеждаше сиво.

— Колко е красив! — рече леля Годеливе потръпвайки.

— Нали? — промълви Ан, сякаш литнала от радост, че споделя вълнението с леля си.

— Невероятен — потвърди Годеливе.

— Да, мога да стоя и да го гледам с часове.

Годеливе сви рамене.

— Ан, нали това ще правиш оттук-нататък. Ще бъде твое право. Ще бъде дори твой дълг.

Ан се извърна изумена към леля си. А тя продължи:

— Ти ще си негова, но и той ще е твой.

Ан се усмихна. Какво? Да принадлежи на една пеперуда[1], която ще й принадлежи? Какъв ли невероятен обрат й подсказваха? Това определено беше най-добрата вест за деня. Леля й говореше като добрата фея от приказките. Лицето на разяжданата от нетърпение девойка светна.

Годеливе се разнежи и плъзна длани по бузите на племенничката си.

— Колко го обичаш!

Тя се обърна към прозореца и посочи един далечен силует.

— Трябва да признаем, че тази шапка много му отива.

Ан объркана проследи погледа на Годеливе и установи, че тя гледа на улицата Филип, който носеше плъстена шапка с перо. Чак потръпна.

„Не съм нормална“ — помисли тя. Нищо не беше както трябва! През прозореца, който й даваше възможност да наблюдава две неща — Филип и една пеперуда, — бъдещата невеста се бе спряла на пеперудата, а лелята — на избраника.

В стаята отекна писък.

— Какво? Какво е това петно?

Седнала на табуретката, Ида бе пребеляла от гняв и сочеше с пръст огледалото пред себе си.

Баба Франсиска се изплаши да не направи пристъп на гняв и дръпна задното огледало.

— Няма нищо. Привидяло ти се е. Нищо няма.

— Тогава не махай огледалото.

Старицата се разтрепери и отново го намести.

Ида огледа виолетовото петно на тила си, за което знаеше всеки, само тя не.

— Олеле! Но това е отвратително! Гадост!

Ида се разбесня и скочи от стола.

Изненадана, баба Франсиска пусна онова, което държеше.

Трясък на пода.

Звън на стъкло.

Вцепенено мълчание последва страховития грохот.

Огледалото се бе счупило. Сребърната рамка бе останала невредима, но вътре бяха останали само изпотрошени късчета, които стреснато и безразборно отразяваха отделни кътчета от стаята.

Франсиска простена.

Годеливе се спусна към нея.

— Господи, какво ще си помисли графинята?

Жените се скупчиха около парчетата, както биха се събрали за бдение около покойник. Ида хапеше устни и се колебаеше коя катастрофа да оплаква повече, струпея на тила си или унищоженото огледало.

Започнаха да се съвещават с угаснал глас и пресеклив дъх, убедени, че знатната дама вече ги чува:

— Трябва да намерим някой да го поправи.

— Да, но къде? Тук, в Сент-Андре, никой не…

— Май знам. В Брюж има един художник, който…

— Не се палете толкова: първо трябва да призная истината.

— И да кажеш, и да скриеш, все ще трябва да купиш ново огледало.

— Боже, Господи, ама как?

— Аз ще платя — заяви Франсиска — в моя дом сме и аз го изпуснах.

— Защото Ида те стресна.

— Аз ще платя — натърти старицата.

— Не, аз — отвърна Ида.

— И с какви пари? — сопна се Годеливе.

Тъкмо изброиха възможните решения, и дундестата камбана на селото прозвъня и им напомни, че Ан трябва скоро да се омъжи.

Годеливе вдигна глава.

— Ан?

Девойката не отговори.

— Ан, ела при нас!

Всички жени претърсиха тавана, а след това долния етаж: годеницата бе изчезнала.

— Сигурно е отишла да види своя обожател — заключи баба Франциска.

Годеливе вдигна чифт обувки.

— Без сабото?

Вдовицата на земемера посочи подаръка си до стълбичката.

— И без везаните пантофи, които й дадох?

Ида се втурна към прозореца.

— Долу Филип продължава да чака.

— Къде ли се е дянала тогава?

Името на Ан закънтя из къщата на бабата, докато жените се щураха по стаите.

Щом отвори задната вратичка на партера, тази, която гледаше към полето, Годеливе забеляза изящни следи от нозе по влажната земя, до мястото, откъдето започваше тревата, която покриваше поляната чак до гората.

— Какво? Избягала е!

Раздалечени и с ясен отпечатък на пръстите, следите издаваха, че Ан се бе възползвала от историята с огледалото, за да прескочи прага и да се затича, лека, през полето към гората, където се бе изгубила.

2

Лаго Маджоре, 20 април 1904

Скъпа Гретхен,

Не, скъпа, не грешиш, наистина ти пише твоята Анна. И ако погледнеш снимките, които съм сложила в писмото, до младия сияещ мъж, който позира като принц, под екстравагантните шапки на по няколко етажа ще видиш дребна жена със стеснителна усмивка — ето ме. Да, можеш да прихнеш от смях. О, вече се смееш? Права си, ама че съм глупава. Но какво да се прави? Франц има два недостатъка, които беше скрил от мен по време на годежа ни: пали се по всякакви шапки и колекционира сувенири. Извод? При модистите ме превръща в клетка за птици, в носачка на плодове, във ваза с цветя, в гребло, с което са събирали панделки или дори в паунско дупе, а след това очарован ме води при фотографа, за да обезсмърти смехотворния ми вид.

За да носи тези капели, жената трябва да е по-грозна от мен — като леля ни Августа, чийто гърбав нос печели, ако се подслони под някоя периферия, — или пък много по-красива — като теб. Но Франц толкова обича шапките, та не забелязва, че шапките не обичат мен.

Една италианска графиня, на която разказах за тази драма в Бергамо, ме поправи строго и уточни:

— Напразно се тровите, дете мое. Франц ви обожава до степен да не забелязва, че шапките не ви стоят добре.

Признавам си, че разсъждението й ме смути. В последно време всичко ме потиска, дразни и тревожи — изправена съм пред твърде много невъобразими ситуации…

По този повод, ще ме попиташ ли как върви нашият меден месец?

Предполагам, че трябва да отвърна „идилично“. Франц е прекрасен, нежен, внимателен, щедър, забавляваме се превъзходно и шест месеца след като напуснахме Виена, сновем из Италия и редуваме великолепни градове, очарователни села, изумителни църкви. Да не забравяме, че от векове насам полуостровът дава мило и драго да примамва младоженци: преливащи от шедьоври музеи, хотели с прохладни стаи, превъзходна кухня, великолепни сладоледи, чувствено слънце, което приканва към следобедна почивка и прислужници, които обгръщат влюбените със съучастнически поглед.

С една дума, моят меден месец е безупречен. Но дали аз съм създадена за медени месеци?

Да, правилно прочете, Гретхен моя, жената, която ти пише тези страници, не знае какво да мисли. Боя се, че съм различна. Плашещо различна. Защо не мога да се задоволя с онова, което би хвърлило във възторг някоя друга?

Ще се опитам да ти обясня онова, което ми се случва, а в движение може и самата аз да го разбера.

Моето детство продължи дълго. Докато ти, скъпа ми братовчедке, вече омъжена, отглеждаше три кърмачета, аз упорито оставах хлапе, вдигах поли само за да тичам из полето или да прескачам потоци, мисълта да се осъществя като жена бе далеч от мен, и ако срещах момчета, не изпитвах към тях никакво любопитство.

И тъй вкусвах щастието…

Дълго слушах как ще постигна пълноценност само в мъжки обятия, а по-късно и в деня, в който ще изтикам няколко бебета от своята утроба, и в крайна сметка се уморих от натяквания и си създадох роля. Превърнах се в капризна снобка, която би приела само и единствено високопоставен брак.

А изпълнената с ирония съдба ми се подчини. Бях измислила тази комедия само за да предпазя себе си и да отхвърлям кандидатите, а това поведение се бе оказало ползотворно и ми бе позволило да изчакам и да срещна Франц фон Валдберг.

Сещаш ли се за онези невероятни армейски ножчета, които освен острието съдържат и отварачка за консерви, отвертка и рибарска кука? Всички господа бяха луди по тях. Ами, това е то Франц! Той не е човек, а швейцарско ножче. Притежава всички качества — с ефектна външност, богат, интелигентен, чувствителен, благороден, любезен. Накратко, партия, която човек не може да откаже.

Дали се омъжих за него от гордост?

Боя се, че истината е още по-нелицеприятна. Свързах се с Франц единствено по сметка. Внимание, това не е акт на интригантка, която се издига чрез леглото, нито разсъждение на амбициозна жена, не, това е сметка на една отчаяна жена: когато той поиска ръката ми, предположих, че ако не успея да разцъфна с този мъж, никога не ще успея. Омъжих се за него, както човек опитва лекарство.

Но лекарство против какво? Против самата мен.

Не умея да бъда жената, каквато я изисква нашето време. Трудно ми е да се заинтересувам от темите на нашия пол — мъже, деца, бижута, мода, домашното огнище, кухнята и… собствената си незначителна особа. Защото женствеността изисква човек да въздига в култ себе си, своето лице, своята линия, своите коси, своя външен вид. Кокетството е чуждо за мен, обличам се както дойде, не обръщам внимание на козметичните продукти и ям твърде малко. Когато, по снимките, които колекционира Франц, се видя натруфена като асо пика, онова, в което се укорявам, е, че не съм успяла да създам още по-голяма гротеска, защото тогава поне щеше да бъде откровено забавно.

Ще ми повярваш ли? Всяка сутрин се дегизирам като дама. Всички тези фусти, корсети, ширити, километрите панделки и платове, в които съм омотана, ми се струват нелепи и сякаш взети на заем. Не, бъди спокойна, не си мечтая да се обличам като мъж. Аз съм простодушно, изгубено в страната на жените и принудено да подражава на възрастните момиче, и живея в измама.

И тъй, как мина първата брачна нощ? — ще попиташ ти. С моята нагласа, от мен можеше да се очаква всичко…

Преживяването мина добре. Франц остана задоволен. Доколкото се бях осведомила подробно какво има да ми се случва, се усещах като на урок по гимнастика и прилагах на практика заучените фигури, като се стараех да извършвам правилните движения и да приемам неговите, и толкова по-зле, ако някои от тях ме отблъскваха. На сутринта треперех от задоволство: бях минала изпита.

Проблемът произтича от това, че и после не надскочих усещането за гордост. А Франц ми харесва, кожата му е нежна, тялото му излъчва сладък мирис, голотата му не ме шокира особено. Интелектуално погледнато, оценявам жаждата, която го тласка към мен, влажните очи, устните, които сякаш искат да ме погълнат, тръпката, която пробягва по крайниците му, одрезгавелия, сякаш долитащ от пещера дъх, треската, която го кара да ме притиска в леглото всеки ден, понякога и по няколко пъти, желанието му ме очарова и не ми пречи, а освен това ме и ласкае.

Но не го споделям.

Никога не изпитвам ответен порив към него.

Отдавам се на Франц от любезност, алтруизъм или дълг, тъй като съм решила да го задоволявам, доколкото мога. Изпълнявам дълга си като домакиня. Нито имам вкус към това, нито ме мъчи желание и почти не изпитвам удоволствие, освен от дадената милостиня или от вълнението да видя как този заситен здравеняк заспива до рамото ми.

Нормално ли е това, Гретхен моя? Детството ни направи достатъчно близки, за да си позволя да ти задам този неудобен въпрос. Дошла си само десет години преди мен на тази земя, скъпа ми братовчедке, но по мъдрост си далеч напред. Вие с Вернер живеете ли в подобно несходство? Дали това е ориста на жената, да изкушава, без да бъде изкушена?

След седмица се връщам във Виена, където приключва обзавеждането на бъдещия ни дом. Пиши ми там, Гретхен моя. Разбира се, бих предпочела да дойда при теб в Инсбрук, за да прекараме известно време заедно, но първо трябва да си поиграя на стопанка на дома, да допълня мебелировката, да избера цветя, да се наложа над прислугата с няколко напълно произволни заповеди, които да затвърдят моя авторитет. И да се справя с посещенията при семейството на съпруга ми… Очевидно, първото нещо, което ще погледнат тези аристократи, ще бъде коремът ми, за да разберат дали се връщам от това скъпоструващо пътешествие с наследника на Валдберг в чекмеджето. А коремът ми е плосък, по-плосък отпреди сватбата и дори хлътнал, откак разходките, пътешествията и креватните ни упражнения подчертаха моята слабост. В хотела, щом вечерята приключи и Франц отиде да пуши с мъжете, аз се качвам в апартамента, събличам се пред огледалото на гардероба и се оглеждам: нищо не расте. Вече се боя от натъжените физиономии на роднините, лели и чичовци Валдберг. И забележи — те ще са прави — аз съм жена, която носи разочарование.

Подписвам се под тяхната присъда.

Не ме забравяй, Гретхен моя, и ми отговори, особено ако ме смяташ за недодялана. Прегръщам те. Предай приятелските ми чувства на Вернер. Колкото до синовете ти, не им казвай още нищо, нося им маски от Венеция. До скоро.

Твоя Анна

3

Щом се видя сред танцуващите, Ани помисли: „Коя е пък тази курва?“ Размазан от потта грим, пристегнато от еластичното бюстие тяло с късо парче плат, усукано около ханша вместо пола — момичето й приличаше на проститутка, която човек наема за вечерта. На всичкото отгоре и евтина! Да, отначало Ани видя над голите бедра, по които блещукаха пайети и над чизмите с гигантски токчета, които караха дупето й да щръкне, само една от жените, чиито снимки безплатните вестници предлагат на страницата „Компаньонки“.

Но заради несръчния си съсед, който се смяташе за цар на дансинга, Ани се спъна, размаха ръце, залитна напред и се задържа в последния момент, а по симетричните движения, които правеше кучката отсреща, установи, че в огледалото се отразява самата тя.

Разпозна се и изцвили.

Това й се стори забавно.

Нея, която обичайно никога не би проявила такъв хумор, всичкият алкохол и антидепресанти, които бе погълнала, я подтикваха да се смее на всичко. Помаха съзаклятнически на своята двойничка, която и отвърна, отново се приведе и радостна, пак се задруса френетично.

Тонколоните произвеждаха компактен, неразличим, оглушителен грохот. Тази сила на звука заливаше нощните птици със звуци, тембри и ритми, както вълните при буря смазват плувците. Пък и те бяха дошли да куфеят, не да се наслаждават на музиката. Не слушаха парчетата с ушите си, а ги усещаха със стъпалата си, с гърдите си, с развилнялото се сърце, което изпомпваше кръвта им според пулсиращия звук на ударните.

Ани се втренчи в топката на тавана. Тя обожаваше това нощно слънце! Капризно слънце. Слънце, което се върти бързо. Макар тя първа да се кълнеше, че няма нищо по-кичозно от тези стъклени глобуси, хилядите фасети на които препращаха лъчите на прожекторите, тя ходеше само в заведения, където имаше такива. Тук в „Red and Blue“ на „Сънсет булевард“, където бе свикнала да ходи, обожаваше топката, която дупчеше тъмнината и хвърляше цветни стрелички, като настигаше и най-далечностоящите хора и стени. Под нея Ани можеше да се поклаща часове наред.

„Дали ще се върне?“

Развълнувана, тя за миг спря да се подрусва, за да се удиви на онова, което се случваше в главата й: тя чакаше някого. Тя! Ани, най-малко сантименталното момиче в цяла Калифорния, точно тя да си отглежда тръпка… феноменално… Невероятна новост! Откакто се бе срещнала с Дейвид на снимачната площадка, смяташе, че в Лос Анджелис живее момче, за което си заслужава да се надява, да го дебне, да го желае. Каква метаморфоза…

Излезе от дансинга и се отправи към бара със синята като в аквариум светлина.

— Е, Ани, на върха, а? — попита барманът.

— На върха на върховете, винаги!

Никой от двамата не мислеше онова, което бе казал: на служителя хич не му пукаше за Ани и просто говореше като професионалист на звезда, а колкото до Ани, тя си знаеше, че нито е във върхова форма, нито е на върха на кариерата си. Само на върха на своите обувки.

— Джин тоник?

— Отгатна ме, много те бива, все едно ме видя гола!

В отговор на шегичката й той намигна в съответния миг и силно подчертано, като слаб актьор в телевизионна комедия.

— На какво се надява този кретен? — измърмори тя, докато той я обслужваше с прекалено широк размах. — Че ще го представя на някой продуцент, за да му даде роля? В Ел Ей има хиляди скапаняци като него! Човек вече не може да си поръча каквото и да било в ресторант, бар или хотел, където сервитьорът да не се смята за бъдещия Брад Пит. С изключение на мен, която съм актриса, всички останали искат да станат актьори.

Усмихна се: тя наистина не беше драпала за съдбата на актриса! Беше влязла в занаята на пет години с рекламите, а после се бе снимала във филми, за да угоди на майка си до онзи „Татко, взех за малко колата“, една комедия за широката публика, която пощури класациите през лятото на 2005-а и я изстреля на върха като звезда. Ани Лий, малката сладурана на Америка! Всъщност тя се бе подчинявала, беше се изправяла очи в очи и беше търпяла, но не бе имала време да пожелае онова, което й се бе случило.

Изправена пред чашата си, Ани си рече, че ако Дейвид се появи, не бива да му натрапва пияно момиче, и след като това угризение откупи част от добродетелта, изгълта питието си без повече скрупули.

Барманът примигна.

— Още едно?

— Защо не!

Макар вероятно да бе водила този разговор поне хиляда пъти, й се струваше, че импровизира, че се показва блестяща и че както никога трупа искрящи от остроумие реплики. Всъщност, не различаваше ли в погледа на бармана развеселена искра?

Освен ако това не означаваше друго…

„По дяволите! Дали съм спала с него?“

Загледа го. Никакъв шанс да си спомни. Разбира се, тази латинска физиономия й изглеждаше позната… Но защо ли? Дали защото го срещаше тук, или защото се бяха чукали?

Докато се отдалечаваше, тя се вгледа в дънките, които подчертаваха извивката на задните му части. „Сигурно. Сигурно съм спала с него.“ Тя се изсмя. „Че за какво ще работи в нощно заведение, ако не за да спи с красиви момичета? Нали така, всички знаят, че те предпочитат това пред бакшиша.“

Даде си сметка, че толкова слабо помни собствените си действия, че й се налага да разсъждава като полицейски инспектор, та да определи дали е правдоподобно да се е изклатила със служител от „Red and Blue“, и внезапно това безпаметството й се стори като закачка.

„Досега съм извършила толкова неща, че не мога да си ги спомня. На двайсет години вече съм натрупала хиляди животи.“

Тя погледна блестящата топка.

„Сега нещата ще се променят. С Дейвид нищо няма да бъде същото. Защото този път става дума за любов. Той ще въплъти голямата любов, която ще изтрие всички предишни, оплисканите с кал, жалките, мимолетните.“

Въздъхна.

Първо от екстаз.

След това от притеснение. А дали тя ще бъде способна на такова нещо? Дали ще й стигне смелост да го приеме.

Завладя я паника. За няколко секунди започна да трепери и да се поти. Изхлузи се от високия стол върху токчетата и тръгна със залитане към тоалетните.

„Трябва да си върна силите. Бързо! Иначе няма да успея да кажа на Дейвид дори «Добър вечер!»“ По средата на стълбите, които водеха към подземието, се почувства по-добре; измъкваше се от шумотевицата, за да навлезе в свят, в който оставаха само отгласи и глух кънтеж през стената. Тръгна си от голия, ехтящ и безмилостен дансинг, и се спусна в приглушените, задушевни подземия на дискотеката, а там откри различна атмосфера, лабиринт от прегради, коридори, влага, телесни миризми и полумрак.

Тук, под червената светлина, която опростяваше лицата, тя различи обичайните лица, Боб, Роби, Том, Присила, Дрю, Скот, Тед, Ленси… Изтъпани се пред Бъди, белокож, облечен и фризиран като негър, с увиснал панталон, пъстра риза и коса на расти:

— Бъди, да си ми приготвил случайно десерт?

— Да, скъпа. Снежнобял.

— Прекрасно.

— Колко ще ми дадеш?

Тя измъкна банкнота от клина си.

— Стотачка.

Той й подаде пликче.

— Ето.

Не му благодари, защото знаеше, че я е преметнал, грабна пликчето с кокаин и се затвори в женската тоалетна.

От миниатюрната чантичка, която висеше от лявата й страна, хваната със златиста белезница, тя извади огледалце и сламка, разстла праха и го зашмърка.

— Аах!

Дейвид можеше да се появи, тя щеше да има сили да го приеме: уф, току-що бе спасила бъдещата си авантюра.

Докато прекосяваше коридора, тя изчисли: беше спала с почти всички момчета, които бяха там, облегнати по стената с мобилен телефон в ръка. Освежена, Ани им се усмихна на минаване. Отговориха й по-малко от половината. Тя се възмути вътрешно: „Само добър вечер, при условие, че сме се чукали! Ама че ларви…“ Нито един не я бе задържал. Нито един не се бе борил, за да я спечели? Защо ли?

Спъна се в някакво препятствие на пода — едно момиче повръщаше — и се вкопчи в първия твърд предмет, който й се мерна. Беше Том, тъмнокосо момче с тридневна брада, много грижливо поддържан в стил естествено чорлав, който претендираше, че е специалист по медитация, претекст, под който да трупа връзки с жени. Ани бе увеличила неговата колекция за една или две нощи.

— Я, Том, точно на време. Аз добър улов ли съм?

Той подсвирна, сякаш му бяха дали математическа задача.

— Не си усложнявай живота, Ани.

— Тоест?

— Ти си лесен улов.

Той потърка бузи: беше решил трудно уравнение.

Тя настоя:

— Оценка?

— Средна.

— Само толкова?

— Средната си е съвсем наред.

— Нито добре, нито зле. Защо не ми даваш повече?

— Защото ти не обичаш да го правиш, коте.

Беше произнесъл тези думи като нещо очевидно.

Пред гримасата й на неразбиране, той продължи:

— Държиш се като мръсница, но не си. Даваш си задника, но не си падаш по задници. Нито по твоя, нито по този на пичовете. Просто си придобила навици и толкоз.

— Навици ли?

— Навика да се чукаш. Навика никога да не отказваш. Но това не те прави добър улов.

— Леке! Минава ли ти през ум, че точно ти си среден или дори че никакъв те няма?

— Хм, не че се хваля, но май не точно това съм чувал за себе си…

За него разговорът беше приключил и той си тръгна. Ани прехапа устни: знаеше, че сред момичетата Том се радва на репутацията на несравним любовник, и дори именно заради това го бе свалила и тя.

„С Дейвид не бива да си лягам прекалено бързо. Трябва да се държа на положение. Да се дърпам!“

Това беше единственият извод, който си бе направила от този сблъсък.

Колебаеше се дали да се върне на дансинга, защото се боеше, че силите, добити от наркотика, може да се изчерпят в танца. Не беше ли по-добре да помисли какво да каже на Дейвид?

Решена да действа различно от другите дни — или нощи, — тя отиде на бара и в продължение на един час си стоя мирно на столчето, като си припяваше „не бива да си лягам с него тази вечер, не бива да си лягам първата вечер, нито на втората, нито на третата“. Убедена, че се е сдобила с нова добродетел, тя неуморно заредува джин-тониците, а възторгът й крепнеше с всеки изминал миг.

Тъй че когато Дейвид се появи, бе така просмукана от алкохол, че успя само да се изхили.

— О, Дейвид! Мислех си за теб и хоп — ето те! Сигурно имам някаква дарба, талант за магии, за който дори не подозирам.

— Мисля най-вече, че тук ми определи среща.

Тя прихна, сякаш бе произнесъл нещо адски духовито.

— Седни и пий.

— Защо пък не, в крайна сметка?

— Дейвид, много си забавен…

— Често ли идваш тук?

Тя си спомни своето намерение — да не издава, че е лесно момиче — и отговори тежко:

— Не. За втори път ми е.

Той кимна.

— Къде ходиш обикновено?

— Стоя си вкъщи. Никога не съм била запалена купонджийка. На такива места човек си губи времето, не е ли така? Пък и какво да търся тук?

— Момчета?

— Не ми липсват възможности да срещам момчета, ти си доказателство за това — подхвърли тя лукаво.

— Наркотици?

— Ммм? Съвсем малко за мен.

— Алкохол?

— Позна.

Макар и пияна, тя бе достатъчно прозорлива да не крие, че е пила. Той присви очи и резюмира:

— Значи рядко излизаш, нали така?

— Рядко.

Той се усмихна, без да се връзва.

— Но вестниците пишат друго.

Той говореше за жълтите вестници, които, откак тя бе навършила петнайсет, изнасяха нейните безсрамия, показваха я къркана на входа на някой нощен клуб, разказваха за арестуването й за притежание на непозволени вещества и изреждаха момчетата, които я бяха зарязали и които признаваха, че не успяват да следват ритъма на тази неизтощима купонджийка.

Разтърси я дрезгав смях.

— Не бъди наивен, Дейвид. Макар и сега да навлизаш в занаята, вече си схванал основните правила: между снимките трябва да даваш храна на жълтите вестници. В тях няма и една вярна дума. Просто мизансцен. Репортажите, в които поддържам ролята си, са режисирани от Джоана, рекламния ми агент: хората трябва да говорят за мен.

— Те направо те убиват.

— Да, но говорят за мен — възкликна тя, раздразнена, че не й вярват, когато тя смята себе си за убедителна. — Ако бях защитила докторат по приложна физика на шестнайсет, ако слагах инжекции в болница за прокажени или ако започнех гладна стачка, за да ускоря канонизирането на Барак Обама, нито едно жълто издание нямаше да се заинтересува, нито една читателка нямаше да се идентифицира с мен, нито един читател нямаше да се загледа в бедрата ми! Да говорят добро за мен… Що за дивотии! Никога нямаше да проработи.

Беше се оставила да се разгорещи. Но той не изглеждаше подразнен, напротив, смееше се с глас.

— Истинската Ани — продължи тя плачливо — се крие и се пази. Никой не я познава. Единственият, който ще я открие, е мъжът, който ще я обича. Той ще бъде единственият, първият и последният.

Сълзите й бликнаха, тя скри лице в ръце и се преви напред. Докато правеше това, имаше чувството за дежа-вю и си даде сметка, че е изрецитирала сцената от „Момичето от отсрещния бар“, мелодрама, която тя игра на живо пред камерите, когато беше на шестнайсет. Веднага се възпря. Разбира се, „Момичето от отсрещния бар“ беше пълен провал, но кой й гарантираше, че Дейвид не го е гледал? Ако се усетеше, че го поднася с огризки, щеше да се дръпне. На всичкото отгоре критиците по онова време бяха заявили, че плачовете и хленченето никак не й отиват. Самата тя не се беше харесала особено на екрана със зачервени клепачи и подут нос.

Изтри сълзите си и се изсмя.

— Метнах те, а. Номерът с горкото пияно момиче с кървящо сърце отдавна ми е на склад.

— За малко да се вържа.

Успокоен, той се наведе към нея, без да падне от високия стол, и тя се възхити на равновесието му, неспособна да направи подобна каскада. Момчето, което пиеше чиста вода, плъзна плътните си устни по врата й, стигна до мекото на ухото, захапа го лекичко, а след това измърка:

— Желая те.

Тя се замисли, трогната, докато си припомняше новото си решение: да каже не.

— Ела — рече тя и го хвана за ръка.

Той я последва, като мислеше, че ще го отведе в някое спокойно кътче. Всъщност, след една безкрайна метална стълба, те тръгнаха по въздушен мост, който минаваше над залата, нещо като решетест коридор, по който се движеха осветителите и озвучителите.

— Защо тук?

— Дейвид, нека да разиграем филм от петдесетте години. Нали се сещаш, плейбой в смокинг среща жена в дълга, лъскава, прилепнала рокля.

— Ти видя ли си дългата рокля? — рече той и посочи тясната ивица плат, която очертаваше задните й части. — Сигурно се е сбила при прането.

— Но моля те, прояви малко романтика. Дейвид, ти не си ли романтик?

Той въздъхна и сви вежди.

— Мислиш ли, че си ми определила среща на романтично място?

Тя сви рамене и посочи огромното хале, преустроено в нощно заведение.

— Това място е каквото човек поиска то да бъде. Достатъчно е да използваш въображението си. Виж, например, онзи кабел.

— Да?

— Ами той е лиана, ако пожелая това. А дискотеката се превръща в джунгла.

— Точно така — съгласи се той с лицемерна усмивка. — Аз Тарзан, ти Джейн. За това костюмът ти е по-подходящ. Да махнем още някои подробности.

Приближи до нея нахакано, повдигна блузката й и откри корема й, върху който залепи горещи длани. Тя потръпна, готова да го прегърне, а след това се насили да спази обета си за благоразумие.

— Виждаш ли? — възторгна се тя, отдръпна се от него и придърпа плата над пъпа си.

За секунда прекрачи парапета, хвана кабела, който висеше покрай колоната, вкопчи се в него… и се гмурна в празното с вика на човека-маймуна:

— А… и о и а… а, а, а!

Лека и въздушна, тя прелетя над дансинга, освободена от всякакъв страх. Беше се отървала от всеки товар, от миналото си, от своята слабост, от самата себе си. Чувстваше се като герой. Дейвид несъмнено щеше да й се възхити.

Люлеенето й придоби размах и тя докосна блестящата топка. Възторжено изпищя.

Звукът и пробягващата сянка накараха погледите да се вдигнат. Телата забавиха ритъма на танца. Всеки се питаше какво ли ще да направи горе момичето в чизми, хванато за жицата. Някаква нова атракция ли?

Музиката спря. Тишината хвърли клиентите в недоумение.

Те чуха еуфоричните възгласи на Ани, която хистерично коментираше и най-малкото поклащане, и тогава разбраха, че това не е спектакъл, а опасна прищявка на пияна жена.

Очевидно — но не и за Ани — маховете скоро щяха да я запратят в тавана.

— Бързо! Звънете на пожарната — изрева барманът.

Ани му отправи знак, като размаха ръка надолу:

— Ку-ку!

Този акробатичен номер разтърси кабела и ускори удара. Като видя да се приближава топката, която толкова харесваше, тя извика като майка, открила любимото си дете:

— О, топчицата ми, миличката ми сладка топчица!

Удари се в нея, изписка като победител в родео, пусна кабела и я прегърна.

Присъстващите затаиха дъх.

Топката изскрибуца, сякаш се бореше, а след това рязко се откъсна от тавана и се сгромоляса на пода, повличайки и Ани.

За щастие танцуващите се бяха отдръпнали.

Топката се разби на дансинга.

Първите спасители, които притичаха, помислиха заради едва осезаемото потрепване на тялото и стоновете й, че умиращата, просната по гръб на земята, пъшка от болка, но когато се наведоха, установиха, че сред парченцата от огледала Ани продължава да се смее, изпотрошена и весела.

4

Като стигна до първите дървета на гората, Ан не се поколеба.

Да върви.

Още да върви.

Да тича, щом гората оредее. Да прескача пъргаво рекичките. Да избягва фермите. Да се сгушва, когато човешки шум прекъсне птичите песни. Да си почива сред храсталака. Да сдържа дъха си. Да не потрепва от стъпките на зайци и катерички. Да избягва нападенията на глиганите. Да изчаква бракониерите да си тръгнат. И отново да тича, доверявайки се на земята, защото очите нямаха време да гледат къде стъпват нозете й.

Докато препускаше, водено повече от инстинкт, отколкото от някаква мисъл, тялото й сякаш олекваше, стъпалата й се повдигаха и като че ли не докосваха земята. Листата и клоните вече не я препъваха толкова, сякаш се отдръпваха и милваха лицето й. Копривата я щадеше.

Без умора и без боязън, девойката вървеше все напред, убедена, че гората е неин съзаклятник. Колко ли време продължи този бяг? Нямаше как да знае, още повече, че Ан чувстваше как силите й растат, и колкото повече се отдалечаваше тя от Брюж, толкова повече всяка стъпка й носеше освобождение и покоят й се възвръщаше.

Какъв късмет!

Счупеното огледало бе дало знак, че сватбата й няма да се състои. Тъй като сватбената стая се бе разчупила на стъклени късчета, а образът на годеницата се бе пръснал, Ан бе успяла да се изтръгне от бедата.

Какво облекчение, че докато пъргаво се спускаше по чамовата стълба, ни едно изпукване не я бе издало. А облекчението й бе укрепнало, щом само бе прекрачила вратата и бе вдъхнала въздуха около Сент-Андре, а след това бе усетила как джвака веселата кал под пръстите на нозете й.

Цял ден бе убягвала на опасността.

Сега, когато денят мрачнееше, Ан спря до едно поточе, потопи длани и лакти в хладната вода, разстуди разгорещените си мускули и няколко минути пи.

Какво ли може да хапне?

Засега не я мъчеше глад, щеше да се нахрани утре.

Чуруликането на врабците секна.

Слънцето се беше скрило.

Небето, изоставено от своя лазур, застина в мътно сиво. От дън горите се извиси пронизителният писък на самотен гълъб.

Ан потръпна.

Колкото повече гаснеше денят, толкова повече буковете сгъстяваха своята колонада. Студът взе да хапе.

Тя забеляза величествен дъб, който бе избутал останалите дънери около себе си. Той сякаш я канеше да се приближи и разстилаше за нея наместо дюшек своя мъх, за възглаве коренищата си, а клонките си — като балдахин на кралско ложе.

Тя припълзя до него и го загледа, извила врат.

Какво присъствие имаше той! От него се излъчваше сила, която всява респект. Макар и безмълвно, този дъб й говореше. Със сигурност не беше обикновено растение! Там се извисяваше мощно, хипнотично дърво, което бе преминало през вековете, дърво, което таеше тонове преживявания.

Дали тя можеше да си позволи да се докосне до него? Вятърът пробяга по напъпилите листа и те потрепнаха, а свистенето, което последва, приличаше на „о, да“. И тъй, Ан прилепи длан до кората му.

В нея нахлу огромно блаженство. Топла сила се вдигаше от възлестото лоно и проникваше в кожата й, вливаше се в плътта й. „Мога да те науча на много неща“ — й казваше дървото. Ан кимна с глава. Дървото продължи: „Тази вечер ще започна с даровете на неподвижността. Спри да шаваш.“

И тогава умиротворената Ан плъзна тяло в него, помисли дали да не каже една молитва, произнесе само първите три думи и заспа.

Призори се събуди сред непознат пейзаж, но не се притесни ни най-малко: непознатите гори винаги са по-уютни от новите домове.

Известна част от заранта тя се поддаде на терзания. Какво решение да вземе? Каква полза да продължава напред? Все ще стигне до някой град, село или пристан. Дали пък да се върне при леля си? Но ако ще се връща, за какво бе избягала? Да откаже себе си на Филип, ни най-малко не бе нейна цел, беше дошла тук да открие нещо… но какво? Не знаеше.

Сред тези продължили дълго размишления, докато Ан сновеше по брега на реката, я осени ясно чувство: тя трябваше да остане тук. Може би най-сетне щеше да открие каквото търсеше…

Развълнувана и трескава, тя се върна при дъба и го прегърна. Покоят на дървото обхвана и нея, тя спря да премисля и заповтаря на дънера, че остава.

В този ден тя се впусна в изучаване на природата, щастлива да й посвети време, което никога досега не бе успявала да й отдаде, нито в предишния си живот на селянка, нито в неотдавнашното си ежедневие на гражданка.

Втурна се сред трептящата гора между струите сянка и струите светлина. Подскачащи топки козина — диви зайци — се втурваха да бягат. Понякога избликваше трева, тъй нежна, тъй нова, че Ан не смееше да я стъпче. Под старите, ръждиви, полегнали папрати, се надигаха техните бледи посестрими и щръкваха малките им сгърчени пръсти. По-нагоре се разпукваха пъпки, листата се сгъстяваха, а клонакът започваше да се гизди.

Лек бриз се втурна из храсталака и листата и цветовете се помъчиха да се издуят, да се засилят, да литнат — гората мечтаеше да лети. Като кораб, задържан на кея от въжетата, и тя копнееше диханието на вятъра да я отнесе в лазура.

Ан усещаше, че светът е във владение на бавна, несекваща сила. Пролетта надвиваше и чупеше сухите съчки, затъпкваше гнилата шума и пълнеше дърветата със смола, а растенията със сокове. Тя вдъхваше изпаренията им и сама се опиваше.

Колкото повече сечищата се сгъстяваха и гъсталакът ставаше по-висок, толкова повече Ан се пробуждаше… Желание… Желание, но за какво? Трудно бе да се изкаже… Желание за нещо голямо и основополагащо; да, и тя, заедно с природата се изтръгваше от зимния унес и се отъждествяваше с птиците, които изтръскваха крилата си.

Ан отваряше очи към един свят, различен от света на хората. Един истински свят. Докато градът задушаваше земята под паважа, гората я оставяше да цъфти. Докато градът режеше дънерите, за да крепи своите покриви, заключваше въздуха между стените си и мърсеше небето с пушеци, гората даваше свобода на всеки живот. Тук Ан трептеше в сърцето на чуден сговор, тъй непознат, че не разбираше от какво е съставен той, а горската магия я държеше с тънички въжета, не й даваше да мръдне и я замайваше.

На два пъти потрепера.

На два пъти й се стори, че в далечината преминава сянка. Прилепена до земята, тя зачака. Но не се случи нищо.

Може би кошута?

Трудно намираше храна. Нямаше зрели плодове и тя дъвчеше треви и гризеше кората на дърветата. На реката, която лъкатушеше между тополи и гъста ракита като вена в черната земя, тя пи много, за да укроти къркоренето на стомаха си.

Под върбите, привлечени от техните пухчета, бръмчаха мухи… Въздухът танцуваше, вълнуваше се и трептеше.

След туй денят тържествено залезе с небе от мед и ослепителен светлик, чиито отблясъци скачаха от облак на облак.

Върна се при дъба по тъмно. Едва видя звездите на мъждукащия свод, и смазана от умора, потъна в сън.

На сутринта върху един корен се мъдреше голяма питка.

Въобрази си, че и я дава самото дърво. За този дар, който премахваше грижата да търси храна и й позволяваше да посвети деня си на откривателство — а тя имаше да открива толкова неща! — тя благодари на своя дървесен закрилник, а след това загриза коричката, като остави средата за вечеря.

Закрачи из гората и се вслуша в шумовете, които се носеха из нея: лая на ловуващи лисици, камшичния удар на опашка в храстите, прошумоляването на гущер, кадифеното квакане на жабата дървесница, плашливото трополене на елените. Тя вдигна глава и се опита да отгатне къде се крият птиците, защото в клонака се чуваха гръмки песни заради сезона на гнездата. Кълвач биеше с клюн по кората на дърво. Кресливи свраки се гълчаха. Една кукувица пресипна и колкото повече Ан напредваше, толкова повече тя се отдалечаваше и стенеше някъде на хоризонта.

На Ан й беше забавно и се сети, че едва до вчера бе смятала гората за няма. В действителност из нея пробягваше една постоянна тръпка, някакво необуздано вълнение. Не, не безмълвие чуваше тя, а хармоничната музика на природата, която живее, покълва, избуява. Шубраците и сечищата за един само ден загъмжаха от богат живот. Сред шумоленето на крила и пропукващи съчки се промъкваха звуци от невидими животни, пращенето на растения, светлият ромон на поток, закачките на вятъра… Тези звуци допринасяха за покоя и не размътваха чистата вода на безвремието, а тишината поглъщаше изплашения заек и скока на катеричката, попиваше ги, както килим от мъх поема боровите иглички.

Когато падна нощ, тя се отправи към своя дъб, хапна, а сетне потъна в сън.

Когато се събуди, нова питка се мъдреше до нея.

Както и следващите дни…

Колкото повече пъти се повтаряше чудото, толкова по-слабо я занимаваше то.

Рядкото случване създава чудото, а повторението го обезличава: Ан прие ежедневната храна като дар от гората, без да си задава повече въпроси.

Беше се оставила на съдбата. Живееше от духа на времето. Започваше да забравя хората.

Понякога й се приискваше да се съблече гола, както се е появила на света, но бризът и острата свежест на въздуха я спираха да свали дрехите си.

Всяка вечер се връщаше при бащинското рамо на дървото и се сгушваше в него за сън.

— Оттук идвам. Тук се връщам.

Гората се превръщаше в нейна майка, а големият дъб в неин баща. Ан се връщаше към невинността на новороденото, преди сърцето й да е поело отровата на грижите, а съзерцанието изпълваше душата й с признателност.

И всяка сутрин я очакваше по една питка.

Веднъж или дваж, разбира се, тя решаваше да бди, но задрямваше, без да се усети. И понеже си лягаше с въпроса — откъде идва храната? — сънищата й носеха фантастични отговори: носеше й я червено джудже или облечен в черно великан, или пък бял кон с проблясващ златен рог.

А след това я сепваше зората, разливаща мека светлина върху хляба и Ан го приемаше, разчупваше го и дъвчеше с признателност, а след това се посвещаваше изцяло на гората.

На три пъти се почувства наблюдавана. Макар хилядите животинки по бърлогите, зад храсталаците и в горичките да я гледаха, тя усещаше друг някакъв внимателен поглед. Дебнеше я съвсем различно съзнание. Това усещане й бе противно. На третия път, когато неприятното чувство полази по кожата й, тя мерна в далечината някакво животно. В нея се бе втренчил горд, неподвижен елен с блестящ поглед, широко огърлие, светли гърди и димяща от препускането козина. С широкоразклонените рога неговото великолепие придобиваше вид на дърво и той изглеждаше като подвижен брат на дъба.

Но в миг изчезна.

Разтърсена, Ан се върна в убежището си и се изтегна върху мускулестите му клони.

От върха я дебнеше катеричка, вкопчена в кората на дървото. Тя й завидя, задето живее в няколкостотингодишния ствол.

От шубрака се процеждаше мека, зелена светлина.

По-високо един ястреб се рееше в небето с разперени криле и дебнеше пиленцата в гнездата.

Тя примигна…

— Ето я!

Този следобед, унесена с ухо на мъха, Ан не бе усетила, че нещо приближава.

— Тук е! — повтори гласът.

Ида, омотана в шалове, оглеждаше излегнатата на земята братовчедка, покрита с мръсна, съдрана рокля. Зениците й искряха от злорадство.

— Виж ти!

Тя се обърна към силуета, който я придружаваше. Филип се появи, като бръснеше храсталака с една тояга.

Ан, притеснена, както ако я бяха сварили гола да си прави тоалета, инстинктивно прибра колене до тялото си и ги обви с ръце, като по този начин опълчи на момчето едно затворено, компактно тяло.

— Знаех си, че не си е тръгнала — рече победоносно Ида. — Знаех си, че се крие.

Вътре в себе си Ан я поправи: „Не, не се крия, чисто и просто си тръгнах“, но запази това уточнение за себе си.

Ида и годеникът й я гледаха.

Възможността да се обясни с него донесе облекчение на Ан.

— Доволна съм да те видя.

— Защо избяга?

— Не ти желая злото.

— Защо?

— Сигурно съм те натъжила или пък наскърбила…

— Защо?

Тя се загледа в катеричката, която, запънала лапички в един чатал, присъстваше на сцената и гледаше с кръглите си черни очи.

— Не трябва да се женя за теб.

— Нямаш желание ли.

— Напротив.

— Тогава?

— Но недостатъчно.

Филип пое това възражение като юмрук в корема. Ида се възмути вместо него:

— Какъв кошмар! Тя нямала „достатъчно желание“ да се омъжи за него… За кого се взема тази госпожичка? Да ги плещиш такива пред Филип! Би трябвало да умреш от срам.

— Да, срам ме е.

Ан бе отговорила с такава искреност, че злъчта на Ида секна.

Филип приближи блед и напрегнат и попита:

— Защо?

Тя сведе глава.

Той изкрещя:

— Защо?

Клепачите на Ан се изпълниха със сълзи. Тя страдаше, че така измъчва момчето.

— Не знам. Но това не те засяга, Филип, не си виновен ти.

Какво утешение само: той разбра, че Ан не му придава никакво значение. Пристъпи напред, падна на колене и взе ръцете й. Беше унизен, а упорстваше. Искаше Ан да се огъне. Дали защото я обожаваше? Или защото се срамуваше от провала? Никой не можеше да разбере дали упорството му произтича от любов или от самолюбие.

— Но щом не знаеш, омъжи се за мен! Ще видиш…

Зад него Ида хапеше устни от гняв заради упорството му, а уж беше заявил високо и ясно, че няма да се връща назад!

— Ах, тези мъже! — изръмжа тя. — И като си помисля, че смятат момичетата за ветропоказатели…

Ан изложи пред Филип необяснимото:

— Отказвам се от брака. Това е. Не такава е моята съдба. Не знам защо, но не бива да го правя. Съжалявам…

— Не съм достатъчно добър за теб, така ли?

— Ти си достоен за всяка жена.

Докато казваше това, Ан бе впила поглед в неговия. Той й повярва. А тя продължи:

— Прекалено си добър за мен!

— С това вече съм съгласна — намеси се Ида. — Хайде, Филип, нали виждаш на какво прилича бившата ти годеница…? Истински парцал! Не се е мила, откак избяга, спи на земята… Сигурно смуче корени. Женски глиган би имал повече самоуважение. Би ли искал да имаш деца от това тук?

— Не!

Той се отдръпна. Внезапно сякаш намрази Ан. У него се бе пръснала всяка надежда. От злоба вратът му стана кървавочервен.

— Какво решаваме? — изкриви лице Ида.

— Каквото казахме сутринта! — подхвърли Филип.

И двамата, много доволни, присвиха съучастнически очи.

Ан отгатна някакво съглашение, от което бе изключена: те си говореха пред нея, сякаш тя не съществуваше. Дали се бе превърнала в животно?

Филип извади въже от торбата и се нахвърли върху годеницата си, последван от Ида. За миг я овързаха, като Филип омотаваше вървата около ставите й, а Ида я стягаше, щастлива, че може да изтезава братовчедка си.

Цяла натъртена, Ан не се възпротиви ни най-малко. Не оказа никаква съпротива.

Защо ли не се противеше? Всъщност, от самото й раждане другите се бяха разпореждали с нея и тя винаги се бе оставяла.

Докато привършваха с връзването, Ан зърна опасност, която бе убягнала на нейните палачи: един великан приближаваше към тях.

Огромен, покрит с грубо черно вълнено наметало, той крачеше бързо и решително. И без това бе внушителен заради ръста си, но онова, което го правеше още по-невероятен, бе, че се движи безшумно, без дори съчка да пропука под нозете му или килимът от листа да изшумоли. Той цепеше гъсталака, както кораб цепи вълните.

Ида, без да знае какво иде зад нея, коментираше победата си, сочейки овързаната Ан:

— Погледни я, Филип, тя се съпротивяваше по-малко дори от земен червей. Малоумница! Да, просто е от нищите духом! Дори не знае за какво избяга и за какво клечи тук. Да говориш с нея, е като да водиш разговор с някоя коза: безсмислена работа.

Широката лапа на Непознатия падна върху рамото на Ида.

Тя изпищя колкото от изненада, толкова и от страх. Щом се обърна, Непознатият се втренчи в нея: човек имаше усещането, че се кани да убие кокошка, да я стисне за врата и да й изпотроши костите.

Ида успя с рязко движение да се изтръгне и задъхана се дръпна назад.

Филип, също тъй изненадан, но най-вече стреснат, усети, че трябва да го играе закрилник. Той се изпъчи и запелтечи:

— Но… Кой сте вие?

Непознатият му зашлеви плесник, който изпрати Филип в един храсталак.

Филип скочи на крака, грабна си шапката и офейка. Ида го последва с все сили и с писъци: „Чакай ме, чакай ме!“

Ан лежеше овързана на земята, пред Непознатия с мършавото, студено и сурово лице под качулката.

Той повдигна единия пеш на наметалото, извади кинжал и го размаха над Ан.

5

Виена, 25 май 1904

Гретхен моя,

Завръщането във Виена беше фатално за мен.

По време на сватбеното ни пътешествие, докато се разхождахме от град в град, с Франц дълго не се срещахме с хора, и ако случайно ни харесаше компанията на някоя двойка, връзките ни с тях се проявяваха толкова по-силно, колкото по-мимолетни знаехме, че са те.

Щом стъпих във Виена, се оказах сякаш зазидана. Живея като в аквариум.

О, моят аквариум е разкошен — кой не би мечтал да живее на „Линзерщрасе“, да се смеси с аристократичното общество и да капва от умора, редувайки празненства и балове, едната вечер да слуша „Лучия ди Ламермур“ в Операта, на следващата — „Прилепът“ в „Театер ан дер Виен“, а след това да вечеря в „Сахер“?

Макар през стъклените стени да се вижда хоризонтът наоколо, аз не мога да ги премина, блъскам се в тях и съм осъдена на все същите хора — затворени като мен рибки. Няма смисъл да търся изход, не успявам да се усамотя и се въртя в кръг.

Хленчене на глезено дете, ще отвърнеш ти, нали?

Да, дете.

Да, глезено.

И все пак добре разбирам: една част от мен страда. Имам усещането, че съм грешка. Пълна грешка. Всъщност не съм на висотата на нищо, нито на това, което животът ми предлага, нито на онова, което очаква от мен.

Аквариумът, за който ти разказвам, е пълен с жени, цяла дузина, които са решили да се занимаят с мен, и ето ме обградена от техните грижи и добри намерения.

Ще ти обясня.

Едва бях пристигнала в дома ни — би трябвало да кажа по-скоро в двореца ни, толкова много стаи и градини разгръщат неизброими чудеса, — и женските от семейство Валдберг взеха да се изреждат. Както бях предвидила, очите им се втренчваха в корема ми. Човъркаше ги все един въпрос: дали се връщам бременна от медения си месец? Само при вида на хълбоците ми човек нямаше нужда да е виден акушер, за да установи, че не, но тъй като те все се надяваха, ме питаха:

— Е, Анна, дали се връщате във Виена с нов Валдберг?

— Не, все още не. Но можете да ми вярвате, там, в Италия, ние с Франц открихме начина на употреба, и работим с жар.

Те се усмихваха, доволни, че нашата мъничка двойка си върши съвестно работата на мъничка двойка.

Но от такива създания човек не може да се отърве с няколко думи! Връщат се и нападат отново и отново. Тези пазителки на рода, картечни квачки-носачки на наследници, упражняват това векове наред; те са били тук, когато Виена е имала крепостни стени, били са тук преди Виена да има крепостни стени, били са тук преди Виена да съществува дори, всъщност именно те са построили Виена и всичко, което прилича на род, династия, общност, град, държава, империя. За да затвърдят своята власт, те се грижат първо да се възпроизведат самите те от майка на дъщеря, от леля на племенница, от сестра на братовчедка, от съседка на съседка. Ако им спешиш цял полк амазонки противнички на раждането, те ще го възпрат, тъй здраво притискат лакти една о друга. Накратко, след седмица примирие, майката на Франц, от която винаги се притеснявам, бе предприела разследване: съпругът й бе получил заръка да поговори със сина си като мъж с мъж — самият Франц ми го разказа през смях, — за да се увери дали в леглото ни се случва нещо, дали се случва добре и дали се случва често. Тъй като отговорът на Франц бил положителен, но всички подозират, че мъжете се фукат в тази лична материя, свекърва ми решила да провери тези сведения и чрез мен. Тъй като има достатъчно разум, за да се сети, че никога няма да я приема за довереница, тя изпрати сестра си Вивиан, наричана Виви, безсрамницата на клана, която събира ухажори пред очите на всички, включително и пред болния си от подагра съпруг. Макар никой да не я одобрява и всеки да й завижда, тя успява да избегне упрека, тъй като си има вземане-даване с двамина много високопоставени, тоест полезни за семейството любовници, един в правителството и един в Двора.

Думите — и поведението — на леля Виви са тъй свободни, че за пет минути създават атмосфера на близост и еуфорично отпускане. Тя ме покани на чай в своята градина с разцъфтелите люляци и ме забавлява с истории хрупкави като печените й филийки.

После, когато границите на свенливостта се бяха поотдръпнали, тя ми подхвърли:

— И тъй, ощастливява ли ви апетитният ми племенник?

— О, да.

— Разбира се, говоря за леглото… Буен любовник ли е той?

— Да.

— Редовен?

— Да.

— Прекалява ли?

— Понякога.

— Значи, толкова по-добре. Завиждам ви, Анна, не по-малко от всички виенски госпожички! Пипнахте един от най-красивите младежи. Ами вие?

— Какво аз?

— Хвърляте ли му се?

— Не успявам, той винаги ме изпреварва.

— А след насладата искате ли си пак?

— Трябва ли?

Тя ме наблюдаваше зад усмивката си.

— Нека отгатна, малка моя Анна: ако никога не поемате инициативата да се любите, то е защото още не сте познали заслепяващата минута. Нали?

— Мин…?

— Заслепяващата минута! Мига, в който тялото ви се взривява от наслада и в който цялата сте само вик на удоволствие. Разбирате ли за какво намеквам?

Начумерих се и се заех да довършвам чашата си чай, което, без да се усетя, даде отговор на въпроса й.

Виви кротко взе ръката ми.

— Това е нормално, мила.

— Така ли мислите?

— Убедена съм. Трябва да се отпуснете, да се отдадете, да мислите за себе си, за собствените си усещания, за собственото си блаженство… Именно по време на оргазъм е най-голяма вероятността от забременяване.

— О?

— Всеизвестно е. По време на заслепяващата минута в жената всичко се разтваря, включително и пътят, който позволява на семето на мъжа да стигне където трябва. Ако се стягате, изолирате обулата.

— Никой не ми е споменавал за това.

— Аз пък ви говоря за това.

— Искате да намекнете, че свекърва ми, леля Аделаида, баронеса Карлус и госпожа ван Тек са заченали техните наследници в това състояние, така ли?

Нарочно бях подбрала най-строгите матрони от обкръжението ни. Раздразнена, Виви ме загледа като муха, кацнала на петифурата й. Утежних случая си като добавих:

— Ами децата, заченати при изнасилване? Твърдите ли, лельо Виви, че жертвите на нападение са се отдали със сласт на техния палач?

— Скъпа ми племенничке, в това отношение няма равенство. Човечеството се дели на два лагера: носачки и възлюбени. Носачките няма за какво да изпитват наслада, тялото им от самото начало е склонно към плодовитост и само чака удобен случай. За сметка на това възлюбените, устроени по-изтънчено — като вас и мен — се нуждаят от екстаз, от разтърсващи усещания, от трепет, за да стигнат до трудната цел на оплождането. Помислете върху това, Анна, дайте ухо на съветите на леля си Виви, възползвайте се от привлекателния си съпруг, и скоро ще добиете деца.

Въпреки свободното си поведение и разкрепостените си обноски, Виви разсъждаваше като останалите: четирите деца, които тя бе дарила на графа преди да започне да му изневерява — надявам се, че е било преди това, — бяха нейната гордост, честта й, женската й дан, паспортът й за морал. Колко далеч съм от всичко това… Дали някога ще срещна жена, от която да не се почувствам различна?

Вероятно леля Виви бе докладвала за нашия разговор и се бе похвалила за предложения лек, тъй като на другия ден се заредиха посещенията и продължиха дванайсет дни. Дамите от рода пиеха чай с мен и ме захранваха с изповеди; даваха ми съвети с небрежен вид, сякаш думите излитаха от устните им по някаква прищявка, а всъщност бяха дошли именно, за да ги произнесат:

— Принуждавах съпруга ми да остане в мен след… знаете какво. В това отношение, скъпа моя, природата е устроила по-добре животните, отколкото горкия човек. Вземете за пример семейството на кучетата: щом изхвърли семето, мъжкият не може да се измъкне от кучката, защото… инструментът му се раздува още повече и заклещва отбора. Това е ужасно за горката кучка — чувала съм как моята Кети виеше от болка — но пет минути след това всичко е наред.

— Щом съпругът ми се оттеглеше, оставах в леглото и по два часа не мърдах! По гръб. С прилепено дупе и кръст към матрака. Колкото да… отиде където трябва да отиде! Можеха да ме отлепят от чаршафите само с викове: „Пожар!“ Резултат: шест прекрасни деца!

— Опитвали ли сте с целина? Магданоз? Още по време на годежа започнах процедури с целина и магданоз, това улеснява зачатието. Сестрите ми се подиграваха, а по-малката мучеше „муууу“, щом ме срещнеше, понеже съм била дъвчела като същинска крава… Свивах рамене и бях права: четири деца през първите пет години от брака ни? Не е ли отлично? Не като сестрите ми. Всъщност, скъпа Анна, искайте див магданоз и не кусвайте от арабския. А целината — на клонки, естествено!

— Луната!… Жената разпъпва на пълна луна. Като горите! Като полята! Като стридите! Някои вечери не е нужно да се потите, трябва просто да дадете предпочитание на тези мигове. Защо пък на нас ще ни действа по-слабо, отколкото на океаните, над които луната властва? Що за самомнение! Днешните дами май се смятат за по-велики от луната? Не е истина, направо! Ето, за всеки случай ви оставям този лунен календар. А, вие го знаете… Но свикнали ли сте да го четете?

— Макар това да не е моя работа, Анна, позволявам си да ви подаря кехлибар. Диваците в Америка и в Сибир си служат с него не само за украса. Разбира се, аз съм добра католичка и не се връзвам на подобни суеверия… И все пак, моята майка ми подари кехлибар в навечерието на сватбата ми, след това аз подарих на дъщерите си и всички се проявихме много добре. Приемете този подарък, това ще ме изпълни с доволство. Съвсем просто е, докосвате го и го миришете преди да си легнете вечер.

Налага ли се, Гретхен моя, да ти разказвам още?

След малко Франц ще се върне от своя Кръжец, ще вечеряме насаме и той ще ме пожелае. Представи си суматохата в главата ми: трябва да свърша повече неща от генерал, който праща войската си в нападение! Би трябвало да погълна лъжица магданоз, да хапна гратен от целина, да проверя лунната фаза, тайно да попипам кехлибара, да накарам Франц да заспи върху мен, без да излиза, а след това, когато се отдръпне, да остана два часа с прилепено към дюшека дупе. А, да, забравих: между тези акробатични номера трябва да се отпусна, да мисля само за себе си и да стигна до екстаз!

И какво става? Ще ми се да избягам. Обожавам Франц, а почти ми се иска да го избягвам. Не знаех, че като се омъжа за него, се женя за всичките жени, които го обкръжават, които заговорничат, за да ме направят като себе си, и които ще ме тормозят, докато не им се поддам. Да, не знаех, че сключвайки брак с Франц, се поставям в положение, от което се ужасявам.

Прегръщам те силно, Гретхен моя, и отивам да се наплача в музикалния салон, преди Франц да се е прибрал.

Твоя Анна

6

В медицинския център в „Бевърли Хилс“ слънцето очертаваше две щори — истинската, окачена на прозореца, и сянката й на стената.

Щом се върна в съзнание, още унесена от успокоителните, които я препращаха от сън в полудрямка, Ани се хвана за тези два елемента. С обезболено тяло и объркани мисли тя се бе вчепкала в светлината като в единствената здрава, осезаема материя в целия свят; щом се съсредоточеше, се превръщаше в една от танцуващите прашинки в слънчевия лъч, който пресичаше стаята и съединяваше материалната щора с нейната проекция. На коя от двете се спираше повече? Като свързана с киното жена, тя клонеше повече към образа, отколкото към действителността.

Един рус болногледач на няколко пъти се доближаваше. Всеки път когато се наведеше над нея, тя се опитваше да му говори, но всеки път се случваше нещо странно, което й попречваше. Щом отвореше устни, служителят се стопяваше, да, щом тя се обърнеше към него, той изчезваше. Но този номер не изглеждаше преднамерен и лицето на младежа не изразяваше нито поквареност, нито лукавство, и когато се появеше отново, той се показваше грижовен и я гледаше с очевидното желание да й помогне. Ала щом тя се опиташе да каже дори една дума, всичко се проваляше.

Отначало помисли, че е жертва на нестабилна действителност, още повече че усещаше как пропада надолу… След това заподозря времето, че се разкъсва, без да я предупреди. Най-сетне забеляза, че щом се обърне към болногледача, се оказва в празна стая, и от това заключи — този път правилно — че всъщност заспива.

Два дни по-късно тя успя да захване разговор:

— Къде съм?

— Много съм доволен, че можем да си поговорим, Ани. Казвам се Итън.

— Мм…

— Намирате се в стая 23 на клиниката „Линдън“ в Холивуд.

— Какво ми е?

— Най-различни наранявания. Нищо сериозно. Ще се оправите. Боли ли ви?

— Не.

— Значи дозата е правилна.

— Дозата на кое?

— На морфина.

Сгушен съвсем в дъното на мозъчните й клетки, изплува един спомен, този за баща й с научно списание в ръка, който заявява, че морфинът принадлежи към опасните наркотици, защото приеме ли го веднъж, човек вече не може без него.

През следващите часове, в миговете, когато бе в съзнание, тя отново се сети за това, изправи се, завика, изнемощя, потъна в сън, отново повтори, и грохнала от борбата, реши да не обръща внимание на бащиния съвет. Пристрастяването бе неин специалитет! Вече беше зависима от алкохола, от тревата, от кокаина, щеше да добави и морфин! Какво значение имаше? Сега поне можеше да твърди, че не е по нейна вина. „Да, точно така, ваша чест, лекарите ми инжектираха тази отрова, и под претекст, че ме лекуват, ме обрекоха да се друсам. Би трябвало да ги изпратите в затвора, ваша чест, или да ги осъдите на общественополезен труд. Тях, не мен.“ Тя разигра тази сцена пред въображаем съд на няколко пъти през миговете на спокойствие и с наслада разби ролята на невинна.

Една сутрин доктор Шиниъд, големият бос на клиниката, влезе в стаята й. Зад него се тълпяха наскоро дипломирани лекари, надути, суетни и щастливи, че са с хирурга, като се смятаха за много важни дори само защото вървят след него.

— Е, как е малката американска годеница?

Ани за малко да избухне в смях: професор Шиниъд говореше през нос като една възрастна актриса, която Ани издигаше в култ, онази, на която казваха Сак-Вюитон[2], понеже кожата на лицето и на тялото й бе многократно шита и пришивана.

— И така, как се чувстваме? — упорито повтори той.

Ако произнасяше думите като Сак-Вюитон, то бе по същата причина: устата му бе моделирана, кожата изтеглена, а след това надута.

Ани огледа доктор Шиниъд.

Плътта му, изтерзана от диети и похабена от годините, висеше навсякъде където не му бе правен лифтинг, вратът, ушите, горната част на гърдите, подмишниците и китките. Другаде повехналата кожа носеше стигмите, останали от различните изрязвания, усуквания и шевове. След толкова пластични вмешателства, лицето на Шиниъд не показваше жизнеността на младолик мъж, а болнавия вид на човек, преживял катастрофа.

— Ани, в състояние ли сте да ни отговаряте?

Какъв противен глас… металически и без тембър…

И това завалено произношение: гласните не бяха чисти, а съгласните сякаш се задушаваха. Тъй като естетическата хирургия бе втвърдила устните му и ги бе изместила, доктор Шиниъд говореше иззад маска.

— Ани? Ани, моля ви!

Ани усети, че трябва да изостави наблюденията си и да се върне в действителността. Тъй като знаеше от Итън кой е доктор Шиниъд в Лос Анжелис, тя успя да се стегне и да му засвидетелства внимание.

— Да. Ето ме. Изплувам…

— Ха така, браво! Може ли да прегледаме раните ви?

— Чувствайте се като у дома си.

Ани усети, че е толкова любопитна, колкото и раболепните асистенти, които слушаха обясненията на Шиниъд, защото не знаеше нищо конкретно за своите рани. Крака, ръце, ребра, синини, рани, разкъсвания, изгаряния, всичко бе показано и изкоментирано. От думите на Шиниъд излизаше, че Ани е имала голям късмет да се отърве така леко при подобно падане.

— Има господ за актьорите, госпожице Лий.

— Мислите ли? В Холивуд има само един бог и той се казва долар.

Той се засмя учтиво на тази вехта шега.

— Пак ще можете да се кланяте на този господ, госпожице Лий, и скоро да се върнете на снимачната площадка.

Той мислеше, че й съобщава успокоителна вест. Но така я подсети, че от падането си тя бе изоставила пълнометражния филм, който снимаше. Обхвана я задушаваща тревога: дали са спрели филма? И колко ли щеше да й струва това? Или нещо по-лошо: дали й бяха намерили заместничка?

Дълбоко разтърсена, тя отправи прощална усмивка на медицинския екип, който се отдалечи. Сърцето й се разтуптя. Пот покри крайниците й.

— Джоана! Джоана!

Тя инстинктивно извика своето пресаташе. Разбира се, тя не беше тук, и никой не чу виковете й. Нямаше значение. Тя заудря по дюшека, забарабани по стената, опита се да счупи гипса, който висеше от една щанга и я държеше обездвижена, и закрещя с пълен глас:

— Джоана!

Итън провря разтревожено лице.

— Ани, какво става? Боли ли ви?

При вида на това светло, излъчващо доброта лице Ани не се поколеба нито за миг.

— Да! Страшно боли!

— Къде?

Тя изброи с убедителна гримаса местата по тялото си, които доктор Шиниъд бе прегледал, а след това завърши със стон:

— Моля ви, помогнете ми.

— Аз… аз… аз…

— Убийте ме.

— Не.

— Поставете ме в кома, това не се издържа…

— Ани, успокойте се. Ще ви увелича дозата морфин.

Щом постигна целта си, Ани за малко да спре комедията, за щастие сдържа радостта си и продължи да хлипа.

— Ох! Няма да се оправя…

— О, да… Успокоителното ще помогне.

— Не, боли ме прекалено силно. Ще умра.

— Не преувеличавайте. Нещата ще си дойдат по местата.

— Умирам! Искам да видя агентката си!

— Хайде… оставете ме да направя дозата…

— Искам си агентката!

Колкото и Итън да полагаше грижи за нея, тя не спря да стене, докато той не записа номера на агентката и не обеща, че ще й звънне и да я повика тук.

След това тя се отпусна под въздействие на обезболяващото и с наслада потъна в нежната упойка.

На другия ден, Джоана Фишер, наричана Акулата, в прилепнал антрацитен костюм седеше до леглото й. Прословутата й, пълна със зъби усмивка, стоеше в долната част на дебело намазаното й с фон дьо тен лице.

— Е, сърце мое, може да се каже, че ни изпопритесни! Както и да е, изглежда ще се оправиш. От три дни час по час се осведомявам за теб. Всъщност, ти получи ли цветята ми? Ако не ти харесват, от офиса ще ти пратят други, не се притеснявай да си кажеш. Люляк, рози, макове, ириси, каквото пожелаеш. Така, да не губим нито минута, ще направя резюме на положението. Някои от хората в клуба са направили снимки с мобилни телефони как лежиш на пода; за щастие, те са се оказали толкова посредствени, че редакциите са ги публикували в каре и се е наложило да извадят свестните снимки, на които си блестяща. Операцията е успешна. Страхотен шум се вдигна! Магазинните рубрики — телевизия, радио, интернет, вестници и списания — вдигат врява за твоето падане, тъй като никой не знае нищо конкретно за него. Знаем края — размазала си се на дансинга на „Red and Blue“, — но не и причината. Беше пусната хипотезата за нещастен случай, но всички се съмняват в това. Класическо положение — нещастните случаи не интересуват никого, даже по-зле — те ужасяват хората. Хората се вълнуват само ако падането е последица от дадено душевно състояние. Жест, а не погрешно движение! Каквото и да е, с което да могат да се идентифицират… отчаяние, зов за помощ, самоубийство.

— Ентусиазъм! Беше ми гот…

— Била си пияна.

— Истински се забавлявах…

— Млъкни.

— Джоана, аз…

— Дейвид ми разказа как си сметнала, че това е лиана и че от мостчето се хвърляш над девствената гора. Успях да си осигуря неговото мълчание — всъщност, ще говорим пак за това — тъй като уточненията му са напълно безинтересни.

— Това е истината.

— Истината не струва пукнат грош! На нас ни трябва някаква история. Една добра история.

— Може би. Но държах да ти доверя онова, което в действителност…

— Ани, публиката те обожава заради историята, която й разказваш. Не заради това, което си.

Джоана бе повишила тон. Ани засрамена потъна във възглавниците. Агентката продължи да я хока:

— Ти си звезда, за Бога, не обикновена гражданка. Тъй че, моля те, играй си ролята, възползвай се, прибери си парите, хвани славата и не идвай да ми хленчиш, че си искала да бъдеш откровена и да приличаш на нещастниците, които си плащат билетче, за да те гледат! Важни са шумът, противоречивите версии, статиите, които се въртят в кръг, неразгаданата загадка, журналистите, които вадят нови хипотези, бившите гаджета, които свидетелстват, интернет познатите, които прибавят щипка сол. Единствено шумотевицата продава. Ако сложиш край на това — било от лоялност или заради красива лъжа — просто скапваш събитието и губиш печалбата от него.

Ани усети как заедно с този заплашителен тон отново я обзема покой: гласът и разсъжденията на Джоана я освобождаваха. Покорена от тази властност, тя спря да шикалкави, а щом се погледнеше с такива очи, приемаше своята съдба.

Нямаше по-добро огледало от Джоана Фишер. От самото си детство — по-точно от „Тате, взех колата за малко“, първия й хит — Джоана водеше Ани из лабиринта на професионалния живот, като й спестяваше обичайните лутания и погрешни стъпки и я наставляваше по широкия булевард на Холивуд. През годините тя й бе предала отправните точки, правилата, повелите и целите, които семейството не й бе създало. Всъщност, какво семейство?… Сираче, родена от непознати майка и баща, Ани знаеше, че е живяла при други непознати, Пол и Джанет Лий. Тя не бе хранила илюзии и не се бе привързала към хората, на които след верига случайности казваше мама и тате. Тя търпеше семейство Лий — чието име носеше — с нещо като примирение и учтивост, както човек търпи редовните си партньори в телевизионна комедия. Беше си решила да ги обича, най-вече, за да си улесни живота — тя ненавиждаше конфликтите, — а и защото природата й я тласкаше да се показва приветлива, и Ани проявяваше истинска сърдечност към всички. Който и да видеше как девойката разменя целувки с майка си или се смее с пълно гърло с баща си, би рекъл, че силна нежност свързва детето с осиновилото го семейство. А при Ани ставаше дума за естествена нагласа, допълнена от начин да избягва проблемите.

В замяна на топлите чувства, които показваше към тях, Ани си бе спечелила известна свобода, след това еманципация и накрая пълна самостоятелност. Съвсем рано, на шестнайсетгодишна възраст, тя се бе отделила от семейство Лий и бе използвала времето си както намери за добре, за да работи, да излиза, да флиртува, да кърка и да се друса.

Джоана Фишер и екипът й бяха наясно с пристрастеността на тяхната звезда, но не правеха нищо, за да я откъснат от това, защото тези слабости правеха Ани зависима от тях. Тъй че Джоана никога не бе намеквала на клиентката си да се откаже от алкохола или кокаина и да започне лечение. Докато прекаляването с тях не засягаше лицето й и операторите не се оплакваха, тя щеше да я остави да прави каквото си ще. Още повече, че това възбуждаше клюкарските вестници и папараците.

— Не искаш ли да знаеш какво става с филма?

— Щях да стигна и до този въпрос, Джоана.

— Снимките спряха, но продуцентите са очаровани. Финансистите прецениха като много ефикасно от гледна точка на рекламата, че стотици вестници, които са отразили падането ти, споменават заглавието и имената на режисьора и на актьорите. Това прави два милиона долара добавена стойност като промоционална инвестиция. И то без да похарчат нито цент. На седмото небе са. Сега чакат да се върнеш. Защото щом тръгнеш отново на снимки, това събитие ще бъде отразено от репортерите. ОК?

— ОК.

— Лекарите предвиждат две седмици, нали? Във всеки случай можеш да се справиш с едрите и средни планове… За общите планове, където ще те видят права, или ще използваме дубльорка, или ще ги убедя да променят графика на снимките и да изчакат още малко. Но нека не си правим илюзии, Ани — трябва бързо да се върнеш на работа, иначе продуцентите ще те захвърлят без угризения на съвестта. Благодарение на теб и на твоя „нещастен случай“, сега филмът им се прочу и се радва на известност, от която могат да извлекат печалби, и те няма да изпуснат това. Тъй че по-добре да пишат комюникета за твоето завръщане, отколкото за старлетката, която ще те измести.

— Биха ли го сторили?

— Никой не е незаменим, скъпа.

— А аз мислех обратното.

— Шегуваш ли се?

— Всеки човек на изкуството е уникален, не можеш да замениш Пикасо с Матис.

— Че кой ти говори за изкуство, сърце мое? Ти правиш кино в Холивуд. Пък и ако някой продуцент има достатъчно, за да плати за Пикасо, лесно може да си купи Матис.

Джоана Фишер се изправи, подразнена, че й се налага да философства. Всяко обяснение й се струваше загубено време и долари. Особено щом ставаше въпрос за нещо очевидно.

Отчасти успокоена, Ани се зае да изпълнява ролята си на оздравяваща. Младото й тяло се възстановяваше по-бързо, отколкото бе предвидил, доктор Шиниъд и кинезитерапевтите от клиниката за малко да се възгордеят.

Само Итън, болногледачът, отбелязваше часовете на объркване, които осейваха престоя на Ани, пълния й с паника поглед сутрин, нощните й страхове, острата й тревожност, която я караше да ругае, да обявява болката си за непоносима и да иска допълнителна доза морфин. Той бе забелязал склонността й към бягство и изкусността, с която финтираше преследвачите, мълчанието, в което потъваха отговорите й, и дарбата да поддържа постоянна неяснота, и се терзаеше щом видеше усмивката на освобождение, която завладяваше красивото лице на Ани, когато след инжекция започнеше да потъва в безсъзнание.

Една вечер не можа да се сдържи и я попита:

— Как ще се справите като излезете от болницата?

— Моля?

— Как ще си осигурявате доза морфин, когато вече няма да бъдете тук?

Тя го изгледа сурово.

— Лекарите съществуват.

— Но се случва да бъдат почтени.

— Тези точно ще ги отбягвам.

— Мм…

— Дори добродетелен човек може да има нужда от пари.

Итън поклати глава.

— Защо не използвате, че сте тук, и да се лекувате?

Тя разбра каква болест има предвид той и надменно вирна брадичка.

— Така ли? Ами вие, какви ги вършите? Мислех, че ме лекувате.

— Да, лекуваме раните ви. А не вашите зависимости.

Тя избухна в пресилен смях.

— Моите зависимости! Колко наивно! Връзвате се на онова, което пишат в пресата, нали? И точно вие ли четете тези парцали?

— Чета резултатите от изследванията. При постъпването ви тук в кръвта ви е имало алкохол, триглицериди на алкохолик, както и следи от различни и между другото трудни за разпознаване наркотици, толкова са били нечисти.

Ани прехапа устни и тайно прокле дилъра си. „Този мръсник Бъди! Знаех, че ми пробутва какво ли не и че смесва стоката си. Ако ми падне пред очите, ще му строша носа.“

Итън разпалено продължи:

— Погрижете се за себе си, Ани. Гълтате отрови, за да продължите напред, за да не виждате проблемите си, ден да мине — друг да дойде. Спрете за малко. Помислете. Изяснете си нещата.

— Ама че програма! Предпочитам веднага да се хвърля през прозореца.

— Страх ви е да мислите. Разсъжденията ви хвърлят в паника.

— Точно така! Говорете ми като на малоумна!

— Ани, щом опитате да погледнете в бъдещето си, започвате да пищите и ме викате, за да притъпя съзнанието ви. Готова сте да се надрусате, но не и да се изправите пред страховете си.

— Но…

— Бягате от вътрешния си живот. Да огледате нещата, да отхвърлите нещо или да се съмнявате, за вас е неразположение, което трябва да лекувате с медикаменти.

Изненадана от точната диагноза, Ани спря да се дърпа.

Итън нежно се наведе над нея и попита:

— Защо?

Ани поиска да отговори, но не успя и изпадна в бурен плач, който продължи цялата нощ.

Два дни по-късно Джоана, ужасът на Холивуд, се яви по настояване на Ани в стая 23, заедно с кошница захаросани плодове, които й бяха изпратили от Франция.

— Ето, голямо момиче, твоите любими сладкиши, понеже имаш късмета да се тъпчеш със сладко, без да качваш нито грам. А аз само да ги погледна, и вече съм трупнала три килца.

Ани не си направи труда да любезничи:

— Джоана, трябва да се позанимая със себе си.

Джоана седна, кръстоса крака и зачака някакви прищевки, свързани с козметика или прически.

— Цялата съм в слух, скъпа.

— Не мога да продължавам така.

— Щом казваш. И кой е допуснал грешка? Присила или Джон-Джон?

Ани се ококори като чу имената на гримьорката и на фризьора си.

— Не, Джоана, говоря за себе си.

— Аз също.

— Не. За вътрешното ми аз.

— Аха!

Джоана с облекчение си пое дъх.

— Искаш треньор, така ли? Виж, добре става, че ми го спомена: даже вчера ми похвалиха качествата на момчето, което се е занимавало с малката Вилма. Аржентинец. Представяш ли си? Тази никаквица, дето играеше второстепенни роли в телевизионния канал на Дисни, току-що отмъкна „Златен Глобус“ и номинация за „Оскар“, без гилдията да разбере как се случи това. Аз обаче разбрах хитринката: тя имала треньор. Аржентинецът! Сещаш се, че му записах номера. На всичкото отгоре се говори, че е надарен като бог. Карлос… Не, Диего… Чакай, запаметих го в телефона си.

— Остави. Не говоря за треньор, а за собствения ми живот.

— Моля?

— Не съм щастлива.

Джоана зяпна. Според нея нямаше нищо по-непристойно от това да се изразяваш по този начин и Ани бе изтърсила нещо наистина неприлично.

— Трябва да променя нещо в живота си — продължи Ани.

Джоана тръсна глава, сякаш да се очисти от онова, което бе чула, а след това, макар и с отвращение, се насили да продължи тези непоносими врели-некипели.

— Какво?

— Не може да продължава така. Не съм щастлива.

Джоана се задъха и сведе очи. Беше свръх силите й да отговаря.

Ани се потопи в дълго размишление.

— Да, весела съм, но не съм щастлива. Другите ме смятат за готино момиче, за купонджийка без комплекси, но това буйство прикрива истината за мен. Това е грим. Обикновено хората, които се мажат дебело с фон дьо тен, крият лоша кожа.

Джоана преглътна шумно. Защо Ани се нахвърляше срещу нея? Защо толкова злоба? Никой никога не се бе осмелявал да споменава за трите милиметра прикриващ крем, с който се мажеше всяка сутрин… Внезапно, за да промени темата, тя се върна към разговора:

— Какво ти липсва? Дете ли?

— Твърде рано е.

— Съпруг?

— Не знам. Възможно е… Мисля, че тъгата ми има някаква връзка с любовта. Имам нужда да обичам, да обичам повече, да обичам истински. Струва ми се, че досега не съм успяла.

Джоана се усмихна. Стигнаха до терен, на който надмощието беше нейно. Щеше да си върне влиянието върху Ани.

— Странно е, че го казваш… Точно сега има един мъж, който е в същото състояние. Но заради теб.

— Кой?

— Дейвид…

— Дейвид ли?

— Дейвид Браун, един от партньорите ти. Онзи, когото си искала да впечатлиш онази вечер с играта на Тарзан и Джейн в дискотеката. Откакто си тук, всеки ден ми звъни да пита дали може да ти дойде на свиждане.

Тази подробност трогна Ани. Джоана пусна пионката си:

— Естествено, отказах му. Първо, защото не знаех дали тази идея ще ти допадне.

— Ами да… във всеки случай ми е приятно да го знам.

Ани си спомни за разговора си с Итън. Санитарят се бе изненадал, че никой от приятелите или любимите й не идва на свиждане; за момента тя бе импровизирала някакво оправдание, но щом бе останала сама, бе проклела така наречените си близки и бе изпаднала в самосъжаление пред своята съдба. Сега знаеше причината: Джоана и нейният офис бяха застанали на стража и препречваха достъпа до стаята й. Включително на онези, които настояваха… Какъв гъдел!

— Дейвид… — промълви тя като вкусваше името през полуоткрехнатите си устни.

— Да, Дейвид. И второ, защото той не е момчето, което виждам в мечтите си за теб, скъпа моя.

Тези думи й подействаха като електрошок. Ани възмутена се надигна в леглото.

— Моля?

— Не, не — натърти Джоана. — Ако трябва да ти се случи някаква голяма история, история, която да стигне до брак, бих желала да е с някой на твоето ниво. Или поне някой актьор, равен на теб що се отнася до кариерата. Няма причини бракът да е по-изгоден за единия, отколкото за другия. Две звезди. Като Брад Пит и Анджелина Джоли, ей такъв съюз… колкото и да е привлекателен, магнетичен, талантлив и добре възпитан Дейвид Браун, и макар че толкова се харесва на момичетата, не влиза в моя списък. Нито пък в моя топ пет. Дори не и в топ десет. Изобщо даже.

— Знаеш ли колко скандално е това, което казваш?

Ани бе повишила тон. Зениците й хвърляха мълнии.

Младата жена поде разпалена реч, в която обвини агентката си, че се меси в нейните дела, и защити правото да си избере сама любим, а след това започна да сипе хвалебствия за Дейвид, когото описа като жертва на тежкия валяк на Холивуд, накратко така се пална да го защитава, че раздразнението й от минута на минута се преобразяваше в страст към начинаещия актьор.

Под маската на обидата, Джоана потриваше ръце като котка, която гледа как мишката се е заклещила в ъгъла на стената и вече няма накъде да бяга. Като веща манипулаторка, тя ловко бе злословила срещу Дейвид, за да принуди актрисата да реагира. Резултатите от маневрата бяха надминали очакванията й. След половинчасова гръмотевична буря заинатилата се Ани бе убедила сама себе си, че обожава Дейвид и че той ще бъде решението на сегашната й потиснатост.

Докато си тръгваше, Джоана се направи, че се цупи и обеща да позволи на младежа да намине в болницата.

Следващите нощ и ден Ани преживя в силно въодушевление. Заяви на Итън, че любимият й скоро ще дойде на свиждане, и самодоволно зареди възхвали за добрите му страни, за хубостта, ума, и гения му, като ги прехвърляше и върху взаимните им възторжени чувства. Притежаваше живо въображение и бързо се палеше, та беше успяла да убеди сама себе си, че животът й ще се промени и ще придобие смисъл благодарение на Дейвид.

Този четвъртък, към три, кинезитерапевтите дойдоха да я раздвижат и за пръв път тя успя да повърви без да падне, без да се вкопчи в нещо и без да се подпре. Те поздравиха себе си за това, а тя вписа напредъка в сметката на любовта.

В пет се върна в леглото, сякаш смляна от толкова много усилия. Пъхна се между чаршафите и се запита дали да не изиграе някоя комедия с много сълзи, за да получи морфин.

В този момент някакъв външен човек в бяла престилка влезе в стаята. Тя извика.

Итън чу вика и се появи зад посетителя.

— Какво става, Ани?

Тя изплашено посочи човека.

— Махнете го оттук.

— Но, мислех, че…

— Махнете го! Помощ!

Мъжът приближи, размаха скрития досега зад гърба му букет и падна на колене.

— О, Ани, шегуваш се…

Чак тогава тя разбра, че става въпрос за Дейвид Браун.

Не само не го бе разпознала, но дори бе забравила чертите му.

7

Мъжът в черно използва кинжала си, за да пререже въжетата, с които бе овързана Ан. Гората около тях, освободена от онези натрапници Ида и Филип, спря да сдържа дъха си и отново зажужа със собствен живот; след като няколко врабци се стрелнаха насам-натам, отново загукаха гълъби, а шубраците забравиха за яростта, на която бяха станали свидетели.

Когато великанът й помогна да се изправи, Ан мерна дългия му като косер нос под надиплената качулка. Тя потръпна и рече:

— Познавам ви.

Увлечен в работата си — да освободи момичето, без да го нарани, — гигантът дори не трепна.

Тя заупорства, като напразно се мъчеше да срещне погледа му:

— Да, срещнах ви в един от моите сънища. Носехте ми питка.

— Значи не си сънувала. Всяка нощ ти носех.

Като камък, паднал във вода, ниският му, монотонен глас разливаше вълни от спокойствие между дървесата.

Ан спря да се бои от него.

Той отхвърли последната връв и седна в мъхестата падина на дъба, докато тя си разтриваше китките и глезените, за да раздвижи ставите си. След дълго мълчание той подхвърли:

— Няма ли да ме питаш защо?

Веждите на Ан се извиха в дъги. Не, нямаше такова желание. Ако я беше хранил, то бе, защото така е поискал. Какво изненадващо има в това, че й е помогнал? Сигурно просто беше великодушен човек. Питаме ли слънцето защо топли? Този въпрос — защо? — не присъстваше особено силно в света на Ан, още по-малко след този престой, в който, обсебена от поникването на един стрък или от оттенъците на светлината, тя бе станала съзерцателна, присъстваше на всяко нещо и отсъстваше от себе си.

Тъй като усети, че той очаква нейната реакция, тя възкликна:

— Каква връзка имате с елена?

— Какъв елен?

— Еленът, който ме наблюдаваше, еленът, който ме дебнеше. На три пъти настръхвах, толкова силно чувах мислите му.

— Може би аз съм бил този елен?

Тя кимна с глава: за нея нямаше ни най-малко съмнение в това. И продължи:

— Ами дървото?

Тя посочи разшумения домакин, който ги бе приютил:

— То говори ли ви?

Той сбърчи чело, размисли и рече:

— Да.

Тя се усмихна очарована.

— Интересно е, нали?

— Много. Точно заради него и подобните нему често се застоявам в гората.

Непознатият и Ан веднага се почувстваха близки и за да се насладят на това усещане, се умълчаха задълго.

Рекичката тичаше в чист, чевръст ромон, който стихваше до границата на безмълвието. В този ранен следобед, скованите от златистата светлина звуци сякаш нямаха източник и лениво се стелеха в топлия въздух.

Онова, което удивляваше Ан, бе не, че Непознатият спаси живота й, а че гласът му бе същият, какъвто би имало дървото, ако използваше човешката реч.

Непознатият извади от торбата си питка и делвичка с мед и двамата си направиха закуска. Щом довършиха порязаниците, се изтегнаха на мъха и Непознатият насърчи Ан да му се изповяда.

Тя му разказа за детството си, описа семейството, годежа и бягството си; изразяваше се с лекота, сякаш въздържанието от думи през последните дни бе направило словото й по-плавно и гладко.

Когато я слушаше, тя намираше Непознатия за омагьосващ: той сякаш схващаше повече от думите, по разсеяните му усмивки, по премигването на раздалечените му очи човек отгатваше, че зад думата той различава други мисли, онези, които се криеха в сянката, мисли, които убягваха на Ан.

— Ами този Филип, какво изпитваш към него?

— Готова съм да го обичам.

— Но?

— Ценя го, но ненавиждам любовта му. Той ме завърза, нали?

— Иска да те притежава. Като вещ. Всъщност не те ли купи той?

— От кого?

— От теб. Като ти предложи да те обича по свой си начин.

Тя въздъхна.

— Предчувствам, че трябва да ида другаде… по-далеч в любовта… И то без него! Глупачка ли съм?

— Съвсем не.

Той я загледа благо.

— Какво смяташ да правиш оттук нататък?

Тя сви рамене.

— Ами очевидно е! Ще се подчиня на съветите ви. Нали за това сте тук?

Той се изчерви, наведе глава и промълви:

— „Онзи, що идва, е по-силен от мен, и не съм достоен да нося дори сандалите му.“[3]

Разсеяна от едно изпукване, Ан подскочи.

— О, вижте на клона…

Вече доста развълнуван, Непознатият бе разтърсен от гълъба, който тя му показваше. Целият стана кръв-червен, треперещите му устни задушиха рояк думи, той потърси някаква точка в небето, остави сълзи да изпълнят клепките му, а след това легна на земята по очи и с разперени ръце.

— Благодаря!

Към кого ли се обръщаше?

Очите на Ан шареха от птицата към проснатия мъж. Дали пернатото на клона носеше някакъв важен смисъл? Тя заключи, че Непознатият, по-възрастен от нея, по-образован, по-напреднал по пътя към мъдростта, улавя послание, което тя не успява да долови.

Внезапно гълъбът излетя, все едно бе приключил проповедта си.

Непознатият се надигна и избоботи:

— Да вървим, трябва да стигнем до Брюж.

По време на пътуването говориха малко и вървяха с широка крачка, важното за тях беше да стигнат възможно най-далеч, преди мракът да ги спре.

Мъжът добре познаваше гората. Без да се лута и с лескова багета в ръце, той чертаеше своя път между папратите. Ушите им горяха, пощипвани от птичи песни, от влюбената авлига, назидателните врабци и огорчения кос, до свадливите врани.

Стигнаха до път от утъпкана пръст, прекосиха равните поля, някои засети, а други изоставени. След храсталаците, гъсти и разнородни, на Ан тази природа й се стори еднообразна и тя разочаровано устреми вниманието си към хоризонта, като предпочете да се вгледа по-скоро в незримото, отколкото в тумбестите плугове, рахитичните кучета и приведените селяни.

Най-сетне под притъмняващото небе Брюж заяви себе си чрез градската кула, квадратната кула, която се извисяваше на осемдесет метра, едно наскоро издигнато архитектурно чудо, гордостта на града, белегът за неговото благоденствие. Щом наближиха, Ан потръпна и задържа Непознатия.

— Сигурен ли сте? Не можем ли да прекараме една последна нощ навън?

— Ще спиш зле. Ще се тревожиш за утрешния ден.

Тя сведе чело стъписана.

— На Филип ли ще ме върнете?

— Със сигурност не.

— Ами тогава къде отиваме?

— При семейството ти. Искам да поговоря за твоето бъдеще.

Тя се възпротиви:

— Никой няма да ме разбере.

— Защо?

— Защото съм различна.

Какво ли влагаше в тази дума? Не би могла да каже. С „различна“ обозначаваше пропастта, която виждаше между собствените си радости и тези на другите, самотата, която усещаше, докато хората говореха за нещата, които ги вълнуваха, и неохотата й да изрази мисълта си, която хората така и не разбираха. Ан не умееше да си служи с онези монети от думи и мисли, които бяха в обращение между хората — ни една дума нямаше за нея същото значение, както за людете, с които говореше. В семейството или сред хората, тя все се чувстваше изключена.

Непознатият додаде в същата посока:

— Вярно е, различна си. Трябва да се гордееш с това.

И отново поеха по пътя. Ободрена от това изказване, Ан се впускаше в едно ново измерение. Значи можеше бъде и доволна от себе си, тъй ли?

Камбаните на градската кула прокънтяха.

Минаха през наблюдателницата. Ан показа на Непознатия лабиринта, през който трябваше да минат, за да стигнат до леля Годеливе, която не живееше нито край каналите, нито на площада, където къщите струваха твърде скъпо и бяха достъпни само за заможните хора — тъкачи, банкери и видни купчии, — а по-натам, отвъд уличките на занаятчиите, на търговците, на изхода от плетеницата от улички, в бедния квартал, опрял гръб в градските стени.

Падаше мрак. Златистата светлина на свещите потрепваше в богатските къщи, а при обикновените граждани аленееше огнището. Групички шумни и мръсни деца се боричкаха и се смееха високо.

Ан почука на вратата на една тухлена постройка.

Щом зърна девойката, леля Годеливе, добра и закръглена, остави сърцето й да вземе връх, изскочи навън и я вдигна в обятията си.

— Миличката ми… толкова се изплаших за теб… о, какво облекчение! Не можех да повярвам онова, което Ида ми каза: че си полудяла, че си я ударила и ухапала и че искаш да си останеш в гората. Каза ми също, че там с теб имало някакъв мъж, чудовище някакво, великан, който…

В този миг Непознатият излезе от сянката и се яви пред Годеливе. Тя трепна.

— Ама…

— Това е мой приятел — обясни Ан.

— Твой приятел ли? Кой сте вие, господине?

Непознатият бутна качулката си. Цели снопи руси, твърди, чорлави коси щръкнаха на главата му, внезапно освободени, след като часове наред са били притискани от черния вълнен плат.

— Аз съм монахът Брендор.

И се поклони.

В нощта двойната поява на името Брендор[4] и на гривата със златисти отблясъци заслепи едновременно и леля Годеливе, и Ан. Откакто се бе разкрил, Непознатият изглеждаше много по-млад и не така страшен, разбира се ръстът му си оставаше изключителен, но без ореола на загадъчност, той стана просто един от едрите фламандски здравеняци, които човек можеше да срещне в Брюж.

— Монах ли? — заекна Годеливе.

Мъжът затърси под расото си и извади с дясната ръка едно разпятие.

Годеливе кимна, много доволна от насоката, която събитията вземаха. Брендор изпита нужда да я успокои:

— Придружих племенничката ви до вашия дом, за да поговорим за това, което й се случва.

— Влезте тогава, отче, ако приемате моето гостоприемство.

Годеливе ги отведе до дългата дървена маса, а след това направи омлет на жаравата.

Двете по-малки братовчедки, Хадевейх и Бенедикт слязоха от горния етаж, отначало стеснително, а след като великанът им се усмихна — по-смело, и двете прегърнаха Ан с въодушевление. Ида стоеше настрани и мрачна в полусянката до огнището и показваше еднакво презрение към братовчедка си и към Непознатия.

Щом се заситиха, Брендор отмести празната чиния, довърши чашата си и потърка длани о масата.

— А сега да поговорим за Ан.

— Слушам ви, отче — възкликна Годеливе като седна срещу него.

— Помните ли, че нашият Господ-Бог Исус Христос останал четирийсет дни в пустинята?

Той изгледа една по една всяка от жените в очите, а те примигнаха, за да покажат, че да, познават писанията. Той продължи:

— По време на това самотно преживяване всичко се променило. След това Нашият Господ, който преди това никога не бил проповядвал, най-сетне започнал да говори, и захванал своята мисия, като ходел из страната, подхващал слово и събирал ученици около себе си и своите чудеса. Изгнанието бележи черта в живота му — той има един живот преди пустинята и друг след пустинята. Пясъкът и скалите ни дадоха онзи Исус Христос, който почитаме от петнайсет века насам.

— Наистина — промълви леля Годеливе, която не виждаше накъде бие той.

— Нашият Господ ни дава пример. Понякога човек трябва да се изгуби, за да се намери истински.

И насочи пръст към Ан.

— Тази девойка току-що мина през изпитанието на пустинята: тя потърси своята истина сред горите.

Всички погледи се отправиха към Ан.

— Своята истина ли? — изненада се леля Годеливе, която не разбираше ни дума.

Ида се изскубна от сянката, за да се изрепчи на Брендор:

— Ами хубаво, да ни я каже, тази нейна истина!

Всички погледи се насочиха към Ан.

А тя, ококорила очи, се чудеше какво ли може да им каже, отвори устни, отказа се, опита пак, за миг изпита надежда, въздъхна, простена, а след това отчаяно се втренчи в пода.

Ида тържествуваше:

— Ето я нейната истина: нищичко!

— Все още не може да я изкаже — отвърна спокойно Брендор.

— Ан е малоумна! — изписка Ида. — Умствено изостанала! Досега не ми вярваха, защото мислеха, че ревнувам. От какво да ревнувам?

Тя яростно се нахвърли на монаха:

— Сега само ти, просяко, я защитаваш.

Брендор се изправи, което мигом му придаде заплашителен вид, и сбърчи вежди.

— Нейното държание ви показва пътя. Мислите, че тя блуждае, а всъщност ви води, толкова силно е приела тя нещо, за което вие дори и не подозирате.

Той се обърна към Годеливе.

— А сега, сестро, искам да й позволите да се развива, да престанете да се изправяте пред призванието й и да спрете да й пречите да обича, както тя разбира това. Моля ви, оставете любовта й да иде там, където трябва.

Жените в стаята не схващаха ни дума от тържественото му слово. Най-сетне Годеливе произнесе:

— За какво говорите?

— За Бог! Очевидно е, че това дете е обречено на Бога.

Устите се окръглиха от почуда.

Господ ли бил призванието на Ан? Никой никога не бе и помислял за това.

Ан също.

8

Виена, 2 юни 1905

Скъпа ми Гретхен,

Споменах ли ти за моята колекция? Започнах я случайно в Италия, а след това така ме обсеби, че се наложи да купя три големи куфара, за да си я редя по време на пътешествието, а откак сме се установили във Виена, напълно ме е обладала.

Извинявай, блуждая и не казвам нищо конкретно… Луда съм по стъклени преспапиета със затворени в тях цветя! Тези стъклени топки, хванали в твърдата си вода теменужки, маргаритки, цели поляни, пеперуди и лица, търся ги, дебна ги, пазаря се за тях, купувам ги, о, мисля дори, че бих могла да ги крада.

Шкафовете ми се превиват под изделия на Бигалия, на Бакара, на Сен-Луи, на Клиши. В тоалетната ми стая, където ги трупам, се редят по лавиците. Наивни, весели, девичи и непорочни, те блещукат там с ярките си цветове, в кръглата форма на мехурче и с шарени, сякаш направени от захар дъна. Малките хитруши съблазняват всички, дори светлината, която привличат и задържат в сърцевината си, като паяжини, уловили дъгата.

Докато ги наблюдавам се размечтавам. Когато очите ми се разхождат по невехнещите цветя, когато погледът ми се движи по видоизменените капки въздух в кристалните им глобуси, като вечни капчици роса, въображението ми полетява… Не само не познавам нищо по-великолепно, но и никога не съм получавала толкова мисли и толкова чувства от една вещ.

Точно тези прекрасни екземпляри ме превърнаха в колекционерка, а не обратното. Преди никога не съм била склонна към някаква мания. Трябваше да се влюбя внезапно в тях при посещение в една работилничка в Мурано…

Ако нося все нови у дома, то е с усещането, че ги спасявам от улицата, че им давам подслон, както и че ги освобождавам, защото аз им се наслаждавам заради тях самите, моите безмълвни красавици, и ги освобождавам от домакинската им употреба като преспапиета, подпорка за книги или топки за парапет. Тук те отново се превръщат в произведения на изкуството.

Защо ти описвам това ли? Исках да ти покажа парченцата радост, които осейват съществуването ми.

Извън това животът ми си остава странен или по-скоро начинът, по който го запълвам става все по-необичаен.

Имам всичко, за да бъда щастлива, ала никак не съм.

А много се старая… Всеки ден си припомням, че съм знатна, обичана, желана, живея в палат и се движа в най-доброто общество на Виена; на всеки час се насилвам да си признавам, че се радвам на чудесно здраве, че ям над апетита си, че се срещам със забавни хора, че в столицата на Империята ми стига да ходя на опера, на концерт, на театър и в галериите, за да съм в крак с човешкия гений. Всяка нощ подробно изучавам изящното тяло на спящия си съпруг и си повтарям, че девет от десет австрийки биха ми откраднали мястото. Но въпреки съзнателното отношение и желанието си, всеки път се провалям. Осъзнавам щастието си, но не го изпитвам.

Около мен броди униние…

Поне да можех да го назова…

С каква цел ставам сутрин? Като изключим колекцията ми, нищо в идващия ден не ме привлича. Въпреки това храбро обличам униформата, предъвквам ролята си, преразглеждам своите реплики, обмислям влизането и излизането си и се подготвям за комедията на своя живот. Може би се чезна по някакво чудо… Но какво ли? Да спра да се гледам как действам. Да спра да бъда актриса и зрителка на самата себе си. Да спра да се преценявам, да се критикувам, да се виждам как мамя. И най-сетне като захар във вода да се претопя в действителността и да се разтворя в нея.

Засега успявам да играя и никой не се усеща. Моята обърканост под мимиките и разговорливостта ми убягва на всички. Снощи Франц извика въодушевено:

— Гордея се с теб!

Гордее се с мен ли? Не съм сигурна дали изявлението му ме насърчи, или ме потисна… От една страна, чувствам облекчение, че успявам да задоволя този прекрасен човек, от друга, страдам от това, че моят съпруг, човекът, с когото прекарвам дните и нощите си, уж най-близкият ми човек, не усеща моите терзания.

Какъв извод да си направя?

Трябва ли да тласна заблудата дотам, та да забравя, че играя роля? Понякога си мисля, че леля Виви, свекърва ми и всички заобикалящи ме жени са успели да го сторят: логични и предвидими, реакциите им съвсем отговарят на техния персонаж, персонаж, в който вярват, персонаж, от който никога не излизат.

Къде трябва да прекъсна нишката? Дали да тръгна да търся себе си? Дали да открия кое действително е важно за мен?

Докато пиша тези думи, плаша сама себе си. Да замина — да, добре, но да замина за какво? Да търся себе си, хубаво, ами ако не се открия? Или ако изобщо не открия нищо? Да изоставя всичко, и да се втурна на някаква утопична среща, на която никой не ме е канил, що за лудост… В такива мигове имам желание да се втурна при Франц, да се хвърля в здравите му ръце и да заповядам: „Стисни ме силно“, както често правя. Той обожава тези кризи и се смее с цяло гърло, защото си мисли, че така изразявам своята привързаност… и не подозира, че така проявявам най-вече своя страх.

И тъй, Франц не ми се е наситил. Младият граф фон Валдберг е във възторг, че се харесвам на приятелите му и че каймакът на Виена ме приема тъй топло. При случай ми донася за комплиментите, които просто валят: „Неустоима, тъй обаятелна, тъй точна в преценките си, надарена и с огромно сърце, истински диамант, приятелю, намерили сте истински диамант.“

Има на какво да се чуди човек: щом пристигна някъде, хората се разтреперват. В началото можех да предположа, че действа привлекателността на новото, но този феномен съществува сега повече от година и набира размах. Хората все повече се трупат около мен и си оспорват компанията ми.

— Невероятно! — Възклицава Франц. — И най-голямата кокетка събира по-малко хора. Жени и мъже, млади и стари — всички са луди по теб.

Когато се връщаме от бал и Франц разказва за моите изпълнения, той не се изненадва, а се забавлява. И най-често след това плъзва целувка по врата ми и добавя:

— Забележи, аз ги разбирам.

А след това свежите му устни се вдигат към моите:

— И си припомням, че имам направо оскърбителния късмет да бъда избран от чародейката Анна…

И сваля завеската на каляската ни.

— … в случай — не е за вярване, — че съм го забравил.

Представяш си продължението на този разговор…

Развива се у дома, или ако сме твърде далеч, завършва в каляската.

Тъй като е луд по мен, Франц тълкува моя успех през очите на собствената си страст: простосмъртните изпитват към мен отглас от неговите чувства.

Бедният Франц! Ако знаеше на какво се дължи окаяният ми успех… Когато ме питат „Как сте?“, аз отговарям разпалено: „А вие?“ Тъй като се смятам за твърде невзрачна да говоря за себе си, предпочитам да се интересувам от другите. Никой не отбелязва, че съм пропуснала да отговоря, тъй като обратният въпрос изглежда като положителен отговор, тъй че изпълнилият задължението си мой събеседник може да подхване любимата си тема: самия той. Той е свободен! И започва да ми разказва за своите радости и неволи, хвали се и се оплаква, шегува се, надува се, плаче и изказва неуместни мнения, разкрива ми тайни, впуска се в угризения и съжаления, признава си някакви надежди, излива върху мен душевни терзания и дилеми, не подбира, а аз приемам всичко. Бунище за думи. Ако в обществото се радвам на завидна репутация, то е защото се задоволявам с ролята на ухо. Нямам какво да казвам, та се наслаждавам да слушам и всеки досадник със зловонен дъх ми е по-интересен от моята дребна особа. Тъй че представи си колко пъргаво притичват хората при мен, щом само прекрача прага.

Всъщност подвигът ми е същински фокус: аз съм като свещеник, който не съди никого! Под позлатените тавани, между зелените растения стоя като в импровизирана изповедалня. По-приятна съм за очите от повечето свещеници, също така съм и по-толерантна и се въздържам да раздавам наказания.

„О, прекрасната госпожа фон Валдберг, какъв сладкиш! Вие сте намерил най-красивата измежду перлите, драги ми Франц.“

Не си дават сметка, че разговорът с мен е приятен заради мълчанието, нито, че чарът ми се състои в моето търпение.

„Толкова е обичлива.“

Обичлива, защото съм отблъскваща за себе си. От общителността ми се процежда дълбоко отвращение от себе си.

Излъчването ми почива върху едно недоразумение: тъй като аз не съществувам и всички ми изглеждат по-живи от мен самата, оставям другите да нахлуват в мен. Едва ли не бих могла да започна да пиша романи, ако имах дарбата да превръщам своята угнетеност в думи.

О, Гретхен, виждам как се смръщваш и отгатвам неодобрителната бръчка на челото ти: не приемаш моите разсъждения и ме осъждаш.

Права си.

Какво? В какво ме упрекваш? Това, което съм написала, е измама, така ли? Прикривам истината?

Браво, погледът ти ме разгада като хирургически скалпел.

Да, просто си приказвам. Добре де, прикривам срама си, единствения си срам, така е.

Е, добре, стига сме го усуквали: Все още не съм бременна.

Бясна съм от това. Спомни си, преди няколко месеца се присмивах, размахвах иронията и дистанцираността си и дори се съмнявах, че раждането може да бъде моята съдба. Днес това е на първи план, като се има предвид нетърпението в очите на Франц и най-вече, защото не успявам.

Безсилието ме подлудява! На моменти се чудя дали искам да забременея, за да имам деца, или за да не се изправям повече пред този провал.

Както и да е, не се чувствам на висотата на очакванията към мен.

Леля Виви, луксозната въртиопашка, отново дойде да ме провери, оплитайки ме в сластните изпарения на своя парфюм:

— Е, скъпа, а заслепяващата минутка?

— Близо съм, лельо Виви, близо съм.

Разочарованието удължи носа й и така показа, че лицето й не е предвидено за това усещане.

След Виви, всички женски от рода провериха дали спазвам правилно рецептите им. Колкото и да ги уверявах в сериозното си отношение и послушание, от плоския ми корем те си направиха извода, че или лъжа, или случаят ми е безнадежден. Накратко, в техните очи се превърнах от бяла птица във виновна жена.

Наскоро скришом ходих на преглед, за да разбера дали в тялото ми няма някаква аномалия, която да ме прави стерилна. Отговорът на лекаря беше съвсем недвусмислен:

— Госпожо, вие сте прекрасно сложена за раждане на деца.

Доктор Тайтелман веднага пожела Франц също да се подложи на преглед в кабинета. Направо зяпнах.

— Франц ли?

— Да. Ако няма пречка при вас, вероятно има в него.

Разсъждението му беше съвсем логично, но ме обърка. Разбира се, не обелих нито дума пред Франц. И никога няма да го сторя. Би било отвратително да се съглася на това. Горкият Франц…

Убедена съм, че точно аз съм проблемът, дълбоко в себе си съм уверена в това. Сигурно съм увредена по рождение. Открай време се чувствам различна. А сега откривам и точно защо.

Франц…

Ако има отговорен, нещо повече — виновен, то това съм аз! До сетния си дъх ще браня своя съпруг и ще поемам върху себе си нашето безплодие. И ако някой ден той подхвърли, че има нужда от семейство, ще отстъпя мястото си на някое плодовито лоно.

Милият ми Франц… допуснал е сериозна грешка като е избрал точно мен.

На връщане от посещението при лекаря дълго разглеждах в огледалото голото си мършаво, костеливо, ненужно тяло, зачервените от плач очи и подпухналия нос. Отражението ми връщаше тъжната истина за мен: аз съм една окаяница, която благоденства по силата на някакво недоразумение и безсрамно се възползва от един благороден като рицар мъж.

Тази вечер той беше щастлив — камериерката почука на вратата ми и когато ударите отекнаха, погледът ми се втренчи в един кинжал, закачен на стената…

Но за щастие, на другия ден имах среща при „Мюлер баща и син“ за едно преспапие и това решително възпря фаталния ми жест.

Моят музей ме спасява. Без умора минавам километри с файтон, дори пеша, от магазин на магазин, от недодялан търговец на лукав мошеник. Ако някой ме попита за моите сфери, преставам да мълча, никой не може да ме спре и ми е трудно да се върна към обичайните теми. Често ми се случва, вече на възглавницата, последната ми мисъл да бъде за някоя топка с цветя, зърната следобеда в ъгълчето на някоя витрина, а на сутринта да се събудя пак с този образ. Нищо не може да събуди такова нетърпение у мен, такова мравучкане в краката и такова сърцебиене, както влизането при някой антиквар. Ако и страстта ми да не е тайна, аз крия силата и обсебеността си и тъй, макар изживявана явно, тази натраплива мисъл носи и насладата на извънбрачна връзка.

Всъщност предпочитам топките с цветя пред другите. Каква е разликата ли? Другите представляват човешки образи от камеи, затворени в стъклото, а цветята, по-пъстри, по-хроматични, излагат под стъклата си цветя, самотни цветя, цветя на букети, цветя като пролетен килим.

Успокой се, Гретхен, спестявам ти подробностите. Ако кажа всичко, ще ти доскучае. Тъй че няма да ти натрапвам лекции за предметите на моя култ, тъй като от опит знам колко досадни стават колекционерите.

О, Гретхен моя, нямаш късмет, че ти се налага да търпиш тъй жалка братовчедка, братовчедка, която на всичкото отгоре е решила да ти дотяга с изповеди.

Анна

П. П. Гретхен! Забрави каквото си прочела досега! Закъснях да пусна това писмо и то вече не важи.

Днес доктор Тайтелман потвърди онова, което закръглянето на корема ми, както и спирането на месечния ми цикъл подсказваше напоследък: бременна съм!

Тази прекрасна вест заличава всичките ми предишни хленчове. Когато преди малко му я разкрих, Франц се разплака от радост: тъкмо излезе от обятията ми, за да иде да я съобщи на майка си.

Колкото до мен, аз ставам най-щастливата жена на света.

9

В огледалото, обрамчено от бели електрически крушки, в което наблюдаваше работата на гримьорките, най-сетне започваше да се очертава едно лице. Откак някакъв серум бе стегнал порите й, Ани вече не се усещаше сякаш се разпада, когато хидратиращ крем покриваше кожата й, се чувстваше защитена, и най-дребното добавяне на руж я укрепваше, всяка черта с молива я подсилваше, всяка мазка с четката й даваше плътност.

Ани бе спокойна единствено след като я изрисуваха, а гримът й даваше лекотата и стабилността, които й липсваха. Когато в началото на сеанса сядаше с лице към огледалото, й се струваше, че няма лице, и виждаше само една чернова, скица без определени черти, лишена от емоции, като гладкия пясък на плажа след оттеглянето на вълната. За щастие, цяла армия гримьорки се втурваха към това нищо, бореха се и сътворяваха на Ани точно определено, изразително лице, способно да разкаже история или да се запечата върху филмовата лента.

— Какви красиви цветя! Никога не съм виждала толкова много.

Изпълнена с възхищение, главната гримьорка сочеше букетите, които изпълваха караваната.

— Наистина може да се каже, че приятелите ви просто ви обожават! Как празнуват вашето завръщане.

Ани й отправи кратка усмивка. Как може човек да бъде толкова наивен? Никакъв приятел не й бе изпратил тези цветя, само хора от бранша — продуценти, разпространители, агенти и режисьори. Всъщност имаше ли тя поне един приятел?

На вратата се почука.

Влезе художникът по костюмите заедно с трима помощници.

От вън проникваха шумовете от снимачната площадка: шофьорите играеха на карти, един асистент ругаеше своя помощник-асистент, електротехникът вдигаше врява да се размърдат работниците. Вярно, на снимачната площадка рядко се случваше да се крещи, защото екипите си говореха чрез слушалки и микрофони, но някои от тях, сред които и Боб, станалият исторически електротехник, не успяваха да задържат устройствата на главата си, защото обилно се потяха под калифорнийското слънце, тъй че прибягваха до старите методи, като даваха нареждания с белите си дробове.

Щом художникът по костюмите затвори вратата, изпълнено с достойнство, елегантно мълчание се възцари в ложата на звездата.

Ани видя Итън сред екипа по костюмите.

— О, каква изненадка…

Тя се обърна удивена, но болногледачът от клиниката на Кедрите изчезна; мъжът на неговото място се оказа един шивач, който имаше само бегла прилика с Итън, макар да бе висок и рус. Объркана, тя смотолеви някакво извинение.

През трите секунди, в които бе показала въодушевление, върлината отбеляза, че шефът му не понася една звезда да поздравява някакъв си служител, куршумът бе одраскал слепоочието му… Той се успокои, щом се разбра, че Ани се е припознала…

На ръба на нервите си — което бе обичайното му състояние, — началникът на костюмиерите се изтъпани пред Ани и я заговори рязко:

— Ани, нали се бяхме договорили, че вашият персонаж е къси ръкави? Сибил е жена къси ръкави. Не си я представям дълги ръкави. Не, Сибил дълги ръкави, смешно! Къси ръкави, да! Такава ми е концепцията, моята линия е така замислена. И защо тогава онзи хистерик, режисьорът, ми говори за дълги ръкави?

Ани прихна, а след това протегна ръце към него.

— Защото не прави репортаж за жена, претърпяла катастрофа.

Костюмиерът видя множеството белези от порязване, които стъклата бяха оставили по кожата на Ани.

— О, бедничката, какъв ужас!

Докато оглеждаше ръката й, държеше устата и очите си отворени, а веждите сбърчени. Той простена:

— Боли ли?

— Повече дори.

Ани мислеше, че отговорът й ще изтрие уплашената му физиономия, но тя си остана като гравирана; всъщност на костюмиера му беше все тая дали Ани я боли или не, той гледаше изпонарязаната кожа с чисто естетическо отвращение.

След минутка тръсна глава и извика помощниците си:

— Дълги ръкави — произнесе той със злокобен глас.

След това хвърли строг поглед към Ани и заяви:

— Но това не ме устройва.

— Съжалявам.

— Цялата ми концепция пропада.

Ани отвърна раздразнено:

— Съчувствам на мъката ви. Вижте, ще ви дам малко морфин, ако ми е останала една доза. И ще ви дам на заем и моя болногледач.

Началникът на костюмиерите я изгледа колебливо, беше привикнал да се изразява с хиперболи и му бе трудно да прозре иронията. Дали тя го съжаляваше, или му се надсмиваше? Само тонът на актрисата изглеждаше от ясен по-ясен, беше изстреляла думите си така, както човек изръмжава „Омитай се, преди да съм ти треснал един.“

Фръцна се на пети и промълви с тон на осъден на смърт, който върви към електрическия стол:

— Ей сега ще дойда с дълги ръкави.

Ани се извъртя на стола и в огледалото видя как русият мъж, който й напомняше за Итън се отдалечава.

„Как ли е той? — помели тя. — С какво ли се занимава? Дали съжалява за мен? Не му благодарих, когато напусках клиниката. Защо ли? А, да, той беше в почивка. Може да му пратя цветя. Или да го поканя на снимачната площадка, ще му бъде забавно.“

Неспособна да даде точното наименование на онова, което чувстваше, тя усещаше смътна нужда от неговото присъствие.

Джоана Фишер качи стълбичките на караваната и без да почука, подхвърли на Ани:

— Когато пожелаеш, скъпа…

Всъщност, издаваш заповед. Ани се усмихна и си рече, че трябва да възпроизведе този ефект в някоя от ролите си — да произнесе много любезни думи с убийствен тон.

— Почакай, Джоана, да си сложа дългите ръкави.

Гримьорките, като лекари, споделящи ужасна медицинска тайна, се втурнаха да й помагат да скрие ръцете си над китките.

През това време Джоана предричаше, че папараците скоро ще дойдат.

— Какво? — провикна се Ани. — Тук, в караваната ли?

— Да, сред цветята.

Тогава Ани разбра защо ложата й е потънала в цветя. Вероятно докато са закачвали визитните си картички най-отгоре, дарителите са били предупредени, че подаръкът им ще бъде заснет…

Глутницата се втурна в караваната. Всеки фотограф крещеше: „Ани!“, за да хване погледа й. Блъскаха се и бяха толкова много, че щракането на апаратите им пращеше като при пържене, а работещите светкавици на моменти изтриваха всеки цвят. В тази бурна суматоха, човек можеше да помисли, че е в окото на някакъв циклон. Макар и гримирана и напудрена, Ани седна отново в креслото и се престори, че се оставя в ръцете на гримьорките, след това прие режисьора, с когото се направиха, че водят артистичен разговор за репликите, после помириса розите и орхидеите, като окачи на лицето си блажена усмивка, и накрая уж се зачете в бележките към цветята, тези, които й подаде Джоана, която си имаше списък с приоритети.

По знак на агента, репортерите се ометоха тъй бързо, както бяха дошли. След врявата се възцари потискаща тишина.

Ани си полегна разнебитена. Такъв един сеанс я изцеждаше, сякаш всяка от снимките й бе пуснала по капка кръв — ако я бяха нападнали вампири, щеше да е също тъй изнемощяла. Народите, които отказват да ги снимат, споделяха нейното безпокойство: да снимат нашия образ, означава да откраднат частичка от нас самите. Ани току-що бе преживяла грабеж. Тези хора не само я бяха ограбили и принизили, но я бяха и разрязали, раздробили и изпочупили на хиляди парченца.

— Почини си — рече в заключение Джоана — имаш време. Дубльорката ти за светлината ще помогне да подготвят площадката, а дубльорката за каскадите ще направи сцените с преследване вместо теб.

Агентът и гримьорките се изнесоха. Ани въздъхна:

— Дубльорка за светлината, дубльорка за каскадите, а не може ли да имам и дубльорка за живота?

Излегната върху завивката, с възглавница под тила, тя отвори сценария и запамети диалозите за сцената на деня. Щом научи наизуст репликите с почти механична точност, тя си представи себе си в декора, лице в лице с партньорите, и се помъчи да проникне в онова, което персонажът й изживява, по този начин тя определи виждането за играта и за собствения си ритъм. Щом цялото й се изясни, тя се зае, неподвижна върху гъшия пух, да разиграва ситуацията и думите. Щеше да прибави тялото си чак на снимачната площадка, нямаше нужда да се хаби предварително, и пазеше изненадите за миговете, когато камерата щеше да снима.

На вратата се подраска. Ани издаде ръмжене, което можеше да мине и за „да“, и за „не“.

Влезе Дейвид, полюлявайки се от крак на крак.

— Добре ли си?

Леко се извиваше с наполовина напъхани в джобовете ръце, бърчеше чело над очи на бито куче и хапеше устни.

Ани за малко да му подхвърли, че прилича на кокер, сдържа се в последния момент, когато отгатна, че докато разиграваше стеснителност, той се вдъхновяваше от Джеймс Дийн.

— Имаш ли снимки днес, Дейвид?

— Не. Дойдох заради теб.

— Много мило.

Ако нямаше да се снима, за какво се бе облякъл в тези нови дрехи?

— Исках да се уверя, че малката ми любима няма сценична треска.

„Сценична треска ли? От петнайсет години съм в занаята.“

Докато идваше към нея, тя отбеляза, че с пригладените си коси, направени очи, удължени мигли и сресани вежди, той бе прекарал поне час в гримиране.

Ани се нацупи.

— Доста разходи си хвърлил? Защо точно днес?

— Смешен ли изглеждам?

— Съвсем не. Просто съм изненадана.

— Джоана намекна за евентуални пробни снимки…

Той не продължи. По черното пламъче, което мина през очите на Ани, той схвана, че тя е разбрала.

Значи Джоана, която искаше вестниците да започнат да тръбят за скорошната двойка, се опитваше да се възползва от присъствието на фотографите.

— Тя не ти ли спомена? — изстена Дейвид.

— Не. Не посмя. И ще ти кажа защо: сигурно е отгатнала, че отговорът ще бъде не. Твърде рано е.

— Но ние сме заедно отдавна…

— Да, от две седмици.

— И живеем под един покрив! Няма никаква лъжа.

Тайно в себе си, тя го поправи: „Ти живееш при мен“, но го спотаи. Щеше да бъде дребнаво да тръби, че той живее при нея, защото тя предпочита голямата си вила с басейн, пред неговата гарсониера.

Тъй като усети, че Ани му набира, той се приближи до нея и срещу огледалото прегърна раменете й.

— Няма значение. Както желаеш. Ти си по-важна.

И той я зацелува в основата на шията.

Ани се усмихна. Дейвид беше съвършен. Никога не я насилваше, винаги мислеше за нея — за удобството й, за нейното добро — преди да каже или направи каквото и да било, и знаеше как да стои в сянката.

Тя направи муцунка:

— Дейвид, днес е моето завръщане и това стига за пресата. Съвсем скоро ще разкажем за любовната си история.

— Не искам да оплескам завръщането ти на снимачната площадка.

Един вътрешен глас изсъска на Ани: „Според него това оплесква най-вече неговото идване.“

Дейвид продължи сладко:

— Имаме време. Вярвай ми, няма да спра да те обичам за една седмица.

Вътрешният глас изкоментира: „внимание: прави се на душичка, но ти дава само седмица.“

Ани прокле вътрешния глас, задето е толкова циничен, почувства се виновна, че й минават такива мисли, и за да си прости, се остави на милувките на Дейвид.

С тихи викове на котенца, те се отъркаха един в друг нежно и мръснишки, като внимаваха да не развалят грима си.

Щом се разделиха, Ани не успя да сдържи нова намеса на наглия глас: „Изключително, перспектива на снимките: той използва хиляда процента от способността си да прелъстява.“

Ани се почувства уверена и на висок глас изтълкува обратно тази забележка:

— Дейвид, никога не съм те виждала така неустоим.

Дейвид се провикна начаса:

— И аз не съм те виждал толкова секси.

— Така ли? Значи обикновено не съм достатъчно хубава за теб?

За какво ли се заяждаше? Защо започваше семейна сцена? До шията се накисна в смешни води! Напълно излишно! Но някакъв гняв я тласкаше.

— Какви ги говориш, Ани? Много повече ме привличаш без твоите боички и пудри. Вярвай ми: наслаждавам се на късмета, който имам: да те виждам такава, каквато нито един зрител не може да те види.

Тя преглътна слюнката си. Той определено се доближаваше до съвършенството и знаеше как да обезвреди всяка бомба.

А може би глухото раздразнение, което изпитваше, идваше точно оттам? Дейвид се държеше толкова добре, че тя понякога се чувстваше невзрачна в сравнение с него. Надушваше в поведението му прекалено усърдие: беше разсъдлив. Думи и жестове се извършваха само след добра преценка. На спонтанната Ани това й изглеждаше необичайно и, според дадения момент, възхитително или обезпокоително. „Дяволът прилича на него по проницателност и манипулативност“ — възмущаваше се тя. Но минута след това се изплаши: „Господ, ако съществува, също владее всичко.“ Кой всъщност беше Дейвид? Господ или дяволът? Ангел или демон?

С едно движение на показалеца тя заяви, че трябва да си прегледа сцената. Дейвид се изнесе сякаш тя най-учтиво го бе помолила да излезе.

В секундите, докато той отваряше вратата, тя отново мерна Итън в далечината. Тъкмо щеше да го заговори, когато мъжът се обърна и изложи на показ анонимно лице.

„Невероятно, тук гъмжи от двойници на Итън.“

Отново се потопи в сценария, установи, че го знае наизуст, и успокоена остави ума си да блуждае.

Дейвид я уморяваше. С ласките си, с гальовните си думи той я принуждаваше да трепти като влюбена жена, а тя не беше сигурна дали е влюбена, просто следваше логиката на ситуацията.

След нахлуването на Дейвид в клиниката в деня, когато не го бе разпознала и се бе разкрещяла, срамът направо я бе смазал: Дейвид и Итън можеха — и правилно — да я сметнат за наркоманка с разбълникан мозък. За да изчисти недоразумението, бе спала с Дейвид. Не беше се оказало неприятно нито за него, нито за нея, вследствие на което, като актьори, които продължават сполучлива импровизация, те се бяха възпламенили. Още щом Ани напусна клиниката, Дейвид донесе четири кашона свои вещи и се настани при нея. Джоана Фишер прие основателността на тази връзка, а след това една неделя съответните родители бяха поканени на ранен обяд.

И готово! Погледнато отвън приличаше на идилия. Погледнато отвътре… Час по час Ани ставаше искрена или пък играеше роля. Ту убедена, ту колебаеща се, на нея й се струваше, че някаква принуда тегне над нея. И тя се движи като влак, пусната с голяма скорост и прикована към релсите. Но докъде ли щеше да стигне? Дали в края на пътешествието имаше гара? Или според навика си щеше да дерайлира?

Тъй като от време на време тя се насилваше да флиртува, подозираше, че и Дейвид прави същото. Само че той го правеше далеч по-добре от нея и нямаше начин да бъде хванат на местопрестъплението. Какъв трябваше да бъде изводът — по-добър лъжец или истински влюбен?

— Госпожица Лий на снимачната площадка! Госпожице Лий, моля!

Четвъртият помощник-режисьор забарабани по вратата и избави Ани от дилемата й.

Обзета от необичайна енергия, Ани отиде на снимачната площадка, поздрави с поглед колегите си, а сетне, след няколко разменени думи със Зак, режисьора, се потопи в сцената.

Да играе. Най-сетне да играе. Тук тя дишаше с пълни гърди. Тук беше щастлива. Тук спираше да си задава въпроси.

Безспорно притежаваше дарбата да се превръща в някоя друга.

Тя напълно завладя колегите си и техническия екип на филма. Всички усетиха как косъмчетата по ръцете им настръхват. Не, Ани Лий не бе просто медиен феномен или краткотрайна любов на публиката: тя показваше, че е голяма актриса.

Вечерта една лимузина я закара до дома й, където пристигналият по-рано Дейвид се упражняваше във фитнес салона. Макар пътуването през Лос Анжелис да бе продължило повече от два часа, доволна от себе си и капнала от умора, Ани се зае да си припомня най-наситените мигове от своята игра.

На смрачаване шофьорът я остави пред вилата й.

Близо до портата на оградата, седнал на земята и приведен с книга на колене, Итън четеше със страст.

Кльощавият болногледач не приличаше на никого другиго. Любопитството, което го превиваше над страниците, изглеждаше достатъчно силно да опъне лък. Самата му книга нямаше нищо общо с масовия формат на бестселърите, продавани на купчинки чрез маркетингови трикове: с меки корици, без крещящи цветове, нито зрелищни надписи, тя излъчваше елитарност.

Ани се вкопа пред него и се втренчи в тази руса глава, заробена в страниците.

Боеше се, че се е заблудила, както сутринта, но внезапно Итън изправи врат, усмихна й се и тя разпозна кроткото, сухо и сияещо лице.

Пророни:

— Днес мислих за теб.

Той затвори книгата. Като змия, която се надига от кошница, разгъна с гъвкаво движение огромното си тяло. Щом стигна до нейната височина, главата му докосна Ани, извиси се над нея, а след това спря на два метра от земята. И тогава я стрелна с внимателните си очи и рече:

— Цял ден те чакам.

10

За всеобща изненада — защото обикновено се показваше по-скоро гъвкава, отколкото властна, — леля Годеливе се показа непреклонна: Ан оставаше у дома.

Разбира се, щяха да анулират брака с Филип, но девойката щеше да се върне към предишните си занимания — предене, бродерия, готвене, шиене, — да забрави за неприятната случка, да се раздели с монаха Брендор и да си възвърне спокойствието. В някой близък ден щеше да се запознае и да се омъжи за друг момък от Брюж. Такава бе програмата.

— Обещах го на майка ти, Ан! Обляна в сълзи, аз се заклех, че ако оцелееш, ще те отгледам като собствена дъщеря. Задачата ми ще бъде изпълнена чак когато се задомиш.

Споменаването на последните мигове на майка й накара Ан да се сгърчи, задушена от болка. Щеше ли майка й да почине, ако не я беше родила? Не, през деветте месеца бременност тя бе хранила не само един плод, бе хранила собствената си смърт. И кой ли при това тежко раждане бе избрал да оцелее детето? Кой, дали извиканият на помощ бръснар, или нейната майка, бе решил да разреже корема, за да освободи бебето? Жена, която приема такава касапница като цезаровото сечение, знае, че ще агонизира през следващите часове и дни… Ан се боеше, че дължи живота си на една саможертва. По-зле дори, на едно ненужно себеотрицание. Заслужаваше ли подобен отказ от живота? Окаяна, объркана, по-нискостояща от всичко, тя не се възползваше от живота, който майка й бе оценила като скъпоценен. Какво прахосничество…

Ан се съгласи, глождена от чувство за вина. Още повече, че ако и да бе пледирал в нейна полза, Брендор не бе упорствал особено, та Ан дори се бе обидила: защо ли не се бе помъчил да склони леля Годеливе? Великодушната матрона тъй силно почиташе Бога и неговите служители, че на монаха не му липсваше давление над нея.

Когато след три дни увещания Ан да иде при монахините, Брендор изостави битката, той не изрази никакво съжаление и само я целуна по челото.

— До скоро, Ан.

— Къде отивате?

— Където ме отведат стъпките.

— Ще ви видя ли отново?

— Със сигурност. И аз като леля ти, макар и по друг начин, смятам, че съм поел съдбата ти в ръцете си.

— Което значи?

— Ще разбереш по-късно.

— Кога ще се върнете?

— Когато бъдеш готова.

Вместо да се разсърди, Ан се изненада. За какво ли не беше готова?

— Ан, ти не ме подкрепи срещу леля си и в нито един миг не изрази своя собствена воля.

Тя прие, че той е прав. За пореден път отбелязваше колко е пасивна при всякакви обстоятелства, до степен да не долавя своето бездействие.

— Брендор, защо толкова лесно приемам да се разпореждат с мен?

— Защото си създадена да се покоряваш — което е прекрасно, — но още не си открила на кого.

И той смъкна качулката, намести бохчата на рамо и без да се обръща, се отдалечи по улицата.

Животът отново пое по своя път.

Макар да живееха под един покрив, Ида презря братовчедка си и успя по удивителен начин да споделя с нея трапезата и разговорите, без да я заговаря, нито да я поглежда. Невидима и безгласна, такава бе Ан за Ида, която нямаше как по-ясно да й намекне: „Мръсна натрапница, махай се, тъй и тъй вече не си тук.“ Когато Ан излезете с леля си да купуват риба, по неодобрителните погледи, които се задържаха върху нея, Ан отгатваше, че хората от квартала са на страната на Филип срещу нея; момчетата клатеха глава и въздишаха, момичетата се кикотеха, жените стисваха устни, а старците я гледаха като пълно с бълхи куче. Ан смирено превиваше врат и вървеше по пътя си. Тя не ги упрекваше в нищо и признаваше, че бягството й бе наранило нейното семейство, годеника и близките й, за които сред монотонния и изпълнен с усилен труд живот сватбата бе радостно сбъдване; със своето бягство тя бе потъпкала вярванията им и сега много по-добре разбираше онези, които я преследваха, отколкото самата себе си.

В спалнята, ако не говореше с Хадевейх и Бенедикт, единствените, които не си бяха променили отношението към нея, тя се опитваше да спазва изтръгнатото от Брендор обещание да изучава Библията. От сандъка на леля си беше измъкнала едничката книга в цялата къща, подвързана с натрито с ленено масло дърво, а след това, възхищавайки се пътьом на един полускъпоценен камък, инкрустиран в подвързията, бе сметнала за забавна мисълта да я разчете. Добрата християнка в онези времена слушаше Библията, но не я четеше. Литургията бе напълно достатъчна.

Впечатлена от дебелината на книгата, Ан се опита да я опитоми, като я разгърна наслуки — а по-късно, закле се тя пред себе си, щеше да я започне от началото. Думите изскачаха от страницата и я дърпаха като проститутки, които изпод някой свод протягат ръка да сграбчат клиент. Навуходоносор, Салманасар, Гомор, Авакум, Барух, Содом, Левиатан, Холоферн… Какъв Ориент! Всички тези наименования с ексцентрично, ту златисто, ту пък искрящо звучене, я оставяха без сили, тревожеха я и я интригуваха. Често клъвваше по някое заглавие — „Мириам, поразена от проказа“, „Изгубената секира“ — и си представяше останалото, в други моменти се поддаваше на изкушението и потъваше в някое приключение: и докато напредваше, гъмжилото от страхотии, убийства, лукавства, войни, изпитания, екзекуции, детеубийства и кръвосмешения я угнетяваше. Възнегодуваше и затваряше книгата възмутена и запъхтяна, с тревогата, че ще я хванат да се вълнува от такива мисли. Как ли кюретата и монахините с техните хрисими лица можеха да заситят глада си с тези кървави моменти? Какво ли съществено виждаха те, което убягваше на нея? Не свещена история, а поменик на безчестията разгръщаше тя. Със сигурност не разбираше нещо! Всяка духовност и възвишеност оставаха недостъпни за нея, а тя се самобичуваше и се чувстваше почти виновна за библейските безчинства.

Особено силно я разтърси пророчеството на Исая.

Дракони, сатири, хиени, диви котки, раздрани дрехи, изсечени гори, сринати градове и трупове, които се надигат, щом загъмжат от червеи! Ужасяваше се от този буреносен Бог — страшен баща, който гълчи, наказва, отмъщава, изисква саможертви, руши градове и праща потопи, като сприхав разбойник, скрит в небесната гора. Истинско щастие беше, че Брендор се бе провалил в опитите да я отведе в манастира: тя се боеше от Бога и не успяваше да Го възлюби.

Старият Завет я ужасяваше все повече от ден на ден. Не й носеше томителни сънища, а кошмари наяве. Откак се бе насилила да го чете, тя се гърчеше на стола, вместо да гледа светлината, летежа на облаците или сутрешния тоалет на калинката. Вместо да изпитва празнота и онзи бездеен унес, който бе подхранвала през детството си и бе преоткрила и удесеторила по време на престоя си в гората, Ан стоварваше върху себе си лавината от образи, затлачваше ума си с чудовища, с премеждия, с трагични бедствия и внезапни злощастия.

Съжаляваше за предишното си безгрижие, за полусънното състояние, за безкрайните дни, незаети с нищо, в които се разтапяше в съзерцание и безмълвие. В противовес на днешния ден й се стори истинска наслада онази скука, в която времето забавя своя ход, докато човек усети неговата гъстота, и в която самата му тъкан става прозирна и ни позволява под него да съгледаме вечността.

Разочарована, но и пламенно привлечена от Библията, тя стигна до извода, че няма ни най-малка склонност нито към духовен, нито към монашески живот.

И Брендор, като другите, се бе заблудил по неин адрес.

Но каква ли щеше да бъде съдбата й?

И имаше ли тя съдба? Или щеше все да чака да се появи нещо очевидно, което така и нямаше да дойде?

Вълците! Вълците се върнаха!

Вестта дойде от пешия патрул и за час обиколи дял Брюж.

Били отвлекли бебе, недалеч от един обор… Една жена била нападната, докато клечала да се облекчи на синора… Питаха се и за изчезването на две малки деца… Пастири били чули по тъмно как ръмжат острозъбите убийци.

За няколко дни Брюж зажужа с тази едничка новина.

Ан се възрадва, че темата идва да засенчи нейния скандал и че най-сетне жителите на Брюж бяха престанали да се интересуват от малоумницата, която предпочете гората пред хубавеца на града, и тръпнеха, докато говореха за глутницата вълци-убийци.

Заедно с тази тревога надигнаха глава много страхове и най-вече страхът от жестоката природа. Че какво е светът? Надпревара на зъби и търбуси. Или изяждаш, или те изяждат. Светът не знае друг закон и ни дава да изберем само между тези две позиции — преследвач или плячка — две неустойчиви и за беда лесно разменими роли.

Хората трепереха, но се радваха да треперят. Защото, защитени от градските стени на Брюж, гражданите, които бяха избягали от селския живот, презираха приведените над торището окаяници. Под уплахата им прозираше едно сладко чувство на превъзходство и те всъщност изпитваха страх, подобен на онзи, който човек усеща, докато слуша да му разказват някоя история, измислен страх, безопасен страх, детински страх, страх за удоволствие.

За да върви разговорът, жителите на града заобсъждаха вълците с вещина. В миналото вълците не нападали хора: хранели се със зайци, гризачи, глиганчета, лисици и яребички, крадели от фермите прасенца, кокошки и гъски; есенес хващали затлъстелите сьомги, докато те се качвали срещу теченията на реките, а при голяма гладория дъвчели мърша или гнили плодове, накратко, в продължение на векове вълците не смятали хората за храна. Не беше ли доказателство историята на Ромул и Рем, основателите на Рим, отгледани от дива вълчица? Нещата се разбутали през предишните десетилетия, твърдяха гражданите, и то по вина на хората! Тъй като кървавите битки бяха оставяли множество трупове по полетата, вълците били забивали зъби в тях в дните след погромите и се били запалили по човешкото. Сега вече не можели да минат без него и били особено лакоми за бебета, на чието крехко месце се наслаждавали.

Ан наблюдаваше дебелите сериозни мъже, които въодушевено обсъждаха вкуса на кърмачетата, плъзвайки език между устните. Дали не бяха измислили тази подробност току-що? Откъде пък знаеха какво се харесва на вълка? Да не го бяха питали? Тя се отдалечи, малко засрамена от това, че беше хванала първенците в извратеност, и то на местопрестъплението. Приписваха на хищника наклонност, която съществуваше единствено в самите тях.

След две седмици покушения в околността, опасността доби очертания: не ставаше дума за глутница, а за вълк-единак.

Това известие не укроти кипежа, напротив! Вълк-единак беше почти по-добро дори от десет или двайсет вълка! Той продължаваше да убива и хората веднага започнаха да си представят огромния вълк. Този великан имаше апетит колкото за цяла глутница и дори я превъзхождаше по свирепост. Ето, хората бяха убедени в това! От суета го нарекоха „брюжкия вълк“.

А младите, които се отегчаваха, видяха в това случай да проявят юначност. Един петък, на големия площад, Рубен, синът на търговеца на платове, започна да подкокоросва своите двайсетгодишни другари:

— Смърт на вълка! Мъжете на Брюж трябва да се отърват от врага на Брюж.

При тези призиви, които събуждаха смелостта им, духовете се разпалиха. Групата бързо нарасна.

Всеки гражданин бе длъжен да брани града си. Филип, бившият годеник на Ан, както и другарите му чираци, се присъединиха към Рубен и другите граждани. Хората започнаха да се побратимяват. Солидарността пред опасността премахваше социалните прегради.

В събота изясниха стратегията: Рубен съобщи, че на другия ден ще излязат от града, ще направят хайка и ще хванат вълка, след това ще го довлекат на този площад да го накажат публично — щяха да го изтезават, а след това да го довършат, като го изгорят жив на кладата. Един лекар се възпротиви срещу кремацията, като спомена, че от вълчите органи могат да се правят отлични лекарства, ушите могат да се изпекат против колики, черният дроб срещу брадавици, изсушено око може да се носи на муска срещу епилепсия. Разпалените младежи великодушно се развикаха, че ще решават след това, още повече, че мнозина от тях си припомниха — без да си признават, — че парче вълча кожа, носено като огърлица, благоприятства любовта. Бяха се обявили за непобедими и се опияняваха от храбростта си, предварително се поздравяваха за успеха и отсега приемаха хвалбите и признателността на жените. От предпазливост следобеда помолиха и здравеняците, които срещаха по кея, сред тях и няколко португалски търговци и английски моряци, да се присъединят към дружината.

В края на деня се вдигна цял полк от около четирийсет мъже. Те си дадоха обет да издебнат хищника в неделя.

Вечерта Ан, която бе присъствала на тези сцени, плетеше в стаята си на отворен прозорец. Върху чистото, обсипано със звезди небе, луната също се бе зареяла в мечти.

Тя мислеше за фукните на момчетата, за смесицата от врява, храброст, опиянение и глупост. Една подробност я бе изненадала: като замисляха публична екзекуция, жителите на Брюж не гледаха на вълка като на пакостливо животно, а като на престъпник. Дали признаваха по този начин, че има душа? Този момент много я интересуваше; тя си припомни съдилищата срещу крадливи кучета и магарета рушители от своето детство, за онези импровизирани, жестоки трибунали, спомни си за разчекнати женски глигани и избесени овце и й се доповръща. Хората са странни. Проявяват уважение към животното само за да издадат присъда, да му наложат наказание, да му причинят мъчение. Само веднъж в живота си животното можеше да бъде равно на човека — пред своя съдия и палач.

За да се отвлече от тези мисли, тя взе Библията и се задълбочи в Книгата на Йов.

Отекна вик.

Далеч, много далеч, на границата с хоризонта се извиси вълчи вой, дълъг, зловещ, звънък, безкраен, окади мрака и с отчаяните си извивки внезапно направи злокобна пролетната нощ.

Ан подскочи.

Странен трепет прониза сърцето й, по-пронизващ от леден вятър. Вълкът я викаше. Вопълът му бе за нея. Едва що бе чула неговия вой, и я заля скръб, объркана, изгубена, пълна с горест. Като него… Дрезгавият глас говореше за самота и отхвърленост пред човешката ненавист.

— Братко мой, вълко… промълви тя.

И веднага взе решение: на другия ден щеше да тръгне с ловците.

Мъжете се събраха призори на площада с посивяла и подпухнала кожа, а пламенната им жажда за мъст не бе така силна като предишната вечер. Със смъкнати рамене и непослушни крака, те изглеждаха като мобилизирани войници, онези защитници, които тръгват на война само по принуда.

Жените донесоха храна за времето на хайката. Мъжете отпушиха няколко кратуни и се подкрепиха с вино, а след това се поразгорещиха и започнаха да се радват, че тръгват на хайка.

Рубен, синът на тъкача, подхвана песен и групата потегли с припева на уста. Пееха фалшиво, но мъжествено, и тази храбра какофония се видя на минаващите мъже и жени, които ги поздравяваха, знак, че наказателният поход ще завърши с успех: Брюж не изпращаше при вълка някакъв си хор от монаси музиканти, не, а сурови и решителни здравеняци.

Ан се присъедини към жените, които изпращаха съпрузите си, а след това, в мига, когато те останаха зад стените на Брюж и им отправиха последен прощален знак, тя притича към пазача на наблюдателницата, обясни му, че носи провизии за героите, и напусна града.

Щом стъпи на калния път, тя се поколеба дали да последва ловците, или да смени посоката.

Без да знае точно защо, тя избра да върви след тях, на известно разстояние, за да не я видят. Може би искаше да е сигурна, че няма да убият вълка? Може би искаше да му помогне, ако те сполучеха да го открият? Може би… Мислите и си оставаха объркани, само действията й бяха ясни. Тя последва импровизираната войска.

Денят мина, както и го бе предвидила, спокойно. И без това възможността да се срещне вълк е по-малка от тази да хванеш катеричка, а кресльовците, твърде шумни, твърде миризливи, недостатъчно хитри за това неуморно и умно животно, го принуждаваха да се крие. Но пък те не се и съмняваха в своя успех, все залагаха примамки и променяха хайката.

По тъмно, разочаровани и с наболяващи тела, бяха принудени да признаят провала си, и се върнаха на пътя за Брюж.

И този път действието се наложи на Ан, без да го бе замисляла предварително: докато мъжете приближаваха към нея, тя се скри. Подслони се под ред диви чинари и сдържа дъха и движенията си, за да се разтвори в сянката на стволовете и листака. Като вълк…

Те минаха покрай нея.

Докато се изкачваха по пътя, откъслеци от разговора им стигаха до ушите на Ан. Някои от тях, сред които и Филип, бяха убедени, че вълкът, изплашен от хайката, е избягал, и те се запоздравяваха за това бягство. Е, ако не бяха отървали Фландрия от вълка, то поне бяха освободили Брюж, което и щяха да обявят, щом се върнеха. По-лукавият, Рубен, възрази, че е по-добре да признаят неуспеха на похода, защото при първото разкъсано дете или нападната жена всички ще разберат, че са се изфукали. Те заръмжаха, но накрая склониха, че е прав. Когато той предложи половината група да остане през нощта в полето, всички отказаха, като се оправдаха с работа на другия ден — никой не си призна, че трепери от страх — и дружината продължи по обратния път към Брюж.

Ан остана в храсталака, докато посрамената армия изчезна.

Небето постепенно притъмняваше.

Останала сама, тя помисли, че умира от глад. Докато се канеше да разрови торбите си, тя промени решението си и се усмихна:

Да пие!

Току-що бе помислила за вълка, или по-скоро бе мислила като вълк; след цял ден ходене, трябваше да се напие с вода. Ако откриеше водопоя, щеше да има повече шанс да срещне звяра.

Започна да си припомня своите скитания и се сети за един завой, където реката се разширяваше в средата на дива полянка. Там човек можеше да се почувства защитен от дърветата. Ако тя беше вълк, щеше да иде там.

Дълго вървя, преди да открие мястото. За щастие, облаците се бяха разкъсали и правеха място на луната. Сякаш каменна светлина, твърда и сива, изрязваше безцветни форми по земята.

Тя се изподра, докато пресичаше горички и прескачаше шубраците, бедрата й се преплитаха от изтощение. Докато се вчепкваше в някой трън или прескачаше камък, усещаше сякаш пламналите й глезени не я държат вече, но продължаваше нататък, останала без дъх.

На няколко пъти в далечината зад дънерите зърваше две въгленчета в нощта. Повяваха се, а сетне изчезваха. Дали бяха очите на вълка?

Тя си забрани да се тревожи от това, заинати се и най-сетне стигна до просеката.

Веднага ги забеляза.

Следите на вълка се бяха отпечатали в калта. Впечатляващи. Отпечатъци, по-широки от мъжки юмрук.

Тя клекна и ги заразглежда: бяха изсъхнали и вероятно бяха на повече от един ден. Значи не беше закъсняла.

Ан се завлече до завоя на реката, напи се, разстуди нозете си и отново пи. Сетне седна на един пън и се загледа в звездите, разбулвани от последните бягащи облаци.

Мощен вертикален звук разтърси мрака.

Воят сякаш избликваше от буковете, по-близък от всякога.

Ан потръпна.

Викът, пресипнал и гневен, говореше за жажда и глад, но също така съдържаше въпроса: „Коя си ти?“.

Тогава Ан осъзна, че вълкът я бе следвал през цялото премеждие.

„Коя си ти?“

Какво ли чувство преобладаваше в този гърлен звук? Любопитството или изненадата?

Той отново зави и даде отговор на Ан: гняв!

Девойката потръпна. И внезапно загуби ума и дума, изневиделица разбра колко глупаво е постъпила — със сигурност щеше да бъде разкъсана.

Вълкът изскочи от гората.

След три скока, животното забави ход и уверено продължи пътя си в танцуващ ситен тръс. Докато приближаваше, край него всичко се смълча, а пейзажът сякаш се вкамени. Никакво мляскане на гризач. Никакво пърхане на криле. Навсякъде се стелеше настръхнала тишина, изтъкана от страх и стаени дихания. Уплахата се виеше към небето. Дори листата на дърветата избягваха да трепкат. Само луната изглеждаше защитена от ужасяващия звяр.

На Ан й се дощя да избяга, но я задържа един вътрешен глас. „Който се държи като овца, вълкът го изяжда.“ Щом си спомни тази поговорка, Ан си наложи да укроти паниката, която караше сърцето й да тупти по-бързо, косите й да настръхват, а устните да пресъхват.

Тя кротко се обърна към вълка и го зачака.

Той приближаваше много изправен, с вдървено тяло върху гъвкави лапи, горната му част беше агресивна, а долната — нехайна. С настръхнала козина на гърба, вирната опашка и насочени напред уши, той заплашваше Ан със заострените си зъби, и разкриваше дългите като ками кучешки, здраво захванати в широката му, вдигаща пара и издаваща ненавист паст.

Ан приведе шия в знак на подчинение.

Изненадан, вълкът се спря на два метра от нея.

Ан сведе ресници. Но все пак го изучаваше с бегли погледи, обхваната от ужас, със страх, че всеки миг той може да се нахвърли върху нея.

Над сбърчените бърни втренчените зеници на вълка блестяха почти свръхестествено и сякаш не отразяваха мътните отблясъци на луната и звездите, а бяха затворили в себе си оранжевата светлина на деня, за да я върнат на нощта. На тези очи не им бе достатъчно да гледат, те осветяваха.

Ан и вълкът стояха един срещу друг.

Тя усещаше горещия му дъх. Чувстваше силата, която това изтощено тяло притежаваше. Миризмата на вълка я завладяваше, кафява миризма, опияняваща, на мъртви листа, на застояла тиня, в която, за да я подсилят, на вълни се примесваха мирис на кръв и на мърша.

Той се бе втренчил в коленичилата жена. От време на време езикът му минаваше по бърните. Дали му потичаше слюнка пред тази купчина месо? Дали я смяташе за плячка, или за враг?

Тя го изучаваше скришом. Искрящите му зъби едновременно я ужасяваха и запленяваха. Какъв контраст между твърдите зъби на този неумолим ловец и златистата, примесена с черно козина, дълга, твърда, гъста, по-великолепна от тази на кучетата, която меко просветляваше на корема и по лапите.

Ан реши да осъществи своето намерение: запази смиреното си поведение, с лице досами земята, но с точно и бавно движение откачи торбите, които носеше от сутринта, отвори ги и изсипа съдържанието им на земята.

Пилешки и заешки кости се изтърколиха към вълчите лапи, а към тях се прибавиха и гнили плодове.

Очите на хищника отразиха изненадата му.

Без да навежда глава, за да не загуби контрол над положението, той размърда ноздри, за да се увери отдалеч, че това наистина е храна. Но остана неподвижен и остави храната на равно разстояние между двамата.

Ан се колебаеше. Разбира се, на вълка не му се нравеше нейното присъствие и все така й нямаше вяра, но с порите на кожата си тя усещаше, че опасността отминава и че въздухът олеква. Смело и без резки движения вдигна глава и потопи поглед в очите на вълка.

Най-сетне се гледаха.

И веднага се разбраха с поглед.

Между тях не остана никакво зложелателство; то се бе стопило заедно със страха. Нито Ан беше плячка за вълка, нито той за нея. Не си желаеха злото. Срещаха се под луната, те, които обитаваха тъй различни светове.

Господ ги бе оставил на земята заедно и вълкът не вършеше нищо различно от онова, което вършеше и човекът: ловуваше и убиваше, за да се храни. Лесно беше да се разбере. Това не заслужаваше омраза. От ничия страна.

„Ти вършиш своя занаят на човек, аз върша моя занаят на вълк.“

Възцари се мълчание, бъбриво и пълно. В това мълчание се таеше приемането на съдбата, мисълта, че човек едновременно се наслаждава на живота и го изстрадва. Вземаме своята част, възползваме се от нея, наслаждаваме се, а след това умираме. Звярът го знае. Само човекът го забравя.

„Да, съгласна съм — помисли Ан. — Лошият вълк никога не е съществувал. Това е измислица на хората. На лошите хора.“

Със странна усмивка на изтеглените си назад бърни, вълкът се съгласи.

Внезапно животното обърна муцуна към вятъра. Надушваше опасност. Напрегнат, с потрепващи ноздри, той накара козината на врата си да настръхне, за да улови и най-малкия сигнал. Опашката му раздразнено шибаше въздуха.

Ан също се изправи разтреперана, да не би скитащи наоколо хора да се възползват от този миг, за да се нахвърлят на вълка.

И двамата обгледаха нощта, той с обонянието си, а тя с очи.

Нищо. Лъжлива тревога.

Успокоени за миг, те се вгледаха един в друг.

— Яж — прошепна тя.

Изненадан да чуе гласа й, вълкът размърда уши и наклони глава наляво.

Тя отново кротко побутна храната към него.

— Моля те. Цял ден ги влачих само за теб.

Той се замисли, седна, а после отначало предпазливо, а след това с апетит, погълна своята вечеря.

През това време, доволна от шумното му мляскане, Ан му изпрати основното от своите размишления:

„Гледай на хората като на врагове, но не като на плячка. Спомняй си за мен.“

Щом довърши и последното парче, вълкът приближи до ръката на Ан и я подуши. Дали беше благодарност?

Той без колебание се врътна на лапи, отдалечи се с бързата, поклащаща се походка и изчезна.

11

20 декември 1905

Гретхен моя,

В щастието няма нищо интересно.

Задоволявам се, като растение, което благоденства в парник, да дишам, да се храня и да спя. Коремът ми пусна корени на „Линзерщрасе“. Каквото и да е небето, той си расте.

Движа се малко, нищо не ме интересува, забравям какво ми говорят; но всички намират тази жалка и егоистична Анна, сведена до едното вегетиране, за прелестна.

Докато снощи вечеряхме с Франц в малката синя трапезария, наредена в сърцето на ротондата, той ми донесе последните клюки за хората, с които се виждахме; слушах сводката му с удоволствие — на Франц не му липсва остроумие — и онова, което най-много ме умиляваше, беше да гледам как усърдно се опитва да ме развесели.

— Правиш си труда, мили мой Франц, да забавляваш затъпялата си жена, която си седи в гърненцето.

— Анна, твоето здраве ме засяга повече от блудкавите ми сплетни.

— Щеше ли да ме обичаш, ако не ти бях дарила деца?

В негово присъствие бях открила въпроса, който се бе изплъзнал от устните ми. Дори не бях се чула да го помислям; всъщност по-добре, иначе щях да се поколебая.

Лицето на Франц се вцепени от изненада.

Проявих упорство и повторих въпроса.

Той притеснено поклати глава.

— Защо ми задаваш този въпрос, след като си бременна?

Изсмях се, преди да отговоря:

— Ако не бях, нямаше да посмея да те питам. И така, щеше ли да ме обичаш?

Той изчовърка една троха, която беше залепнала на памучната покривка, без бързане я издърпа от нишките, хвана я с нокти и я постави върху чинийката от кафето, а след това внезапно вдигна чело.

— Анна, аз питам ли те дали би ме обичала стерилен?

Той смяташе, че ще ме притесни, а аз отговорих незабавно:

— О, да, Франк. Когато се женехме, нито за миг не съм се замисляла за деца.

— Как така? Никога ли?

— Не, изобщо не ми е минавало през ум.

И след кратък размисъл добавих:

— Вероятно, защото виждах себе си като дете.

— Ти, дете?

— По време на сватбеното ни пътешествие ти ме научи на много неща: що е мъж, що е двойка, що е любов.

Той се изчерви поласкан. Продължих:

— Сега, когато ще ставам майка, го заявявам пред теб: преди бях най-вече твоя дъщеря.

Той скочи от стола си, падна на колене и ръцете му ме смачкаха до гърдите му:

— О, мила моя Анна, наистина няма друга като теб.

Зъбите му гризнаха мекото на дясното ми ухо, докато, изпаднал в екстаз, той мълвеше:

— Толкова си различна.

Тези думи ме стъписаха: докато Франц ги казваше с истинско въодушевление, си спомних, че дълги години ги бях дъвкала и предъвквала с болка. Беше ли възможно той да ме цени по причини, заради които аз сама се ненавиждах?

Вдигна глава към мен и аз потопих тържествено поглед в неговия.

— Франц, отговори ми: щеше ли да ме обичаш, ако не бях успяла да те даря с дете?

— Не съм се съмнявал, че ще ме дариш.

— Аз обаче, да.

— Грешиш по отношение на себе си, Анна. Ти си много повече, отколкото си мислиш.

Това възклицание ме обърка до такава степен, че сложи край на разговора ни.

„Ти си много повече, отколкото си мислиш.“

Франц току-що ми бе обяснил най-същественото.

Мислила ли си за това, Гретхен? Или надхвърляме онова, което си мислим, че сме, или пък от надменност го отричаме. Предпочитаме да ограничим себе си до зримото, до интуицията, която командва, или до тялото, което се подчинява.

И все пак духът ми се оказва нещо повече, отколкото аз знам, а и тялото ми също.

Духът, като кораб, не се задоволява със своята наблюдателница, съзнанието; под мостика има още резерви — паметта, работилници — въображението, машинна зала — желанията, коридори и стълбища, които слизат до още по-недостъпни зони, трюмовете, докоснати от примигващата светлина на нашите мечти, и съвсем тъмни основи. В крайна сметка караулката на съзнанието представлява само мъничка външна, повърхностна точка между това, което идва от света, и онова, което се издига от дълбините на нашите трюмове.

Тялото представлява нещо повече, отколкото ние съзнаваме, и по-необятно от редките части, достъпни за усещанията или заповедите ни. Всеки ден то диша, спи и храносмила без нас; откакто сме родени, то е расло, без ние да се намесваме, и ще остарее, без да можем да му попречим. В този миг, например, тялото ми оформя в мен, без мое знание, човешко същество, чийто пол, характер или външен вид аз не познавам. На това дете не съм нито автор, нито свидетел, а само съсъд. Каква фантастична и възвишена ситуация: нещо велико се случва в мен, нещо велико се случва чрез мен и това нещо не би могло да се случи без мен.

„Ти си много повече от онова, което си мислиш.“

Нямаш ли чувството, Гретхен, че често те управляват тъмни, непознати сили, или дори животински инстинкти, и че личността ти е с корени в почва, която ти се изплъзва?

Франц премахна предишната ми неувереност. Спирам да си задавам въпроси: Властвам.

Властвам в сърцето на кошера. Всички се въртят около мен, не само прислужниците, чийто занаят го изисква, но и Франц, родителите му, чичовците, лелите; ако леко се прозина, ми носят възглавница да подремна, ако кльокна с език, ми носят гарафа с вода; ако поискам да си взема книгата, Франц се втурва към масичката. Непрестанно ме питат какво желая. Напоследък почти се насилвам да проявявам „желания на бременна жена“, за да задоволя предаността на околните.

В каква гордост засияват лицата на хората, които правят невъзможното, най-вече Франц, най-прилежният. А сега, напред към януарските ягоди и зимните череши, гледам старателно да досаждам на хората около себе си! Ако не проявявах прищевки, щях да ги разочаровам…

Светът сега е по-простичък: той се върти около моя заоблен корем. Жените от рода му идват на гости, развълнувани да докосват наедрелите ми хълбоци, доволни, че се тъпча с щрудели, съчувстват ми, ако оглупея от умора — да, усещам го, — и въодушевлението им съвсем не е престорено. Вероятно им напомням за техните щастливи дни…

А сигурно също така се чувстват по-спокойни… Защото — съжалявам за това — сигурно съм ги наскърбила, докато твърдях, че ми е все едно дали ще имам деца или не. Прекалено силно се прехласвах, за да скрия болката си, играех си на бунтарка, предлагах различен начин на живот, твърдях, че семейството няма да ми липсва и че жената може да се осъществи не само като ражда, а и другояче. „Безплодна, това не е просто късмет, това е провидение“ — бях заявила дори. Но при сегашната ми тиха радост, стана ясно, че съм блъфирала. Край на подпалвачката! Сбогом на революционерката! Размирницата влиза в редичката и аз се присъединявам към армията на женските, които се възпроизвеждат.

Гретхен моя, истински се наслаждавам на положението си. Сега знам за какво се събуждам сутрин: за да произвеждам живот.

Дните си вървят, еднакви и необходими, без да мога да ги различа по външен признак, чрез излизания и срещи. Времето се раздува, заедно с кожата на корема ми, а неговата продължителност създава живот.

Виждам себе си като мъничка брънка от една безкрайна верига и това незначително място ми стига, нещо повече, прави ме щастлива, на своето микроравнище аз участвам в огромния цикъл, вмествам се в космоса и го продължавам. Всъщност е толкова удобно да доведа до добър край задълженията си на жена: давам живот, след като сама съм го получила, а след това ще му стана пазителка, докато той ме напусне… Животът е бил тук преди мен, животът ще продължи и след мен, но във времето, докато съм жива, животът се нуждае от мен.

Всъщност дамите Фон Валдберг бяха прави: една жена достига своята завършеност, когато износва деца. Трябваше да го почувствам в собствената си плът и собствения си дух, за да схвана — преди, това ми се виждаше отвратително, а сега не. Всеки ден умират хора, но аз ще добавям нови. Майчинството си остава съдбата на всяка жена.

О, Гретхен моя, прегръщам те нежно, теб, която винаги си била по-напред от мен в мъдростта. Дори и завинаги да те приема за мой модел, никога няма да успея да те настигна.

Твоя Анна

12

Дейвид гледаше Итън.

Итън гледаше Дейвид.

Нищо не споделяха, оглеждаха се безучастно, прави, един срещу друг, като две статуи.

Ани не бе устояла на желанието да покани Итън у дома си. Защо ли? За да се покаже учтива с болногледача. Да го зашемети със своя разкош. Да го въведе в своя свят, след като бе прекарала две седмици в неговия. Тези мотиви, твърде многобройни, за да не се оплетат, само криеха истинската причина.

Итън и Дейвид… Тя се успокои като ги видя как застават един срещу друг, напълно чужди един на друг.

„Как биха могли да се разбират? Те принадлежат на далечни един на друг светове. Единствената им обща точка съм аз.“

Развеселена и поласкана, тя се поздрави за своята своенравност — да харесва толкова различни момчета. „Аз съм по-отворена от тях.“

Очарована от това откритие, тя ги отведе в хола, където поддържаше разговора, колкото да пийнат по чашка.

След като мекушаво се бе поддал на играта, Дейвид стана и помоли за позволение да ги остави, за да завърши спортната си подготовка.

— Радвам се, че се срещнахме — подхвърли той на Итън на излизане.

Той не мислеше нито дума от това и не го криеше — Ани заподозря, че нарочно оставя да се усети липсата на въодушевление, за да прокара някакво послание, било: „Ревнувам от високия рус мъж и ще браня щастието си“, било: „Тоя тип не ми е никакъв и най-вече — не го кани повторно.“

Тя се обърна към Итън.

— Защо дойде?

— За да ти помогна.

Това съвсем простичко изявления я трогна. Вместо да се остави на емоцията, тя предпочете да му се надсмее:

— Да ми помогнеш ли? Толкова ли ти е жал за мен?

Очакваше той възмутено да занарежда щедри оправдания, в края на които да изрази пламенното си чувство. А той замълча.

Колкото повече продължаваше това мълчание, толкова повече Ан се боеше от него. Какво? Който премълчава, е съгласен… Дали наистина му беше жал за нея? Започваше да става обидно.

— За какво трябва да ми помогнеш?

— Исках първо да се уверя, че раните зарастват нормално.

— Така ли? Заместваш доктор Шиниъд… Сега пък лекар ли стана?

— Не, но съм в състояние да различа инфекция. Освен това исках да знам дали ти трябва инжекция.

Тя се отпусна дълбоко в креслото, с глава между дланите, изненадана и същевременно възрадвана.

— Ти, който си против наркотиците, ти ми носиш морфин?

— Да.

— Защо?

Той отново млъкна.

Този път Ани изтълкува мълчанието му без затруднение: беше влюбен в нея, и това си е! За да стигне до нея, той престъпваше своите принципи.

— Чудничко — измърмори тя.

— Защо? Боли ли те? Имаш ли нужда от това?

Безпокойството кривеше чертите на Итън. На Ани й се прииска да го целуне, за да му благодари за тази дълбока загриженост.

— Не, не ме боли. Забавлявам се. Днес се върнах на снимачната площадка, всичко се разви прекрасно, чувствам се добре.

Той стана, успокоен.

— Ако присъствието ми се е оказало излишно, няма да те притеснявам повече. Ето телефонния ми номер. Не се колебай. По всяко време на деня или нощта можеш да ми звъннеш, и аз ще дойда.

— Наистина ли?

— Вместо да се обаждаш на обичайните си доставчици на отрова, звънни на мен. Не бива да вземаш каквото ти падне, инсектициди, обработен с бикарбонат кокаин, конски допинг или коктейлите на някой чирак-магьосник. Поне това, което аз ще ти дам, ще си го знаем какво е. Спри с този живот на бяла мишка. Иначе ще заприличаш на онези риби тон, които плуват в близост до ядрените електроцентрали.

Тя избухна в смях.

— За пръв път се държат с мен като с риба тон!

Той се обърна побеснял към нея.

— Престани да се смяташ за нещо повече от мен.

Тя преглътна стреснато. Той продължи:

— Ти си по-горе в много отношения. Имаш талант, пари, външност-мечта, но не ти позволявам да си правиш от това каквито и да било заключения. В други отношения съм далеч по-напред от теб.

Балансирайки между удоволствие и любопитство и наслаждавайки се на израза „външност-мечта“, Ани запита:

— В какви отношения.

— Не днес. Пък и при всички случаи няма да разбереш.

— Твърде съм тъпа, така ли?

— Не си готова.

Лицето му се издължи: той внезапно съжали, че е реагирал остро.

— Извини ме. Нямам право да ти говоря по този начин. Най-вече в твоя дом. Срамувам се. Ето, моля те, вземи телефонния ми номер.

Той се изправи, но напук на обичайния си ръст, от притеснение бе изгубил поне десет сантиметра.

Докато вземаше надрасканото листче, тя за малко не изхлипа: „Колко романтично! Никога досега не са ме сваляли по този начин“, но се въздържа, защото усещаше, че ако му се надсмее, само ще получи още няколко загадъчни изречения. Странно, всеки път, когато му се присмееше, със своите реакции, Итън придобиваше по-силно влияние върху нея.

Докато го изпращаше, разтревожена от мисълта, че той ще си тръгне, тя усети как краката й се подкосяват, и промени решението си:

— Итън, ти беше прав, ще имам нужда от морфина. Напрежението от снимките ще падне, радостта също, и ще ме обхванат тревожни състояния в компанията на Дейвид, който нищо не схваща.

Що за игра подхващаше тя? Не беше успяла да се въздържи да не намести и Дейвид в картинката, а след това да го прободе, като знаеше, че Итън не го харесва особено — въпреки волята си, тя ги опълчваше един срещу друг.

Итън одобри с кимване. По затоплянето на погледа му се усещаше, че ако не е доволен да й дава наркотици, то поне се радва, че може да й бъде от полза.

С едно движение Ани посочи тясната постройка край басейна. Отидоха там. Без да каже и дума, Итън заби една игла в кожата й.

През следващите дни по време на снимките Ани показа голяма акуратност и сериозност, каквато хората не подозираха у нея.

Носеше се върху облак щастие и смяташе живота си за любопитен и вълнуващ едновременно. Публиката я боготвореше, професията я опияняваше, а присъствието на двамата мъже й даваше равновесие. Дейвид играеше любовника, а Итън приятеля или, ако тези думи звучат прекалено мелодраматично, Дейвид доставяше удоволствие на тялото — приятен и в леглото, и около печката, — а Итън й осигуряваше спокойствие на духа. Разбира се, на моменти тя се хващаше, че мисли повече за Итън, отколкото за Дейвид, като се оправдаваше с това, че той не иска нищо от нея, докато Дейвид се показваше доста взискателен: обожаваше да се перчи под ръка с нея в шикозни ресторанти, искаше да разнася папийонката си на всеки коктейл и под предлог, че прелива от любов и гордост, връзката им да стане публично достояние.

Една вечер, когато Дейвид бе заминал на кастинг в Ню Йорк, а тя дебнеше Итън, Ани ясно определи ситуацията: „Итън ми служи; Дейвид си служи с мен.“

И веднага й се стори, че е допуснала грешка: тя нямаше двама мъже в живота си — един за тялото и друг за душата — ходеше с двама, защото не знаеше, че само един има значение, да, само един. Итън трябваше да детронира Дейвид. „Каква съм тъпачка! Нищо не бях разбрала. Имам нужда от Итън, не от Дейвид.“

До 20 часа, когато й бе обещал да дойде, тя се измъчи, като поглеждаше часовника минута по минута.

А щом дойде се хвърли в ръцете му. Несръчен и притеснен, Итън не знаеше как да приеме това вкопчено в него тяло, и прие прегръдката й, изчерви се до керемидено, а след това смирено се запромъква към басейна.

Отбори чантата си, хвана спринцовката и разклати ампулата.

Ани задържа ръката му.

— Чакай, Дейвид го няма.

— Така ли?

Той завърши подготовката.

— Не ми давай дозата веднага. Искам да се възползвам…

— Да се възползваш от какво?

Тя присви клепачи и ухапа дясната си буза.

— Да се възползвам от теб.

Той се сепна с игла във въздуха. Тя приближи до него тежко и чувствено. Той потръпна. Тя потърси устните му.

— Не ли?

Устните им щяха да се докоснат, когато Итън се отдръпна.

Тя предположи, че той се съпротивлява на игра и се прилепи до него. Той я отблъсна с твърда учтивост.

— Защо?

— Хайде, Итън, сигурно желаеш това — измърка тя.

Капки избиха по лицето на болногледача като доказателство за неговото вълнение. Дори й се стори, че чува как сърцето му се разхлопва.

Внезапно той стана и отскочи на два метра.

— Но защо? Защо правиш това? — изпелтечи той.

Тя остана спокойна, сякаш изобщо не бе забелязала неговото отдръпване.

— Не искаш ли да спиш с мен? — изгука тя нехайна и сластна с тона на жена, която не приема отказ.

Целият зачервен, той повиши тон:

— Това не е правилният въпрос!

Тя се обърка и остана като гръмната. Помисли си да прекрати тази сцена, но държеше да разбере какво се случва. Ококори очи и направи подозрителна муцунка:

— А кой е правилният въпрос?

Без да си дава сметка за своята неуместност Итън продължи с маниашка прецизност:

— Правилният въпрос бе по-скоро: защо ти, Ани, искаш да спиш с мен?

Ани кипна:

— Как така? Всички искат да ме опънат! Още не ми бяха давали роля на монахиня или на стара мома. Мамка му, аз съм секси, доколкото знам! Всеки ден агентката ми получава десетки писма от мъже, бесни, че не ме чукат. Писма и от жени, също така. Обикновено хората не преследват коефициента ми на интелигентност.

— Не ти говоря за хората, говоря за теб. Защо ти, Ани Лий, искаш да спиш с мен?

Тя се обърка за значението на тези думи.

— О, никак не ме притеснява, че си болногледач, аз не съм сноб.

За малко да добави: „Ако погледнеш списъка с любовниците ми, няма да откриеш царски особи, съвсем не, между диджеи, бармани, масажисти, разни…“, но се усети, че подобно уточнение нямаше да е в подкрепа на нейните думи.

Той тръсна глава.

— Ти продължаваш да не ме слушаш… Не те питам по силата на какво социално извращение една филмова звезда сваля някакъв болничен персонал, а защо ти, Ани, искаш да спиш с мен, Итън?

Раздразнена, че не е била достатъчно досетлива, тя го нападна на свой ред:

— Започна да става сложно, Итън. В крайна сметка е естествено една жена да спи с мъж.

— В твоите очи, понеже сменяш мъжете като носни кърпички. Не и в моите.

— Така ли? Не ти ли харесвам?

— Напротив, харесваш ми. Много мисля за теб, доставя ми удоволствие да те виждам, искам да ти се случват само хубави неща… Но защо ти искаш да спиш с мен?

Успокоена от това, че той признава привличането си, тя този път не избърза, чу въпроса, и поразмисли. След като подреди мислите си, заключи:

— Винаги съм спала с всички мъже, които съм срещала.

— Защо?

— Така е по-просто.

Итън трепна. Тя потвърди с движение на брадичката. Да, не можеше да се изрази по-ясно: винаги бе считала, че трябва поне веднъж да изпробва познатите си мъже в леглото. Сви рамене и натърти:

— Със секс е по-просто.

Той се втурна към нея с пламнали очи и лице, близо до нейното.

— Просто за какво? За да се приближиш до един мъж или да се отървеш от него?

13

Когато вълкът потъна в гората, Ан остана неподвижна на брега на реката. Сетивата й, обострени от опасността, бдяха зорко; обезумялата й от страха кръв се укротяваше бавно, а мускулите й едва успяваха да се отпуснат; всъщност, въпреки волята, тялото й си оставаше напрегнато и готово да реагира при нападение.

След известно време, дълго и напрегнато, тя успя да се протегне, да разтърси крайниците си, да задиша дълбоко, да се усмихне. Отметна глава и се вгледа в звездното небе.

„Само луната е защитена от вълка“ — казваше поговорката.

— Луната и аз.

Какво да прави? Беше минало полунощ и вече нямаше смелост да стигне до Брюж, да се изправи пред подозрителните градски стражи, да почука на вратата на леля си и отново да се оправдава… Въпреки страха и студа, по-добре да си остане навън.

Дотътри се до дърветата, избра си един дъб — братовчед на онзи, който я бе подслонил преди, — след това заспа кротко, сякаш в мрака вече нямаше никаква опасност.

Когато се събуди, отпочинала въпреки кратката нощ, Ан беше изпреварила пропяването на петлите. Слънцето я възмездяваше, обливайки небето тъй красиво, както прислужницата дръпва завесите, за да види господарката й светлината на деня, че Ан вкуси зазоряването с истинска сладост.

За пореден път решението дойде само: трябваше да иде до водата и да изчака вълка, защото той си беше тръгнал, преди тя да успее изпълни втората част от своята мисия.

Нямаше повече храна, която да му даде, но не се боеше от това — освен че имаше доверие в животното, знаеше и че вълкът може да се задоволи с едно хранене на няколко дни.

Хищникът с набитите мускули не закъсня и подаде муцуна. Щом очите им се срещнаха, той не показа никаква изненада; вероятно бе надушил, че Ан е близо.

Заради принципа накара козината на врата и гърба си да настръхне, оголи зъби и се втренчи в нея с надменни зеници.

Тя приведе врат и затвори очи, смирена и покорна.

Застинал неподвижно, той затвърди своето надмощие над нея.

Внезапно се отпусна, приближи с ведра стъпка, подуши пръстите й и дори прокара влажен нос по кожата й.

Тя му се усмихна. Той разбра знака.

И двамата пиха от реката възможно най-шумно, сякаш се състезаваха, а след това Ан се изправи.

Вълкът прояви признаци на изненада; вероятно не си я бе представял толкова висока, защото досега я бе виждал само клекнала. Ан не му даде време за размишление и много оживено му заяви:

— Ела, трябва да ти покажа много неща.

И хукна, без да се обръща.

В началото не долови никакъв шум — той отказваше да я следва, — но след това различи леко тупкане — вълкът я настигна и задмина. Тъй като той искаше да си остане водач на глутницата, избирайки сам посоката, тя се направи, че приема; но с умело забавяне и незначителни отклонения успя да го насочи, накъдето искаше.

На известно разстояние от една голяма ферма тя спря и се сниши.

По инстинкт вълкът направи като нея.

С пръчка в ръка, тя продължи да приближава с пълзене, като се придърпваше с лакти, до една купчинка листа с неестествена форма.

— Виж — прошепна тя.

Протегна пръчката над купчинката и я удари.

Щракна пружина, някаква форма се стрелна и с мощно движение две метални челюсти се впиха в пръчката.

Изплашен, вълкът изръмжа и се дръпна назад, готов да се нахвърли върху механизма.

— Ето, това са вълчи капани. Капани срещу теб. Трябва да се научиш да ги намираш и никога да не приближаваш до тях.

Той държеше бърните си придърпани нагоре и излагаше на показ димящите си венци.

— Не се бой сега. Този капан е вън от играта.

Вълкът обърна глава към Ан и я наклони надясно. Тя повтори, той изскимтя, тя настоя.

— Вълчи капан — повтори тя, сякаш беше важно той да знае думата.

На четири крака и снишени, те предпазливо продължиха досами покритата с килим от трева земя, за да не ги усетят кучетата и селяните.

Ан задейства още три капана.

Всеки път вълкът подскачаше и започваше да буйства в пристъп на дивата си природа, но разбираше все по-добре.

Четвъртия той показа на Ан, като насочи ушите си с вирната опашка и оголени зъби.

Тя обезвреди зъбатите челюсти с една цепеница.

— Разбра ли?

Той я гледаше, седнал на мощните си хълбоци, а мълчанието му излъчваше глухо негодувание: „За кого ме вземаш? За мен това е въпрос на оцеляване, уча бързо.“ Тя потърси кюфтета, напоени с арсеник или натъпкани със счупени стъкла. Но по време на разходката не им се удаде случай да намерят.

Върнаха се при реката, все едно си отиваха у дома. Там се напиха до насита. След това Ан се сбогува с вълка:

— И никога повече — мъже, жени и деца, моля те. Ако уважаваш хората, те ще се покажат по-малко жестоки с теб.

Щом тя стана, вълкът сякаш разбра, че си тръгва, и горд като любовник, който не се оставя да го зарежат, я изпревари, и подскачайки на наточените си нокти изчезна, огромен, в шубрака.

Ан се върна на пътя към Брюж. Докато вървя часове наред, на няколко пъти от лявата си страна чу пропукване на съчка или изтърколяване на камъче; знаеше, че е той, и спази мълчаливото им съглашение, като се опитваше да не показва нищо, а скритият на няколко метра от нея вълк, се правеше, че не я изпраща.

Щом зърна извисилите се стени на Брюж, изкусните му покриви и възхитителната градска кула, която смайва пътешественика, Ан изпита двояко вълнение: радваше се, че си отива при своите, но вече съжаляваше за полянката, за реката, за нощта и за близостта до животното. Въпреки опасността и трудния живот в гората, тя предпочиташе живота сред природата пред живота в обществото, там се чувстваше по-добре, свободна и без присъди, които лепнат по кожата или тежат на плещите й. Между небето и земята и без стени, които да я притискат, тя си задаваше по-малко въпроси или пък, в случай, че си ги задаваше, откриваше отговорите там.

Ан изчегърта калта от роклята си, изстърга обувките си, вчеса се надве-натри, а след това пое дъх, мина през наблюдателницата и влезе в града.

Очакваше леля Годеливе да я смъмри здравата, беше наскърбила добрата жена и още повече щеше да я намъчи, като откажеше да разкаже за своята отлъчка, защото никой не можеше да разбере отношенията й с вълка.

Едва-що бе стигнала до площада, когато хвана няколко подозрителни намигвания, и усети разрастващ се ропот.

— Това е тя — пошушна един носач на вода.

— Не, тя е по-възрастна — отвърна продавачът на зарзават, който буташе количката си.

— Напротив, това е момичето, за което говорят, познавам я от месеци — поде и рибарят.

Ан сведе глава, заби поглед в нозете си и ускори крачка. Какво? Още ли не бяха забравили? Щяха да обсъждат раздялата й с Филип, докато свят светува, така ли? А тя бе останала с впечатление, че идването на вълка и нападенията му предния месец са оставили назад нейната история.

С вдървен врат и вперила очи в паважа, тя гледаше фасадите на къщите само в отраженията им във водата на каналите, и така отбягваше да гледа жителите на града в очите, че дори се блъсна в няколко души.

Трябваше да издържи до вкъщи. И да не отговаря на никого.

Един глас изкънтя мощно:

— Това е тя! Това е Ан! Тази, дето вълкът я пощади!

Ан се вцепени и вдигна лице: покачен върху една бъчва Рубен, синът на тъкача, който бе предизвикал хайката, я сочеше с пръст.

Минувачите наоколо застинаха на място. После се втренчиха в нея.

Екзалтираният Рубен продължи:

— Прегладнелият вълк се канеше да се нахвърли върху нея, но тя го спря. Поговори му. А той я слушаше. Накрая го убеди да не я изяжда и вълкът се върна в гората.

Жени и деца възхитено гледаха Ан. Неколцина мъже още се питаха доколко правдоподобна е описаната сцена.

Рубен смени изражението и тона си и с разтреперан от вълнението глас изпелтечи:

— Това е чудо.

Някои хора в тълпата паднаха на колене. А всички се прекръстиха.

Тези реакции окончателно предизвикаха паника у Ан. Тя трепереше пред жителите на Брюж, по-ужасена, отколкото пред вълка.

14

29 февруари 1906

Гретхен,

Ще ти разкажа толкова странно премеждие, че няма да ми повярваш. Всъщност, ако аз самата не бях преживяла тези моменти, щях…

Откъде да започна?

О, Гретхен моя, по безредния ми почерк и по разкривените букви ще разбереш как трепери ръката ми. Умът ми вече не може да състави три поредни свързани изречения. Не мога да се съвзема след онова, което се случи. А да го изложа на хартията…

Смелост, трябва да успея. Толкова е…

Хайде, Анна, стегни се, остави емоциите настрани и отрази фактите.

Добре, откъде да започна?

Ох, това вече го казах…

Господи, ще подхвана историята оттук-оттам, както ми дойде…

И тъй, предишния понеделник стигнах до термина на бременността си. Виена никога не е виждала по-огромна жена от мен; за девет месеца коремът ми се бе превърнал в заострен снаряд; вървеше с няколко секунди пред мен в стаите, където влизах задъхана и плувнала в пот, с длани на кръста. От седмици наред на гърба ми му беше трудно да издържа това бреме — а на пикочния ми мехур още повече, — тъй че, въпреки щастието да бъда бременна, цвилех от удоволствие, щом помислех за освобождаването си. Според жените от рода Валдберг огромният ми корем без никакво съмнение оповестяваше момче. А за моя лекар, доктор Тайтелман, размерът му се обясняваше със силно производство на плацента.

— Добре сте настанили бебето си, Анна. Тъй разкошно, както във виенския ви палат. Едвам се чува туптенето на сърцето му, когато човек се заслуша.

Нареди ми да се кача на кантара.

— Невероятно… Ако гледа само стрелката, човек може да си помисли, че разхождате шесткилограмово бебе.

— Шест килограма ли?

— Да.

— Колко тежи едно бебе?

— Нормално между два и три килограма. Едро бебе обикновено е четири-четири и половина килограма.

— А моето е шест килограма?

Лекарят избухна в смях.

— Да, в известен смисъл е великан.

А аз се разпищях:

— Но това ще бъде истинска касапница! Никога няма да успея да го извадя! Раждането ще бъде ужасно… Разрежете ми корема.

— Цезарово сечение ли? Не, не съм привърженик. Според мен, то трябва да се прилага само на мъртви жени!

— Да, но на мен ми разказваха…

— Да, Анна, в течение съм. Да, моят събрат и приятел, доктор Никиш, го практикува успешно, защото нашата епоха е напреднала откъм асептика и анестезия. Въпреки това…

— Цезарово сечение, докторе! Извикайте колегата си Никиш. Нека да ме приспят, да извадят детето и да ме зашият отново.

— Има голям риск от инфекция на корема. А започне ли перитонит…

— О, Господи.

— Една от всеки пет жени умира.

— Това дете ще си остане заклещено в мен и ще пукнем и двамата!

Той постави длани на челото ми. Веждите се сбърчиха над благите му, приветливи очи.

— Успокойте се и ме изслушайте до края, Анна. Не мисля, че детето тежи шест килограма. Вашето тегло се обяснява другояче… Водите ви заемат повече място от детето.

— Защо?

— Очевидно е! Когато ви преслушвам, едвам стигам до плода.

Въздъхнах, облекчена.

— Доверявам се на вас, докторе.

Тайтелман опипа гърба и мършавите ми ръце и добави:

— Ще свършите работата си по старому, както всички жени от хилядолетия насам. Щом сте минали бременността без препятствия, защо пък раждането да е по-различно?

Приех, че е прав. Досега, в сравнение с други, малко ми се беше гадило и бях избегнала разширените вени и стомашните киселини.

Франц изчакваше търпеливо долу, в каляската.

Разказах му за разговора, като скрих пристъпа си на страх и дори поразкрасих похвалите, които ми бе отправил лекарят. Да, имам нужда да се хваля! Не е необходимо, Франц ме обожава до такава степен, но откак нося наследника на Валдберг, не спирам да си търся случаи да бъда отрупана с комплименти.

Както обикновено, Франц ме покри с целувки и се отнесе към мен като към скъпоценно съкровище. О, Гретхен, щом само се погледна през неговите очи, се виждам като магьосница, като създание, надарено с рядката дарба да прави живота по-пикантен, по-наситен.

Със сълзи на очи Франц ме запита:

— И тъй, за кога е раждането?

— За следващите дни, дори часове.

— Нещо по-точно?

— Франц! Правеше любов с мен всяка нощ, дори по няколко пъти на нощ.

Той избухна в смях и почти се изчерви. Допълних:

— Изненадвам се, когато някои жени твърдят, че знаят в кой ден са забременели: това не е толкова ясновидство, колкото знак, че посещенията на съпрузите им толкова са се разредили, че е можело човек да определи датата им.

След това наминахме при леля Виви, която ни чакаше с купища сладкиши. Признавам, че не можах да устоя нито на мраморния кекс, нито на тортата с мандарини.

— Внимавайте, щом се освободите, мила, ще трябва да спрете да се тъпчете. Иначе ще заприличате на сестра ми Клеманс.

Прихнах. А Франц нададе престорен вик на ужас:

— Милост! Не съм се оженил за леля Клеманс.

За да ти поясня, леля Клеманс е… как да го кажа?… опростила своята физика. Не само е толкова широка, колкото и висока, но и няма нито врат, нито талия: една торба с глава над нея. За щастие, тази торба е облечена с последен шик, а като се има предвид цялата повърхност, по която може да кичи финтифлюшки, панделки никак не липсват.

Леля Виви се направи, че се гневи:

— Какво? Не намирате ли сестра ми за очарователна? Жена, хранена от десетилетия в сладкарница „Сахер“, не може да е лоша.

— Разбира се, лельо Виви. И все пак, на никой мъж не би му хрумнало да й се наслади.

Тя се усмихна, сякаш Франц не се бе присмял на сестра й, а й бе отправил комплимент.

След това извади една вещ от гънките на роклята си, докато се кокореше като панаирджийски фокусник.

— Моя малка Анна, желаете ли да узнаете пола на детето си? Моето махало предрича тези неща.

И заразмахва сребърна верижка, на която бе окачен зелен камък. Пръстът й посочи чудатия накит.

Инстинктивно се затворих в себе си.

Франц се намеси:

— Анна, моля те. Леля Виви никога не е грешила с нейното махало.

Виви се изчерви — което бе странно при жена, която така владее себе си — и закима в потвърждение.

— Наистина, никога. Махалото ми винаги е било точно в предсказанията си.

Франц настоя:

— Така по-добре ще можем да размишляваме за име.

Последният аргумент ме накара да приема.

Леля Виви ми обясни, че ще държи махалото си с дясната ръка над корема ми: ако се завърти в кръг, усеща момиче, ако се залюлее напред-назад, различава момче.

Легнах на дивана, наместих няколко възглавнички под кръста и лактите си, а леля Виви приближи.

Отначало махалото не помръдна. Цяла минута гледахме неподвижния инструмент. Виви, с пръст на устните, ми заповяда да изчакам.

А след това махалото се размърда. Няколко секунди се поколеба в неправилно, хаотично движение, не можеше да се реши.

Виви се изненада. Франц също. Обикновено махалото не се бавеше толкова. Тъй че си позволих да прекъсна мълчанието, за да разкажа на леля Виви онова, което ми бе казал лекарят за размера на плацентата в корема ми…

— Може пък затова да му е толкова трудно да определи пола?

Виви кимна с глава, усмихна се, нареди ми да замълча и задържа махалото над пъпа ми.

Предметът започна да показва повече енергия: събуждаше се. Движенията му придобиваха размах, без траекторията им да става по-ясна. Кръг? Или махове? Двете се редуваха несвързано. Внезапно махалото започна да се мята във всички посоки, а камъкът дърпаше верижката, сякаш щеше да се откъсне. Но никакъв ясен знак не се очертаваше: не само че кръговете и маховете се пресичаха един друг, но и ред по ред камъкът се издигаше, спадаше, въртеше се и се клатушкаше. Човек би рекъл, че ту изплашен, ту бесен, се опитва да избяга от някаква невидима сила. Присъствахме на борбата на камъка срещу верижката.

— Какво става? — провикна се леля Виви.

Щом видя безпокойството, което се четеше по моето лице и по лицето на Франц, тя прекрати упражнението.

— Това махало пощуря — заяви тя. — Ще го изхвърля.

Беше пребледняла и го стискаше в затворения си юмрук.

— Какво означава това? — попита Франц.

— Че е свършило живота си с мен. Хайде, хоп, изхвърляме го.

Тя отиде до дъното на стаята. Не можах да се въздържа и видях, че леля Виви не изпълнява онова, което казва: Вместо да изхвърли този предмет, тя грижливо го прибра в чекмеджето на секретера си. След това лукаво се приближи до нас.

— Предишните завършиха кариерата си по същия начин. Идва ден, в който всяко махало се опъва и отказва да служи повече. Да, революции има и при махалата.

Шегуваше се, но видях, че се насилва и че е притеснена.

Когато един прислужник дойде, за да ни налее още чай, леля Виви се възползва от това, за да смени темата, и в брилянтен монолог зареди салонни истории, една от друга по-смешни, което много ни развесели. Тя владееше тънка наблюдателност, беше способна да схруска хората с една дума, и притежаваше истински гений да бъде язвителна. Когато се надсмиваше, леля Виви оставяше впечатление, че драска с нокти, а всъщност убиваше. Дали беше жестока с единственото желание да разсмива? Или беше природно зла? Изпълняваше номера си тъй бляскаво, че не ни оставяше дистанция, от която да я съдим. Тя искреше и хипнотизираше своята публика и ние искахме още, а между два пристъпа на смях, докато се опитвах да си поема дъх, си помислих, че е по-добре човек да е сред приятелите, отколкото сред враговете й, и се поздравих за доброто ни разбирателство.

Франц се кискаше без задръжки. В този миг той вече не беше елегантният граф Фон Валдберг пред почитаемата си леля, на чиито високопоставени връзки цяла Виена завиждаше, а се превърна във военен, който пирува със свой боен другар. Всъщност леля Виви се държеше повече като мъж, отколкото като жена: пускаше шеги, ругаеше, подхвърляше пиперливи намеци, раздаваше веселяшки шеги и задевки, които биха подхождали повече на някой офицер. Благодарение на тази необикновена особеност — да създава незабавна близост със събеседника, който и да е той, — Виви беше търсена компания.

Щом ни изпрати до входа, Виви ме прегърна, и в мига, в който се разделяхме, предложи:

— О, Анна, миличка, ще ми направите ли огромна услуга?

— Разбира се, лельо.

— Може ли да присъствам на вашето раждане?

Устните ми се окръглиха от почуда. Виви изпърха с ресници, хвана ми ръцете и ги стисна в своите.

— Тъй като вече си нямате майка, която да ви подкрепя в този голям момент, ще приемете ли леля си Виви?

Без да дочака отговора ми, тя се обърна и вирна войнствено брадичка към Франц.

— Племеннико, успокойте се. Нали не сте от тези бащи, които влизат в работната зала? Надявам се, че ще се задоволите да сновете отпред и да изпушите кутия пури?

— Да присъствам на раждането ли? — възкликна Франц изненадан. — И през ум не ми беше минавало.

— Още по-добре. Намирам, че присъствието на съпруга е незачитане на съпругата. Никоя жена не си мечтае да се покаже в такова състояние, с разчекнати крака, изтичащи води и надаваща писъци от болка. Това убива желанието.

— О, да — потвърдих и аз.

— Ние не сме юници. И не се женим за ветеринарни лекари. Чарът ни трябва да бъде обгърнат от малко загадъчност, да му се не види. Е, Анна, ще ми позволите ли да ви държа ръката, да ви окуражавам и помагам?

— Ще бъда щастлива, лельо Виви.

Очите й се присвиха. В момента приех това движение за благодарност, а днес подозирам, че след объркващата реакция на махалото, тя умираше от желание да го стори.

О, Гретхен моя, разбирам, че не виждаш и сянка от здрав разум в това, което ти разказвам. За какво ти досаждам с този незначителен епизод на черна магия ли? Уви, скоро ще разбереш, че той беше предзнаменование. Щом се сетя, потръпвам…

Чудя се какво ли бе разбрала леля Виви тогава. Всичко, или частичка от истината? Подозирам, че ако сега я разпитам, ще ми каже „нищо“, вещицата му с вещица…

Накратко, стигам до основното, въпреки отвращението си.

През следващите дни вниманието ми се насочи към утробата ми. Всяка сутрин се събуждах, изпълнена с надежда, и всяка вечер си лягах с пожелание нощта да не свърши, без да…

За жалост, коремът ми се бавеше и кротуваше. Молех доктор Тайтелман да дойде вкъщи, а той след кратък преглед се задоволяваше да ме утеши философски:

— Мила моя Анна, престанете да си късате нервите, нито една жена не е забравила детето си в корема. Повярвайте ми, природата не греши, можете да й се доверите. Вероятно в този миг вие доизпипвате някой детайл, правите определен оттенък на косите му, очертавате ноздрите му, оформяте клепачите му. Раждането ще започне чак когато приключите.

— Можете ли да го предизвикате?

— Не.

— Да го стимулирате?

— Също не.

— Вашият колега, доктор Никиш…

— Не се опирайте на научните чудеса и най-вече на моя колега и приятел Никиш. Ако настоявате, ще ви го изпратя. Той ще ви каже, каквото и аз: търпение.

След като си тръгнеше, имах по два по-спокойни часа. После безмълвието на утробата ми започваше да ме дразни и започвах да стена.

Франц не знаеше вече какво да каже или направи, за да ме разсее. Във всеки случай си бях наумила, че никой вече не ме разбира, и бях убедена, че аз единствена преценявам катастрофата: носех дете-затворник в лоното си, дете, което нямаше да мога да освободя.

Кой ли щеше да умре пръв? То или аз?

Само леля Виви надушваше паниката ми. Наминаваше по два пъти дневно, за да се осведоми, и по чертите на лицето й четях очакване и потиснатост.

В неделя вечер си легнах в девет, убедена, че раждането наближава.

Ами! В два през нощта, до Франц, който блажено спеше, аз още будувах и чаках.

На ръба на нервна криза, станах от леглото и забродих из дома. Тъмнината и отсъствието на прислужниците му придаваше вид на истински палат. Със сивкавите си лъчи Луната удължаваше поредицата от салони.

Стигнах до мраморното антре. И там, на една масичка, открих моите преспапиета.

Открих ли? Не, преоткрих. Да, през последните месеци бях позанемарила цъфтящите топки, стъклените маргарити, затворените в кристал полянки. Те пиеха толкова жадно лунната светлина, колкото и слънчевата. Цветовете им добиваха мрачна лъскавина. Те си съперничеха не както през деня, по ярки цветове, а по приглушени нюанси от сивкавожълто до почти черно-синьо.

Бях запленена да ги открия отново. При гледката им в мен се върна и известно безгрижие, безгрижието на младата жена, която ги бе събирала, свободна, отракана млада жена, на която й бе все едно дали е бременна или не. Внезапно осъзнах, че детството ми е било изтръгнато.

Взех една топка с цветя, най-красивата и някога любимата, и заплаках. Без илюзии, но и без задръжки изпитах жал към себе си, към онази, която вече не бях, към окаяницата, в която се бях превърнала. Защо се бях омъжила? Защо поисках деца? Мълчанието на утробата ми доказваше: не успявах да направя това, което вършеха себеподобните ми. Поне да се отличавах с друга някаква способност! Наистина не ставах за нищо. А усилията ми да се усъвършенствам бяха утежнили още повече моя случай.

Изпитах облекчение от сълзите.

След половинчасови ридания ми се стори, че виждам по-ясно в себе си и като гръм ме прониза едно прозрение.

Това ми се стори очевидно. За да родя, трябваше да строша една от топките! Ами да! Идеята ме озари като мълния: ако счупех любимия си кристал, всичко щеше да си влезе в релси.

Няколко секунди се наслаждавах на бъдещия си подвиг. За малко да извикам и Франц да присъства на чудото.

Облегната на масата наблюдавах най-рядката топка, черна далия, върху която пълзеше кадифена пеперуда, а след това я хвърлих на пода.

Стъклото се пръсна, парченцата се разпиляха като капки и внезапно усетих нещо влажно по бедрата си: Водите ми изтичаха.

В същия миг болка прониза корема ми и ме преви на две.

Извиках победоносно: раждането започваше.

Дотичаха прислужници, Франц дотърча и извика лекаря и акушерката. Отнесоха ме в спалнята.

Бях весела като никога досега. Искаше ми се да пея, да танцувам и да целувам всички.

Доктор Тайтелман се появи скоро — сякаш лекарите спят облечени — заедно с акушерката и помощниците си. На леля Виви й трябваше малко повече време, за да дойде, но пристигна с прическа, напудрена и парфюмирана.

— Имам чувството, че ще мине бързо — заяви лекарят.

Леля Виви хвана двете ми ръце и ме насърчи да напъвам.

Помъчих се с всички сили.

Едно усещане ме изненадваше и потвърждаваше оптимизма на Тайтелман: не ме болеше толкова, колкото си бях мислила. Е, да, преживяването не беше чак приятно, но остана в рамките на поносимото. „Значи е предвидено да имам деца“ — не успях да се въздържа да помисля.

След два часа доктор Тайтелман опипа корема ми, който леко бе спихнал. Преслуша го и няколко пъти прекара ръце от двете му страни. Лицето му не издаваше никаква диагноза, а сдържаността му бе само тази на компетентен специалист.

Накрая излезе от стаята, заедно с акушерката. Поговориха нещо полугласно зад вратата, а след това Тайтелман предупреди, че излиза за десетина минути.

— Докторе! — изпищях аз от леглото.

— Нищо няма да се случи през тези десет минути. Имайте ми вяра. Не ви оставям сама.

Акушерката приближи и ми отправи мила усмивка. Леля Виви ме погали по челото.

— Къде отива той, лельо Виви?

— Нямам представа.

— Странно е, нали?

— Не, не е странно.

Увереността в гласа й бе доста вяла, тя също не разбираше поведението на лекаря. След като бе прехвърлила няколко идеи в главата си, тя се наведе към мен.

— Малка моя Анна, ако не дойде до последните контракции, толкова по-зле за него. Векове наред жените са раждали без лекар. Не се страхувайте.

Половин час по-късно доктор Тайтелман се появи заедно с един върлинест млад мъж с рядка брада.

— Анна, представям ви доктор Никиш.

Веднага се стегнах.

— Какво? Искате да направите цезарово сечение ли?

Тайтелман се прокашля притеснено.

— Иска ми се просто моят събрат да работи заедно с мен при това раждане, защото…

— Защото какво? — изкрещях.

Той не отговори. Виви се хвърли към него и го хвана за яката.

— Какво става с племенницата ми?

Тайтелман се изчерви, освободи се, размърда адамовата си ябълка, докато наместваше вратовръзката си и погледна кръвнишки леля Виви.

— Точно това колегата ще ми помогне да разбера.

Тогава Тайтелман и Никиш започнаха да ме преглеждат от най-интимната ми страна. Докато ме опипваха, се консултираха напълно неразбираемо.

В крайна сметка Тайтелман ме помоли отново да напъвам.

— О, пак добре! — провикна се леля Виви, бясна от тяхното поведение.

Отново се опитах да изтласкам детето. Шурнаха води и кръв.

След това двамата мъже ме помолиха да спра, „за да си почина“.

Докато си поемах дъх, те се затвориха на съвещания зад завесата на прозореца.

Никиш се върна и отвори куфарчето си.

— Какво се каните да правите?

— Доверете ни се, госпожо.

— Цезарово сечение ли?

— Умолявам ви. Доверете ни се, няма да боли.

За малко да извикам Франц на помощ. Но се отказах. Ако съдбата ми бе да ми разрежат корема, за да извадят детето ми, трябваше да я приема. Толкова по-зле, ако не оживеех!

Доктор Никиш се приближи, като държеше просмукана с някаква течност кърпа.

Едва успях да пошушна на леля Виви:

— Кажете на Франц, че го обичам.

Кърпата прилепна до ноздрите ми, усетих кисела миризма и пълно умиротворение, и изгубих съзнание.

Когато отворих очи, бях затворена в почистената и подредена стая. Първият ми рефлекс бе да потърся детето до себе си, но го нямаше. Вторият ли? Да преценя болката в утробата си, но и там не усетих нищо. Полекичка плъзнах пръсти под нощницата и се наканих да пищя, а открих гладък, неболезнен корем, без превръзки или белези.

Значи бях успяла да изтласкам бебето по нормален път?

Разплаках се от радост. Известно време бях само това, топли, ободряващи сълзи.

След това спрях, за да мога по-ясно да различавам шумовете. Дали бебето ми беше гладно? Дали бебето ми спеше? Къде ли в къщата бяха настанили моето бебе? Момиче или момче?

Извиках съпруга си. Щом произнесох името на Франц, установих, че твърде слабият ми глас не може да премине през вратата.

Тъй че зачаках. На моменти задрямвах.

Няколко минути или няколко часа по-късно — не бих могла да уточня — се появи Франц.

По прегърбената му походка и посивялото лице, отгатнах, че се е случила беда.

— Събуди ли се, скъпа? — попита той с угаснал глас.

— Франц, къде е детето?

Той седна на ръба на леглото и стисна китката ми.

— Трябва да бъдеш силна: то почина.

Мълчание.

Нямаше дори ридания. Само остра болка. Сякаш кинжал се забиваше в сърцето ми. Вкус на повърнато изпълни устата ми. Бих искала и аз да умра. Да умра, за да избегна страданието. Да умра, за да избягам от омразата, която се надигна в мен.

Когато успях да проговоря, попитах Франц къде е тялото на нашето новородено. Той ми отвърна, че доктор Тайтелман, след като го увил в чаршафи, го отнесъл със себе си. Отказал на Франц правото да го погледне.

— Спестете си го, приятелю. Траурът ви ще бъде по-лек.

Това е, Гретхен.

Мислех, че съм докоснала дъното на злочестината.

Съвсем не. Лошото щеше да дойде по-късно.

Как е възможно ли?

Вероятно ще ти бъде трудно да прочетеш думите, които ще последват. Колкото ме боли мен, докато ги пиша. Въпреки всичко ще стигна до края на разказа си, както Мария Стюарт до ешафода.

По-късно този ден доктор Тайтелман се върна.

Бях сама. Вече не мислех, не стенех, не изпитвах нищо.

Той дотътри един стол, намести го до леглото ми и тежко седна.

Колебаеше се как да го каже. Имах чувството, че излизам от ада и че му нося облекчение като му казвам:

— Знам всичко, докторе. Франц ми разказа какво се е случило.

Той затърси с поглед край себе си, сякаш да открие свидетел, намокри устни, преглътна и заяви с безцветен глас:

— Господин Фон Валдберг ви е повторил само онова, което аз му доверих.

— Моля?

— Сметнах, че е по-добре да предложа официална версия, приемлива версия, разказ, който да привлече към вас съчувствие и да не предизвиква съмнения.

Замълчах. Знаех, че ще получа страхотен удар. Чаках.

Тайтелман стана, изтри очилата си, въздъхна, а след това ме изгледа сурово.

— В чаршафите, които отнесох оттук нямаше нищо. Вие не носехте никакво дете в утробата си, Анна, само вода. Не бяхте бременна.

Твоя Анна

15

В хотелската стая сякаш беше минал циклон: съборени столове, опустошено легло, разхвърляни възглавници, разместени килими, разпръснати дрехи, бутилки по пода. Усуканите и окачени от шкафа на телевизора до креслата чаршафи и кувертюри изглеждаха като разбъркани от вятъра гирлянди.

Ани се въргаляше на самия мокет, под тялото на мъжа.

С необуздано въодушевление тя множеше стенанията, първо от неудобство, след това, за да насърчи любовника си, а и за да убеди себе си, че и двамата изпитват голямо удоволствие от тази дивашка прегръдка.

Легнала по гръб с разтворени крака, тя бе опряла стъпала върху задните части на партньора си, защото знаеше, че обикновено тази поза наелектризира мъжете. И наистина, като мотоциклет, който отговаря на натиска, упражняван върху педалите му, мъжът изрева и ускори движенията си.

Щом отгатна по надутите вени на врата му и червените петна по гърдите му, че е достигнал до оргазъм, тя започна да издава крясъци на екстаз. Стигнаха до върха.

В продължение на бавни минути, си поемаха дъх.

Циклонът се бе оттеглил. В стаята отново цареше спокойствие. Няколко лъча от златистото слънце стоплиха нарязания от щорите полумрак. В далечината се чуваше джазова песен с медно звучене.

Ани обожаваше този миг, който оправдаваше положените усилия. Освен че се гордееше с добре свършената работа, вече не усещаше никакво напрежение, не очакваше повече нищо, просто се радваше, че съществува.

Да, тя предпочиташе „след това“ пред желанието, което сближава, или прегръдките, които преплитат. Задоволството не идваше от сладострастието, а от облекчението, че се е отървала от него.

Докато мъжът заспиваше, тя кротко го отблъсна и стана, сякаш олекнала. „Уф, най-сетне свърши.“ Едва бе формулирала пред себе си това разсъждение, и за пръв път усети странната му същност. Все едно е по-важно да си правил любов, отколкото да го правиш…

Огледа състоянието на нещата около себе си: прекрасно, всичко бе съборено, съвършен мизансцен на животинска същност.

Преди да иде в банята, тя хвърли поглед на партньора си в разврата: проснат на земята с глезени върху един пуф, с единия ръкав на ризата, увъртян около левия прасец, Зак дишаше на ръба на хъркането. Внезапно режисьорът й се стори много цялостен: правеше секс по същия начин, по който ръководеше актьорите, буйно и напористо, в търсене на пароксизъм. Истински темперамент.

„Само филмът да стане добър.“

Тя се пъхна под душа, прие хладката вода по тялото си като възнаграждение, наслада, по-интимна и ценна от онова, което се бе случило преди малко.

Ани се чувстваше по-силна. Не само че режисьорът я впечатляваше по-малко, но и тя увеличаваше надмощието си над Дейвид. За да си докаже своята самостоятелност, тя бе изневерила на актьора. Пък и си бе осигурила режисьорът винаги да храни топли чувства към нея. Не беше ли отбелязала в последните дни колко много време губи Зак, за да прави подходящо осветление за Дейвид и как внимава да го облече или съблече така, че той да изпъкне?

Тя нахлузи един халат и изви косата си, за да я изцеди. В огледалото над мивката тя се видя красива и изненадана възкликна:

— Този тъпанар Итън!

Той беше отказал да преспи с нея. Невероятно. Единственият, който се бе осмелил. Вероятно нямаше да се поддаде на режисьора — или поне не толкова прибързано, — ако Итън не я бе накарал да се съмнява в своя чар.

Докато се решеше, тя се поукроти, успокоена по отношение на способността си да прелъстява. Щеше да се опита да смекчи упреците си към Итън. Нямаше ли все още нужда от него? Предпочиташе неговите инжекции пред нечистите химически вещества, които купуваше по улиците или баровете на цена на златото. Пък и хубавият болногледач й носеше морфина у дома, не беше ли това подобаващо за ранга й на звезда?

Тя се засмя. „Хубавият болногледач? Жалостива съм. Всъщност външността му е невъзможна.“ У него всичко бе извънмерно: ръстът, мършавостта, гърбицата на носа, русата коса. „Прилича на карикатура.“

От другата страна на вратата цвърчащият като в мазнина глас на режисьора запита:

— Какви ги вършиш, сърце мое?

— Мисля за теб.

Ани бе отговорила незабавно, което й позволи веднага да се върне към своите размишления. Да, Итън приличаше на кукла на конци, на арлекина, който децата окачват да виси в детската.

Режисьорът дойде, а тя без малко да извика от изненада.

Зак искаше да се целунат и я прегърна. Тя го задържа.

— Не, току-що се измих. А ти се потиш и миришеш на мъж, който е правил любов.

И за да не го обиди, добави:

— Който много добре е правил любов…

— Наистина ли?

Тя потвърди с пърхане на ресници.

Зак се протегна, щастлив, а след това потъна в джакузито.

Ани изкриви лице: ако имаше нещо неразбираемо у мъжете, то бе блаженството, което извличаха от секса! Тя смяташе, че в това отношение няма равенство между мъжкарите и женските. Чувствените преживявания изпълваха първите, а не вторите. Мъжете търсеха и получаваха удоволствие, жените не.

Дали бе срещала поне един мъж, който да не е бил еуфорично задоволен след сеанс с вирнати крака?

Не. А, да, може би Дейвид, в чието лице тя бе забелязала безпокойство… вероятно защото той чакаше аплодисменти. Дейвид беше актьор, сиреч жена с ташаци.

Тя се върна в стаята и подхвана една археоложка задача: да открие дрехите си под пластовете, които бе наслоила жарката им среща, пласт чаршафи, пласт кувертюри, пласт възглавници.

Клекнала, за да се опита да открие сутиена си зад минибара, тя забеляза празната опаковка от шоколадов десерт, на която се бе залепила топка прахоляк, и при тази гледка внезапно осъзна гадостта на ситуацията. Като вдигаща се нагоре камера, тя се видя в унизителното положение да търси бельото си в безлична хотелска стая, докато някакъв космат мачо си тананика под душа.

„Това ли е твоят живот, Ани?“

Изправи глава. И отговори на въображаемия глас: „Това не е моят живот, това е животът изобщо. Между другото, ще добавя, че моят е малко по-малко противен от този на другите. Намираме се в петзвезден хотел, по дяволите! А онзи, дето си подсвирква оттатък, в банята, вече е получил две номинации за Оскар…“

Реши да се измете възможно най-бързо и се прикри зад черните очила, за да слезе във фоайето.

Дори портиерът, момичетата на рецепцията и камериерките да знаеха коя е звездата, която току-що се бе изчукала със своя режисьор, те сведоха шии и очи, сякаш тя се връщаше от погребение. Точно в това е предимството на скъпия хотел пред мизерния крайпътен мотел: макар фонът на действието да бе все същият — случайно легло, камериерки, които ще изперат чаршафите, изоставени чаши, страхът някой да не чуе виковете от боричкането, — бонусът бе в реакцията на персонала. Никакъв укор. Пълна липса на коментари. Тук гримасата на потиснатата собственичка или на къркания портиер нямаше да изцапат Ани. В хотелиерството от две хиляди долара нагоре хората не знаят нищо за съвкуплението, не съдят клиента и подслоняват само светци. Парите пречистват повече от светена вода от Лурд.

Момчето от паркинга й докара кабриолета. И Ани пое на път.

Беше време, каквото някога бе превърнало Лос Анжелис в столица на киното, в годините, когато се снимаше без прожектори, време с безкрайна, радостна и без задни мисли светлина.

Итън щеше да дойде чак в единайсет вечерта, защото беше дежурен в медицинския център. Чудеше се как ли може да го нарани. Дали да му разкаже как е кръшнала? Ако не беше влюбен в нея, щеше да вдигне рамене, а това признание щеше да затвърди теорията му по отношение на нея!

„Шантава работа!… Май спя с мъже, за да се отърва от други мъже!“

Върна се на последните си завоевания, Дейвид и Зак. Откровено, защо ли беше спала с тях?

Беше хвърлила Дейвид в леглото си от гузна съвест, за да го накара да й прости, че не го е разпознала в клиниката.

Със Зак си възвърна вярата в себе си, престана да се впечатлява от него и се освободи от Дейвид.

„Мамка му! Итън беше прав. Спя с мъже, за да се отдалеча, не да се сближа.“

Правеше секс, без да има склонност към него. За да се извини, да се освободи, да добие увереност.

Закова на един червен светофар и изпсува. Гордостта й бе засегната и Ани не успяваше да се отърве от гнева, защото Итън, с точното си виждане за нея, я бе унизил за втори път.

Той не я укоряваше, че спи с мъже, това, което обявяваше за престъпление, беше мотивът, заради който го правеше. Не я съдеше за безсрамие или сладострастие, не, броят на мъжете не го интересуваше, онова, което го интересуваше, беше причината за този брой.

За лекотата, с която тя се отдаваше, той казваше „Защо не?“ — и веднага добавяше „Но защо?“

Няколко километра по-нататък, след като за малко не сгази някакви пешеходци на два пъти, тя раздразнено заряза колата си и тръгна пеша по улиците на Санта Моника.

Както винаги, тротоарите преливаха от стари хипари и хипарки, от голи до кръста атлети, от юноши, приведени над скейтбордовете си, от хранени с кока-кола нимфетки, шевовете на дънките на които сякаш щяха да се спукат. Към това местно население се прибавяха туристи, японки със скована походка, французи с прилежен английски, намахани латиноси, плувнали в пот германци и британци на ръба на апоплектичен удар.

Защитена от слънчевите си очила и с каскет върху вързаната си коса, Ани се разхождаше инкогнито — „инкогнито“ не означаваше „незабелязана“, защото хората често се обръщаха след тази лъчезарна млада жена.

На какво ли се дължеше нейната харизма? Знаеше го, откакто един ден един голям кинокритик й бе посветил подробен анализ. Според него Ани Лий е цялата излята в едно тяло, докато при повечето хора тялото е на парчета. Огледайте се около вас: хората приличат на колажи, на поправяни статуи, на нескопосани монтажи. Горната и долната част на онази жена са различни и не си подхождат, защото горната е тясна, а долната изпъкнала. Тази пък има рядко срещано лице над банално тяло и ако я загледате, ще установите, че лицето и тялото се разделят също така от ритъма — не се движат едновременно, не дишат в съзвучие, не извикват една и съща мелодия. Тази пък има огромни, силни, победоносни гърди, които би трябвало да принадлежат на различен от нейния толкова крехък габарит, освен ако не са резултат от хирургично напомпване. А онзи мъж, изтегнат под сянката на някаква палма, човек би рекъл, че някой е присадил върху жилестата му физика мека, обемиста торба — корема му на алкохолик. Ако някой иска да схване злочестието на човешката анатомия — която можем да наречем „надробена“ — достатъчно е да се сравним в животните. Примерно котката, надарена с гъвкав организъм, показва постоянна връзка между своите части, като ушите прилягат на гърдите, които продължават в лапи, които пък разцъфтяват в нокти, нокти, които се вадят при гняв и се прибират при ласка; от муцунката до опашката тя се изразява, скача, бяга, мяука, извива се и се протяга цялостно. Ани се родееше с котешкия род. Като Мерилин Монро, друга прочута котка, тя също се движеше с вълнисто, меко и пъргаво движение, дори когато искаше да бъде бавна. Устната й командваше глезена, клепачът раздвижваше ханша, гъвкавостта на косите намираше отзвук в извивката на хълбоците. Тя се движеше в еднородно тяло, не в събрано от различни части, и безкрайната й чувственост произлизаше именно от това.

Купи си сладолед — син, да си отива с морето — и продължи размишленията си.

Итън я изумяваше: за какво толкова внимание, щом нямаше желание да се чука с нея? По този отказ той се отличаваше от обикновените простосмъртни — аномалия, която в очите на Ани го правеше според момента ненавистен, жалък, ужасен или пленителен.

Докато вървеше край плажа, я пресрещаха настойчивите погледи на минувачите към нея. Това беше нормалното. Такава е природата. Ако на Ани й беше все едно дали ще спи с мъже, тя обаче сериозно мислеше, че всички мъже си мечтаят да спят с нея. Откъде ли извличаше тази мисъл? От сексуално възпитание, придобито в Холивуд. От петгодишна се движеше в света на възрастни, които не се ограничаваха в излагането на показ на желанията си, в изразяването на сексуалните си фантазии и дори в тяхното заснемане.

— Какво означава възрастен? — запита я един журналист, когато тя беше на петнайсет.

— Някой, който иска да ми свали гащите — беше заявила тя.

Това спонтанно изказване бе обиколило света, като някои го цитираха на смях, а други с възмущение.

Не й изглеждаше да притежават особено сложна психология — реагираха на гърдите, на ханша, на дупето, на устните, не бяха трудни за разбиране, и се свеждаха до прегладнели хора, които искат да докоснат, да чукат, да смучат, да милват, да злоупотребяват, сексуалният им апетит беше толкова невзрачен, колкото и апетитът към храната.

Ами Итън тогава?

Стори й се, че го вижда в далечината и изръмжа името му. Някакъв непознат се обърна. Тя се плъзна между двама продавачи на шапки, за да избегне неговото учудване.

Итън толкова й се изплъзваше, че чак й скачаше по нервите. Тя не успяваше да поддържа канализирани отношения с него; от една страна, той се показваше по-внимателен от когото и да било, а от друга — по-убягващ. С него тя губеше обичайното си самообладание.

Защото една жена властва като отказва или като се отдава; алхимията на прелъстяването изисква дозиране на тези неща. За сметка на това въздържанието изморява, а системният разврат още повече.

Непорочната жена в крайна сметка я окачват на лавицата за непотребни джунджурии, а жена, която се отдава без ограничения, се превръща в сексуална вещ, дрънкулка, която винаги свършва на боклука.

И Ани взе решение: щом не можеше да го контролира, щеше да се раздели с него.

Той се канеше да я види в 23 часа, така ли? Щеше да намери затворена къща.

Ани ускори крачка. О, идеално, магазинът, който търсеше, беше на две крачки.

Влезе при Рут и Деби, които продаваха индийски рокли и туники, турски шалове, ароматни пръчици, сапун, книги с мъдрости и музика ню ейдж, и настоя да слезе в мазето. Там се изтегна на дюшека и поръча на Рут сериозна доза опиум. Така щеше да бъде замаяна няколко часа и нямаше вече да мисли за Итън. Той щеше да потропа на затворена врата. С малко повече късмет, тя дори можеше да има сили след като се събуди, да иде в „Red and Blue“ и да погълне някое вещество, което да й даде сили да танцува до зори.

16

— Хайде, Ан, ела с нас на пазар.

Въпреки мълчаливите молби на Хадевейх и Бенедикт, седналата на стълбите девойка се сви със заоблен гръб, свити рамене и сякаш глуха за подканите на леля си.

— Обещах на продавачите, че ще дойдеш с нас — настоя Годеливе. — Всички ще бъдат толкова щастливи да те видят.

Ан за малко да отговори „Точно затова“, но премълча, като отгатна, че безмълвието ще събуди повече респект, отколкото едно обяснение — авторитетът печели, когато не се оправдава.

— Ти не отвръщаш, както подобава на любовта, която хората ти засвидетелстват, Ан. Твоята поява им действа толкова добре.

При тези думи Ан стана, изкачи през едно проскърцващите стъпала и се заключи в стаята си.

Годеливе, Хадевейх и Бенедикт разочаровани тръгнаха на пазар, защото, честна брюжка, по това време разтоварваха рибата.

Застанала на прозореца, Ан съжали, че ги е огорчила, но култът, който Брюж сега й засвидетелстваше, я отблъскваше.

За няколко седмици статутът й бе претърпял развитие: от оцеляла по чудо тя се бе превърнала в спасителка.

Вечерта след хайката буйният Рубен не бе понесъл нито своя провал, нито престорената умора на другарите си, които бяха дезертирали от преследването на вълка. Затуй се бе отделил от групата при градските порти и бе решил да преследва звяра и през нощта.

На връщане бе помислил за същото като Ан: да открие водопоя на животното. Но, по-предпазлив от момичето, не бе поел риска да се разкрие, и като стигна до завоя, който потокът описваше, се бе покатерил на едно дърво, откъдето отдалеч можеше да вижда полянката.

Смяташе продължението на плана си за много просто: от наблюдателния си пост щеше да изстреля една стрела и да убие хищника.

Но щом обкрачи един дебел клон, си даде сметка, че не може да мръдне и че на всичкото отгоре мишената е извън обсега на неговия лък.

Зачака.

Каква бе почудата му, когато видя непозната девойка да приближава до водата. Побесня и тъкмо се канеше да й извика да изчезва оттам, когато една подробност го възпря: ако извикаше, щеше да издаде присъствието си пред дивия звяр.

Твърде късно. Зловещ вой долетя от близката горичка.

Тръпки полазиха Рубен и се наложи да се хване за кората, за да не падне.

Вълкът връхлетя с пяна по зъбите.

Безсилният Рубен извърна глава и отказа да бъде свидетел на касапницата.

Внезапната тишина го принуди да погледне отново. Великанът се бе спрял пред девойката, кожата около устата му се отпусна надолу, а настръхналата козина се върна към обичайната си форма.

Рубен веднага разбра, че не става въпрос за почивка — въпреки разстоянието той усещаше покоя, който се излъчваше от непознатата. Макар и крехка, тя налагаше силата на мисълта си над вълка и над ловеца — над голия ловец и над въоръжения ловец — и им нареждаше да прекратят враждата помежду си. И им вливаше своя покой.

След около половин час атмосферата така се бе променила, че Рубен имаше усещане, че наблюдава среща между малко момиченце и голямо куче.

Възползва се от този миг и грабна лъка да го екзекутира. Не биваше да прави това: докато търсеше колчана, заклещен между плешките му, залитна, изгуби равновесие и се сурна надолу. За щастие, рефлексите му на млад човек му позволиха да се вкопчи в друг клон и отново да възседне кората.

В далечината бдителният хищник усети заплахата. Непознатата също. Дали разчиташе някой юнак да дойде и да я спаси?

Рубен не помръдна от страх от вълка и от боязън да не би да насърчи надеждите на нещастницата. Спря да си криви врата, за да види продължението, и се съсредоточи върху нестабилното си равновесие.

След известно време чу беглите стъпки на вълка, който се оттегляше, а младата жена все така стоеше до водата.

Той избра да си остане нависоко. Облаците отново скриха луната и над полянката притъмня. Към четири сутринта, когато му се стори, че цялата вселена спи, той слезе от клона, разтърка болезнените си крайници, а след това почти тичешком се отправи към Брюж. Там се втурна на пазарния площад, за да разкаже на тълпата фантастичната сцена, на която бе присъствал на лунна светлина.

Жителите на Брюж бяха потресени от тази история, която зашеметяваше умовете, тъй като престъпваше законите на природата. А когато Годеливе, Хадевейх и Бенедикт разтревожени изтичаха да кажат на стражата, че тяхната племенница и братовчедка е изчезнала, хората направиха връзката между Ан и девойката, като по чудо пощадена от вълка.

От този миг гражданите започнаха да дебнат връщането на Ан. Който казва чудо, казва Бог! Вярващите си присвоиха това събитие и заговориха, че ако Господ е спасил това създание, то е защото тя е чиста, девствена и безгрешна. Целият й живот бе преразгледан през призмата на теологията. Дори започнаха да тълкуват другояче бягството й в гората, за да се измъкне от годеника си: тя бе пожелала да се запази за Господ, и за малко да вземат Филип за развратител и за змия-изкусителка. Колкото до мълчаливото й поведение, то мина за смиреност.

Щом Ан прекоси градските порти, жителите на града дотичаха, обградиха я, започнаха да се кръстят и дори коленичиха. Няколко кюрета обявиха извънредни служби, като всеки от тях интригантстваше, за да получи момичето на първи ред.

Леля Годеливе, въпреки селската си простоватост, се притесни. Вместо да посрещне племенничката си с плесница и гълчене, тя се плъзна до свещеника, който я разпитваше, и изпроси разрешение да я притисне в обятията си.

В замяна на това, Ида, неспособна да прикрие своята враждебност към онази, която жителите на Брюж приемаха за избраница на Господа, бе разтресена от такъв гняв, че майка й я изпрати да постои при баба си в Сент-Андре.

Следващите седмици обогатиха и раздуха легендата на Ан. Защо ли? Вълкът спря да вилнее. Отначало помислиха, че е избягал заради хайката, но след като три агнета бяха отмъкнати и десет кокошки обявени за безследно изчезнали и след като отстраниха идеята мошеници да са се възползвали от претекста за вълка, за да грабят без свян, хората си направиха извода, че той все така мародерства из околността. Но вече не нападаше селяни…

Рубен допълни прекрасния си разказ: Ан бе убедила вълка никога повече да не напада хора. Когато юношата изрече тази хипотеза, то бе не толкова по интуиция, колкото на игра. Без да усети, че се доближава до истината, той импровизира с желанието да привлече и да доизпипа една красива притча.

Тъй като Ан не бе отрекла — и правилно, — легендата бързо се пръсна, прелитайки от дюкян в бакалия, от барака в дворец, от шивачка на дукеса, от тукашна гемия на чужбински кораб. Тъй като градът търгуваше с целия свят, фламандските търговци на вълна казаха на английските тъкачи, които го предадоха на овцевъдите оттатък Ламанша, купчиите на чер пипер и подправки отнесоха вестта към Изтока, португалските моряци — до средиземноморските царства, без да пропускаме французите, които управляваха града, или германците, които идваха за продоволствия.

Сега Ан принадлежеше към забележителностите на Брюж, на равна нога с градската кула.

Тази внезапна, мълниеносна и според нея несправедлива слава я мъчеше. Бяха си присвоили нейните жестове, както нападател разкъсва дрехите на жертвата си, без да я пита какво мисли за това, нито пък дали е съгласна. В нейните очи известността означаваше само насилие, не само ограбваха нейната история, но изтръгваха най-интимната й плът, намеренията й, самата тъкан на духа й.

Някакъв звук прокънтя долу. Желязна ръка тропаше по вратата.

Ан реши да не отговаря.

Ударите се подновиха.

Ан затвори очи, убедена, че щом се затворят очите, се запушват и ушите.

— Ан? Мадам Годеливе?

Тя разпозна гласа на Брендор. Изтича стремително по стълбите и отвори на монаха.

— Най-сетне! — възкликна тя.

С качулка на главата и по-кално отпреди наметало, великанът влезе в тясната къща.

Той седна тежко до камината. Торбите му се изсулиха по плочника. Разтърка подутите си глезени. Въпреки младостта, ръста и мършавата си сила, той изглеждаше смазан от умора.

След няколко въздишки, свали качулката и косите му осветиха стаята, а той се усмихна. Успокоена от неговото присъствие, Ан се възхити на ясноочертания му, силен и рязък като сдържано изречена мисъл нос.

— Е, моя малка Ан, репутацията ти долетя до мен на сто левги оттук. Сега всички мислят онова, което аз пръв помислих. Щастлив съм за теб.

— За какво говорите?

— За Господ, който те е избрал. За Господ, който се проявява чрез теб. Без никакво съмнение, ти си Избрана.

Тя скочи заплашително към него.

— О, не, не и вие! Не съм мислила за Господ, когато тръгвах на среща с вълка. Нито когато избягах от сватбата с Филип. Господ няма нищо общо с това. Да му се не види, аз вярвам в Бога, почитам Го и Му се моля, но се съмнявам дали Го обичам. Със сигурност, когато чета Библията, Той не ми въздейства.

И тя заразказва възмутена катастрофалното впечатление, което тази книга оставяше у нея. Тя никога не бе виждала толкова грехове, кървища и неправди по вина на хората, разбира се, но и по вина също на Бога, който си отмъщаваше като диво животно и изискваше нездрави жертви — сина на Авраам, без причина тормозеше Йов Праведния, накратко, държеше се като тиранин, като капризен монарх, който не показва нито повече хладнокръвие, нито по-голяма висота на възгледите от всеки разбойник по широкия друм.

— Според мен Господ би трябвало да стои над дребнавите неща. Господ не би трябвало да проявява своята мощ, а своето всеопрощение. Господ не би трябвало да вдъхва покорство, а обожание.

Брендор я вдигна в ръце.

— Прекрасно… Започваш да изливаш златото на сърцето си в калъпа на думите.

Тя се освободи, не защото се боеше от силата на прегръдката му — напротив, това доста й се нравеше, — а защото той упорито не искаше да разбере.

— Брендор, чуйте ме! Не съм нито оцеляла по чудо, нито светица. Направих подходящите движения и вълкът прояви уважение. Ако не яде повече хора, то е защото му показах капаните, и така го отказах да се приближава до фермите.

— Добре се справяш със зверовете, само това ли е?

— Знам как да им говоря.

— А какво са зверовете? Божии създания. Значи умееш да говориш на Божиите създания.

Тя спря да спори, потресена. Очарована, че Брендор приема животните като Божии творения, равни с хората, тя се върна към чувството, което я тласкаше да уважава всички същества и да тачи живота във всичките му форми.

Дали това наричаха „Обич към Бога“?

Брендор отново я изпревари:

— Познаваш ли свети Франциск от Асизи?

Тя се затвори.

— Не, и не желая да го познавам.

— Но той е писал за…

— Не съм свършила Библията.

Макар и доминиканец, Брендор хранеше силно влечение към патрона на францисканците, този господар, който бе поставил бедността и милосърдието в сърцето на вярата.

— Права си, Ан. Тогава, съсредоточи се върху Новия завет. По мое мнение Исус може да те научи на много неща.

Начумерената Ан имаше желание да отвърне, че много се съмнява, но знаеше, че така не се говори, особено пък на Божи човек. Каква небивалица! В главата си тя непрестанно богохулстваше, а монахът, кюретата и жителите на Брюж я вземаха за примерна християнка.

— Брендор, действах естествено и никога не съм мислила за нещата, които вие вадите като заключения от моите действия.

— Христос също се е държал естествено, воден от сърцето си, а учението му храни днешните умове и ще храни и умовете в бъдните векове.

— Грешите: преувеличавате моя ум. Аз не съм значима.

— Не знам дали си значима, знам само, че значими неща преминават през теб.

Тя отново бе заинтригувана и не възрази нищо. Когато се поддаваше на своите импулси, когато бе избягала в гората или бе отишла да си побъбри с вълка, тя се подчиняваше на нещо по-голямо и по-силно от нея. Но какво? И кого?

— Защо не искаш да приемеш, че това е Бог? — подшушна Брендор, сякаш чуваше мислите й.

Ан сведе глава. Не беше толкова ясно. Да, тя вярваше в Бога, да, мислеше, че Бог е създал всяко нещо, да, тя си Го представяше навсякъде в света. Но пък като Го виждаше навсякъде, накрая не Го виждаше никъде, нали така?

Тя въздъхна обезкуражена.

— Какво е Бог, Брендор?

— Онова, което ни вдъхва добро. Тъй както дяволът е онзи, който ни тласка към злото.

Погледът му се изгуби в пепелта. Ако се вслушаше в монаха, тя щеше да застане на негова страна, отгатваше това.

Той кротко приближи:

— Не те ли съветва сам Бог? Не намираш ли, че с пратеничеството си при вълка, си извършила добро дело?

Тя бе принудена да се съгласи. Той продължи:

— Нищите духом смятат, че Господ ни надзирава и все ни се меси. Да, това е красиво, но доста наивно. Не бях забелязал Господ да се проявява в земните дела, нито за да държи кинжала на убиеца, нито за да решава победите във войните, нито за да цери епидемиите от чума, нито за да възмезди праведника, нито за да накаже грешника в този живот. Нито болките, нито насладите ни са плод на неговата воля. Ако настояваме на това, трябва да предположим, че Господ има отвратително виждане и порочни съждения.

— Той стои настрана, така ли?

— Не, Той действа чрез нас, хората. Той ни осветлява. Той ни насърчава, Той ни прави благородни или инатливи. Веднага щом разберем това, ще разберем, че наше е бремето да направим така, че Той да съществува, тук и сега, на тази земя.

— На тази земя, а не на небето ли?

Той кимна сериозно.

— Бог е в нашите ръце.

Ан потърси опора в стената, облегна се с лакти и шумно пое въздух.

— Значи тукашните хора са прави като ме смятат за възлюбена служителка на Господа? Дали те разбират по-добре от самата мен онова, което ми се случва?

— Вазата, в която слагат цветя, не вижда как изглежда букетът.

Ан потръпна. Тя ненавиждаше този вид представи, първо, защото това й въздействаше силно, пък и защото никога не знаеше какво да отговори. Опита се все още да се съпротивлява, отказа пламтящото място на водач, което Брендор й отреждаше, и предпочете да се приема като жертва.

Защо трябваше другите винаги да крадат действията и мислите й? Дали някога щяха да спрат да търсят двойствен смисъл в думите, делата или мълчанието й? До абсурд се напъваха да измислят някакви значения. Смятаха я за душевно по-богата по един оскърбителен начин.

— Брендор, не могат ли да ме оставят на мира? А аз, не мога ли да се задоволя просто да живея?

17

7 април 1906

Скъпа ми Гретхен,

Благодаря ти за писмото. Топлото ти съчувствие ми възвърна малко силите.

Но съчувствие не ми липсва и тук, получавам по няколко дози дневно, тъй като десетки хора минават всеки ден да засвидетелстват на двама ни с Франц симпатията си, но тези съболезнования са изтъкани от твърде много недоразумения, за да ме утешат дори малко — посетителите ни не само не знаят, че не съм имала дете в утробата, но ги подозирам и че идват повече от любопитство, отколкото от жалост. Искат да видят как изглежда едно прекалено облагодетелствано младо семейство, изправено пред трагедия; жените се уверяват, че съм съсипана, колкото до мъжете, те се опитват да ни заредят, като говорят за бъдещето и на висок глас разказват смехории; такова е обкръжението ми, Гретхен, имам избор между пепелянки и недодялани люде. Тъй че твоето мило писмо, което ме жали, без да ме съди, стигна право до сърцето ми.

Не мога да си простя фиктивната бременност. Макар искрено да смятах, че съм бременна и сама да бях заблудена, преди да заблудя близките си, все пак аз самата си бях изиграла този номер.

Коя съм „аз“? Ако „аз“ беше само съзнанието ми, тогава съм невинна, защото истински вярвах, че съм бременна. Ако „аз“ е тялото, което направи лъжлива бременност, тогава то е авторът на измамата. Но как да разделя до такава степен тялото от съзнанието? Ще посмее ли човек да извика „тялото ми е виновно, не аз“? Твърде лесно е да ги разделим. Кой каза на утробата ми за моите желания, ако не част от душата ми? Тялото и душата не остават съвършено разделени, физическата обвивка не се ограничава до безлично превозно средство, в което случайно се настанява някакъв интелект. Затова подозирам, че има едно неясно място, наполовина тяло, наполовина мисъл, където плът и дух се примесват и точно там се вземат най-големите решения; там битува същинското „аз“. Е, да, Гретхен моя, въпреки твоите думи, които ме изчистват и оправдават, не се смятам за ангел, а за заслужаващ наказание човек. Обвинението зависи от това, което разбираме под „аз“.

Отново се залових със своята колекция.

Всяка сутрин се посвещавам на топките от сулфатно стъкло и на затворените в тях цветя. Дължа на любимите си кристали изключителни мигове, весели и безгрижни. Тези херувими не знаят нищо за моите беди — чисти и нетленни, те не са отбелязали неотдавнашното ми мъченичество; те живеят в друго пространство, в различно време, в света на безсмъртните цветя и на вечно зелените полянки.

Когато наблюдавам някоя великолепна маргаритка в нейната стъклена топка, се опитвам да стигна до нея и да се откъсна от изпълненото с несигурност общество. Понякога ми се струва, че успявам, чувствам се запленена от някой цвят или отражение и ставам безразлична към всичко наоколо, освен към променливите отблясъци на светлината. Не мога да се сдържа да не мисля, че някакво послание е оставено за мен там, на дъното на стъклените топки, послание, което накрая ще разгадая. Послание, което ще ме направи щастлива и ще помете въпросите, които си задавам. Послание, което ще представлява завършекът на моите търсения.

При един търговец се бях надвесила над една спираща дъха топка, в която лимони, портокали, банани, череши, фурми, ябълки и круши, прилепени едни о други, се излагаха на показ като шарени бонбони, от които слюнката изпълва устата ни до края на вечността, когато един глас ми подшушна:

— Подарявам ти я.

Франц ме бе проследил. От половин час се умилявал да ме гледа изпаднала в такава еуфория, а откак ме бе заговорил, се забавляваше и със стъписания ми поглед. Макар още на два пъти да ми предложи да ми я купи, аз не помръдвах, ококорила очи и с пламнал тил. Все пак държах да прикрия гнева си: по-добре да изглеждам глуповата, отколкото злобна. Как смееше да се меси този Валдберг? Да ми подари стъклена топка, а? И то най-вече тази топка с плодовете, този рядък разкош, който в ума си вече притежавах? За кого ли се вземаше? Той нямаше право да застава между стъклените топки и мен, нали така? Това не го засягаше. Аз бях свободна. Имах средствата да си доставям съкровищата, по които бях луда. Какво искаше той? Докато въртя тази топка в ръцете си у дома, да си повтарям: „Франц ми я подари.“ Нещастник! Наивник… Никога не мислех за него, докато разглеждах галерията си. Никога. А ако докато ги разглеждаше, той оставяше по тях отпечатъци от пръсти, аз ги изтривах. Ако сега искаше да закачи табелка с името си като великодушен дарител, щях да откажа. Той нямаше да успее да се вклини между тях и мен.

Той се разсмя на вцепененото ми лице.

— Ако можеше да се видиш, скъпа…

Сведох очи към кристалите и зърнах своето отражение: наистина бях грозна и смешна.

— И тъй — настоя той, — позволяваш ли ми да ти я подаря?

— Ужасна е.

Врътнах се на пети, хванах го под ръка и се заразхождахме като млада двойка по „Картнерщрасе“.

Вярваш ли ми? Боях се да не би топката да е чула отвратителното нещо, което бях казала за нея, да страда от това, и да не би на другия ден, когато дойдех скришом, тя да загубеше от своя блясък или дори да предпочетеше да се даде в чужди ръце. Да, смешно е. Но аз не казвам, че бягам от смешното. Напротив.

Без Франц изобщо да подозира, ми трябваха няколко часа, за да ми мине ядът. Разбира се, бях съвсем наясно, че той нямаше никакво друго намерение освен да ми достави доволство. Чак когато се сдобих с този рядък екземпляр и започнах да го разглеждам в стаята си, съвсем сама, успях да пропъдя страха от преливането на двата съвършено отделни свята, светът на моите топки и светът, в който бях съпруга на Франц.

Защо ти пиша, ако ти разказвам само тези дребни истории? Гретхен, успокой се, запазих най-хубавото за накрая.

Сред хората, които ме посещават, най-прилежна си остава леля Виви, разбира се. За да ти създам представа за нелепите ни отношения, ще ти разкажа какво се случи на другия ден след… как да го представя… след катастрофата.

Леля Виви дойде при нас в салона, разгърна много мисъл, за да ни утеши, като откри точните нежни думи за Франц и топли за мен, след това ни развесели, като направи хроника на неотдавнашните раждания, и се надсмя над гордостта, която една майка хранела към едно по-грозно от маймуна новородено, вълнението на един баща, който не забелязвал рижите коси на съперника си по главата на своя син и прочие. С много такт тя така ни описа окаяното и смешно положение на родителите, които бяха успели да снесат яйцето, че ние почти се зарадвахме, задето сме се провалили.

Когато повикаха Франц в министерството и той ни остави, тя приближи до мен и потупа ръката ми.

— Ще ме намразите, скъпа ми Анна.

— Защо?

— Защото знам тайната ви и какво се случи в действителност по време на вашето раждане. Бях там.

— А…

Затворих се в болезнено мълчание. Тъй значи, дори нямаше да мога да потуша тази лична трагедия в мълчание, а щеше да се наложи да я споделям с леля Виви. Че професионалистите — двамата лекари и акушерката — знаят подробности за тежкото ми преживяване, ме интересуваше слабо. Но член на семейството…

— Не се тревожете. Ще мълча — дори ако ме изтезават, няма да я разкрия.

Помислих си наум: „ако ви изтезават, сигурно, но не и под полилеите на вашия салон с чай и целувки, пред публика, която трябва да бъде прелъстена, в такъв случай — съмнявам се!“, тъй като самата аз лакомо поглъщах талантливите й импровизации и неустоимите й закачливи и безмилостни раздувки на гърба на нейното обкръжение.

Тя продължи да ме утешава:

— Ако някой ми каже, че сте направили фиктивна бременност, ще си направя заключението, че камъчето сте изплюли вие. Не аз. Ще бъда няма.

Колкото повече настояваше тя, толкова по-малко й вярвах? Една няма леля Виви? Все едно човек да я помоли да спре да бъде жена.

— Всъщност, скъпа ми Анна, именно аз настоях пред двамата лекари да обявят мъртвородено дете, защото, представете си, тези двама кукавелници се канеха да разкрият всичко пред Франц.

В този миг, щом помислих за съпруга си, ми дойде най-искрен порив:

— Благодаря ти, лельо Виви. Това щеше да го… не знам… щеше да го убие.

— Или да убие любовта му.

Студеният й поглед се втренчи в мен: тя бе изразила моя ужас. Откъде ли знаеше за него?

Аз се заотбранявах слабо:

— Все пак Франц нямаше да ми се сърди.

— Не… не и открито… и никога нямаше да го признае. Мисълта ни не се ограничава до онова, което виждаме или което казваме. Зад стените имаме тайни коридори, скрити шкафове и задрямали чекмеджета; там понякога трупаме горчивина, амбиция или страхове. Всичко върви добре до момента, в който защитата гръмне и тези неща избликнат и излязат наяве. Тогава човек може да се страхува от най-лошото. На пръв поглед Франц щеше да прояви разбиране към онова, което се случи, но разочарованието му, потиснатостта и гневът му щяха да се натрупат някъде.

Макар да бях съгласна с нея — или вероятно защото бях съгласна — възразих:

— Хайде, лельо Виви, аз не съм първата жена, която преживява фиктивна бременност.

— И не сте първата, която я маскира като спонтанен аборт.

След това мина дълъг миг преди да добави:

— За щастие.

В тишината страховете ни се блъскаха, оправданите и неоправданите. Представях си как виенското общество разнася историята ми: отначало щяха да я повторят от любопитство, след това от желание да блеснат с разказ за нечувана история, а накрая за да ми навредят; щяха да се отнесат към мен като към симулантка, манипулаторка и луда; ревнивите жени щяха да съжалят бедния Франц и да му пожелаят друга съпруга — тях самите, например.

Леля Виви завърши:

— Вярвайте ми, дете мое, по-добре да захранвате хората с дребна драма, отколкото с истинска трагедия.

Бях съгласна с думите й, а се чух как възразявам:

— Истинска трагедия… Не преувеличавате ли?

Тя впи виолетовите си очи в мен:

— Какво смятате да правите, дете мое?

— Ами нищо…

— А за да се излекувате?

— Лельо Виви, не съм болна!

Тя прехапа устни и ги раздвижи наляво-надясно, което оставяше впечатление, че върхът на носа й мърда.

— Не, не сте болна в обичайния смисъл на думата. Но кой ви гарантира, че няма отново да направите фиктивна бременност?

— А не, не и втори път.

— Защо?

— Не и втори път.

— Обяснете ми, защо няма да го направите отново?

Струваше ми се очевидно. Но не намирах аргументи.

Леля Виви си сипа втора чаша чай и продължи:

— Все още ли искате да имате деца?

— Да. Повече от всякога.

— Тъй че отново можете да подхраните някаква илюзия у себе си. Какво ще бъде по-различно…

— Веднъж вече се случи и няма да се случи втори път.

— Така ли? Повечето хора повтарят едни и същи грешки цял живот. Жени, влюбващи се в мъже, които ги бият. Мъже, привличани все от въртиопашки, които ги скубят. Деца, омаяни от зловредни приятелства. Жертви на измамници, които нищо не научават от бедата си и се оставят отново да бъдат мамени. Не, за повечето хора, скъпа моя, веднъж не стига.

— Какво мога да направя?

— Точно това се питам, скъпа. И вярвайте ми, ако открия дори зародиш на отговор, веднага ще дойда отново.

Провесих нос. Освен, че леля Виви ми натриваше носа със собствените ми грешки, употребата на думата „зародиш“ особено силно ме бе наскърбила. Затворих се в себе си.

Тя стана, внезапно развихрена — искаше да оставя спомен за енергичност при своите появи, — и грабна още няколко целувки, които натъпка в красивата си уста.

— Има две усещания, които човешката природа ненавижда: благодарността и съучастничеството. Никой не ги изпитва дълго време. Поех голям риск като разкрих пред вас, че знам истината, риска да изгубя топлите ви чувства.

Тя зачака отговор. Разбира се, сервирах й отговора, който желаеше:

— Лельо Виви, щастлива съм, че споделям тайната си с вас, и би било много грозно да ви упреквам за това.

В този миг осъзнах, че ми е сложила капан. Хитрушата бе обърнала ситуацията в своя полза. Бе отгатнала моите страхове и обида и ме бе изпреварила, като бе изразила вместо мен опърничавите мисли, които ми минаваха през ума, а накрая заключи с изпълнен с болка глас: „Няма да мислите за такива ужаси, надявам се?“

И така се принудих да й кажа, че я ценя безкрайно и винаги ще я обичам…

Няколко дни по-късно, докато галех стъклените топки в стаята си, ми съобщиха за леля Виви, и тя се втурна към мен с порозовели от оживление бузи.

— Чуйте, скъпа моя, казаха ми за един лекар евреин, който върши чудеса. Според слуховете, той лекува безнадеждни случаи, или поне случаи, които са се опрели на колегите му. Понеже се обгражда с последователи и мистерии, се ползва с голяма слава между хората на изкуството и с литераторите, което лично на мен ми изглежда подозрително. Между другото, от недискретни приятелки научих, че наистина е върнал зрението на ослепяла преди три години девойка, и че е излекувал друга от нейните мании. Странното е, че изобщо не докосва болните, не ги оперира и не им предписва лекарства. Не, няма нищо общо с обикновените знахари и селските вещери. Както изглежда, той само си говори с пациентите. Повтарям, че не вярвам нито за секунда в това. Някакъв си маг с езотерични заклинания. Във Виена много се говори за него и го смятат за последната възможност за спасение на неизцелимо болни. Доста противоречива личност, трябва да призная. За едните е шарлатанин, а за другите — велик учен. По мое мнение истината се намира някъде по средата. Във всеки случай се превръща в моден лекар. Нарича се Зигмунд Фройд.

— Искате да ида при него ли?

— Дума да не става. Един Валдберг не се лекува при евреи.

— Ако помага…

Тя ме хвана за ръцете, за да ме принуди да замълча.

— Точно с такива разсъждения един ден човек губи своите отправни точки. Не бива да насилвате своите принципи.

— В своите принципи нямам нищо против евреите.

— Разбира се, аз също. И все пак ще се съгласите, че не можем да се доверяваме на евреин, ако не сме такива. Има задължителна йерархия, Анна, иначе светът ни ще се сгромоляса. Между другото, Франц би ме укорил за това, той не би понесъл някой левантинец да ви съблича и преслушва.

— Но вие ми казахте, че той не докосва своите…

— Да преглежда тялото и да преглежда душата, то е все едно. Човек не бива да приема вмешателство от кой да е. Докато съм жива, това няма да се случи, и няма да имам причина да се червя, че съм ви изпратила при евреин.

По стиснатите ноздри и внезапния безпорядък на свободните кичури, които падаха край ушите й, забелязах, че леля Виви е стигнала до върха на своето раздразнение. Да, мила Гретхен, знам, че това поведение може да те шокира, защото самата ти не се поколеба да се омъжиш за твоя Вернер, който е наполовина евреин. Как да ти го обясня?

Тук, във Виена, в средите, в които влязох, с произхода се шегуват по-малко дори отколкото с парите. Не само човек трябва да се среща с поне равни нему семейства, но даже и в рамките на една и съща каста човек също трябва да внимава, казва леля Виви, за „своя цвят“. Нашествието на евреи в този кръг, в който семействата непрекъснато си ходят едно на друго на гости, дори ако мъжът е елегантен, а девойката изящна като статуетка, минава за лош вкус, за оскърбление към благоприличието и дори за обида, хвърлена в лицето на онези, които спазват правилата. „Какво, натрапвате ми евреин във вашия дом, докато аз ви го спестявам в моя? Това ли съм заслужил?“ Аристократите не знаят защо правят това деление, знаят единствено, че трябва да го правят, иначе ще предадат или наранят своите. Подборът има по-голямо значение от причините за подбора.

Но съм виждала изключително богати еврейски семейства да се появяват в изтънчени домове. Това смесване сваля класата на приема и му придава пъстър, космополитен вид, като го превръща в нещо като Бала на четирите изкуства, където най-доброто и най-лошото вървят ръка за ръка и където всичко е равно и нищо няма значение. На такива вечеринки един истински Валдберг разбира, че домакините са се примирили с присъствието на евреите, защото те имат милиони; а един истински Валдберг не смята златото за добродетел — той притежава злато по рождение — и смята, че съществуват качества по-ценни, които не могат да се придобият: принадлежността към дадена каста, към една чиста, носеща престиж родословна линия. Именно това изтъкват семейство Валдберг, когато отказват да канят евреи. А онзи, който би посмял да се опълчи срещу този кодекс, няма да се издигне над другите, а ще бъде изключен от тяхната среда.

Нещата, за които ти говоря тук, само ги отразявам, не се подписвам под тях. И най-вече, естествено не съм мислила за тях по време на разговора ми с леля Виви, защото си оставах съсредоточена върху собствения ми проблем. Затова възкликнах:

— Щом не мога да ида при този доктор Фройд, защо ми говорите за него?

— Този човек е имал съобразителността да предвиди онова, което сега си говорим с вас. Тъй като е осъзнал, че като евреин, никога няма да има клиентела в определено общество, той е обучил група лекари в своите методи. Между последователите му има и няколко нормални люде, искам да кажа не евреи. Тъй че ви предлагам да идете да се прегледате при един от тях.

Иди, че разбери, скъпа ми Гретхен, защо прегърнах леля Виви, и така се съгласих по принцип на тази среща. А четири дни по-късно отидох на нея.

Имах доверие в проницателността и смелостта на Виви. Споменът за разбеснялото се махало, което бе отгатнало аномалията на бременността ми ме подтикваше да се сдуша с нея по тези несигурни пътища, пътищата на окултното и на нетрадиционната медицина.

За да не се усъмни Франц в нещо, леля Виви беше подготвила стратегия: беше измислила дълги проби, при които трябвало да мерим корсети — нищо по-скучно за един мъж. Тъй че Франц благоразумно се въздържа да ни придружи.

Каляската ни отведе в подножието на една шестетажна сграда, в която работеше доктор Калгари. Дори само тази подробност ме развесели: най-сетне щях да видя как изглежда един апартамент! Признавам си, че ми е трудно да си представя как хората се съгласяват да живеят нагъчкани един върху друг. Би ли понесла, Гретхен моя, три или пет семейства да живеят над теб, да търчат, да пеят, да танцуват, да се карат, да спят, да се любят, да се изхождат, и да живеят живота си, без да ги е грижа за теб, който мърдаш под тях? Аз лично бих имала чувството, че ме убиват, тъпчат и душат.

И кабинетът на доктор Калгари беше разположен именно на първия етаж.

Отвори ми една жена — отгатнах, че става въпрос за секретарката му, — въведе ме в малка зловеща стая, мебелирана единствено със столове, „чакалнята“, както тя я нарече приповдигнато, или иначе казано, килията, където човек имаше единствено правото да седне и да гледа килимите с излиняла основа и избелели цветове, които представяха два епизода от римската история — отвличането на сабинянките и завръщането на сабиняните.

Пет минути се терзах, седнала на края на стола и готова да си тръгна, ако трябваше да чакам и един миг повече. Бяха ме изоставили в тихия апартамент. Сега, когато пиша това писмо, си мисля, че този епизод бе мизансцен, за да ме направят по-податлива и да героизират лекаря, който щеше да се яви като спасител.

И наистина, доктор Калгари бутна една двукрила врата и ме избави от отегчението.

Трябва да призная, че беше хубав мъж, със стройни талия и гърди, изящни черти под поддържана брада и напомадени черни коси.

След няколко думи на извинение — не повярвах и на една троха от приказките му — той ме покани да го придружа в кабинета му.

Пред една стена, отрупана с книги, той се настани зад покритото с египетски статуетки бюро и ме покани да седна.

— Как открихте психоанализата?

С това варварско име той обозначаваше разработения от еврейския маг Фройд метод. Разказах му за намесата на леля Виви. Очевидно обяснението ми не му хареса, защото направи физиономия. Това никак не ме обезсърчи и с няколко изречения му обясних своя проблем.

— Не искам това отново да се случи, докторе. Следващия път трябва наистина да забременея.

В този миг той започна да се държи странно. Първо ми забрани да го наричам доктор, защото, заяви ми той, не бил лекар, макар да разчитал да ме излекува — трябваше да се усъмня още при това потискащо признание… След това ми обясни, че ще се виждаме поне за по един сеанс седмично, ако не и два.

— Колко време?

— Това ще зависи от вас.

— Моля? Не знаете колко време ще ме лекувате?

Тази липса на точност също трябваше да ме постави нащрек, но той заразказва много сладкодумно. Навърза поредица безсмислици и се спря на най-стъписващата от тях: по време на срещите съм щяла да говоря аз, а той щял да се задоволи да слуша.

— Следвате ли мисълта ми? — наблегна той. — вие ще изпълните задачата да изясните нещата, не аз. Вие сте болната и единствено вие можете да си помогнете.

През целия си живот не бях чувал нищо по-нелепо. Заради доброто си възпитание не отвърнах нищо. Той се разпали:

— Вашата воля да се оправите ще предопредели ефикасността на анализата. Изцелението е във вашите ръце.

Макар и объркана, си позволих нотка хумор:

— Кажете ми за колко ще работя?

— За сто талера на сеанс. Платими предварително, естествено.

Уф, това се превръщаше в отявлена измама…

Реших да продължа с язвителността:

— Ласкател. Не знаех, че компетентността ми струва толкова.

Без нито една усмивка — тъжният сър няма никакво чувство за хумор, — той надълго и нашироко ми обясни, че договорката за парите е необходимо за лечението условие. Посещенията при него трябваше да ми струват нещо и да плащам сеансите си по „психоанализа“, щяло да представлява вид саможертва.

Щом завърши, уверен, че ме е убедил, той ме попита какво мисля за това. Казах онова, което ми мина през ум:

— Надявам се, че с хонорарите си ще можете да смените двата отвратителни килима в чакалнята си.

— Отвратителни ли? И защо?

— Качеството на изработката, но най-вече темата. Ненавиждам тази история.

— Защо?

— Отвличането на сабинянките ли? Непристойно отвличане. На римляните не им достигат жени и отиват да отвлекат тези на съседите си, сабиняните. Прекрасен пример!

— Бихте ли предпочели те да практикуват кръвосмешение?

Шокирана от забележката му, все пак я подминах и продължих:

— А с втората картина „Завръщането на сабиняните“ е още по-зле. Те години наред търсят жените си, които сега пък са се вкопчили в своите нападатели, към които са се привързали.

— И с какво това е по-лошо, според вас?

Не бях срещала нищо по-дебелашко! На всичкото отгоре се бе навел към мен през бюрото с ококорени очи, сякаш наистина искаше да разбере. Какво магаре! Учтиво го поставих на мястото му:

— Чуйте, не съм дошла да си говорим за килими, дошла съм заради себе си.

— Когато тълкувате тези картини, вие говорите за себе си, госпожо фон Валдберг, разказвате ми вашата история, не тяхната.

— Така ли?

— Да. Така излагате пред мен какво според вас е насилие и какво значи непоносимо.

При тези думи се затворих в себе си. Има ли човек право да се показва толкова повърхностен? Общ разговор на неприятни за мен теми щял да ме излекува, така ли? Да бъдем сериозни.

Изправен през скептичното ми изражение, доктор Калгари отново подхвана обясненията за психоаналитичното лечение — ах! тази дума му пълнеше устата — и започна да ми вади думи, които окончателно събудиха моята бдителност.

— В някои дни няма да ми кажете нищо, госпожо Фон Валдберг, и това ще си остане работен сеанс. В други дни ще плачете и това ще бъде напредък. В някои дни ще ме ненавиждате. Но в други моменти ще ме цените, твърде силно ще ме цените и ще се палите. Това се нарича пренасяне. Отсега можем да предвидим, че ще имате усещане, сякаш сте влюбена в мен.

В този миг свързах всички нишки на зашеметяващата бъркотия, с които от час насам ме заливаше, и ситуацията стана ясна — той ми обявяваше, че ще имаме връзка. Този ласкател ме задяваше под претекст — какъв дръвник! — че сама ще му дам аванси. И се впускаше в това най-спокойно, както човек пише рецепта.

И, прибавяйки действия към думите си, ми посочи един покрит с килим диван:

— Легнете на дивана.

Изправих се, с рязък тон се врътнах на пети и му подхвърлих.

— На грешен път сте, господине, не съм такъв тип жена.

И го зарязах.

Отвратителният човечец има безсрамието да ме преследва по стъпалата на сградата — какво невъзпитание, за щастие вече не чувах нищо от онова, което ми говореше.

Изскочих на улицата, изтичах до каляската на леля Виви и докато се качвах в нея, заявих:

— Измамили са ви, лельо Виви. Не само е мошеник, но е и човек, който се възползва от жени.

О, Гретхен моя, светът е населен само от хищници и наивници. Понякога хищникът се крие под външността на наивник като доктор Калгари, а понякога хищникът се оказва голям наивник като леля Виви. Дали дори за миг бе повярвала, че този мошеник, който се прикриваше под съмнително название „психоаналитик“ — а защо не и великия Мамамучи, като лъжливите турци у Молиер, — щеше да ме утеши от каквото и да било?

Ще се опитам да изчистя гнева си като ида да погаля моите стъклени топки. Ако ме приемаш в това състояние, прегръщам те.

Твоя Анна

18

Колата за малко да се сурне по наклона, върна се на шосето в последния миг, а след това енергично и без да забавя, се понесе по пътя, който завиваше надясно. Кабриолетът сякаш се сплескваше под натиска на противоположни сили, някак се свиваше и издуваше мускули.

Гумите изскърцаха, сякаш радостни да се впуснат в атака воини.

Какво опиянение! Босите й стъпала прилепваха към педалите. С все сила и в пълно съзнание, тя имаше усещането, че се претопява в автомобила, че шумът на двигателя заменя нейното дишане, ламарините са продължение на тялото й до степен тежестта им да се хармонизира, едно движение на лявото й рамо изместваше целия тон желязо настрани. Ани шофираше, както и живееше — на ръба на смъртта.

Подложила лице и разпуснала коси, тя гълташе шибащия въздух. Плесници, да, постоянни и следващи една след друга плесници, ето какво й причиняваше вятърът, ето как се отнасяше той към нея. Но тя обичаше това и не му се сърдеше, не, инатеше му се, пореше го и минаваше през него, разсичаше го и винаги печелеше в двубоя.

Скоростта я освобождаваше от скръбта й и я връщаше към най-важното: да се чувства жива, наситено жива, защото с двеста на километража, смъртта чака своя ред в канавката.

Отекна сирена!

— Мамка й и страна! Човек вече и пръста си не може да мръдне.

Адреналинът й се бе покачил, от което гневът и се усили; тя спря край пътя и загледа как полицаят приближава.

Той спря мотора си пред нея, слезе величествено, а след това приближи с раздалечени крака, сякаш между тях си оставаше един виртуален мотоциклет.

Ани избухна в смях.

— Не е ли забавно?

Полицаят направи физиономия, готов да възрази, но предпочете да се въздържи и зареди ритуалните опявания:

— Госпожо, знаете ли, че се движехте с двеста километра в час?

— Надявам се, че го знам. Не всеки може да го прави. И най-дребната грешка би била фатална. И на вас ви хареса, нали?

— Госпожо…

— А, не! За какво сте влязъл в полицията, ако не, за да карате законно с превишена скорост? Не сте на мотор, за да ловите дядки с трактори. Добре, че от време на време има такива кибритлии като мен, за да ви позволят да дадете газ на макс!

Той зяпна объркан. Докато тя говореше, той я разпозна.

— Вие сте… филмовата звезда?

— Ани Лий, да.

Той се усещаше, сякаш бе влязъл през екрана. Възможно ли беше? Създанието, чието лице обикновено виждаше огромно върху пет на три метра, сега стоеше на няколко сантиметра от него и му отговаряше естествено и грациозно.

Тя се усмихна на ефекта, който бе произвела.

— Доволен ли сте от мотора си?

— Ами…

— Вие ли го избрахте или не?

Макар да имаше желание да продължи разговора, той трябваше да си върши работата. Но тя го изпревари:

— И как реагира вашето семейство? Мама мразеше да ви гледа как яхвате някой голям куб, но откак сте в униформа, вече не се бои, така ли е?

Развеселена искра мина през погледа на мотоциклетиста.

— Би трябвало да се присъединя към полицейския корпус — завърши Ани. — Това е единственият начин да продължа да карам бясно, без да получавам глоби или да ми налагат присъди. Как мислите?

Мотоциклетистът избухна в смях.

Тогава Ани го изгледа с големи, широко отворени очи и издължи лице като малко момиченце, което получава наказание.

Победен и поласкан, че тя си дава труда да изпълни заради него такъв номер, мотористът завърши:

— Добре. Затварям си очите. Обещайте ми да завършите пътя си с нормална скорост.

Тя кимна. Но и двамата бяха наясно, че лъже. Той въздъхна, като вече съжаляваше, че девойката ще си тръгне.

— Къде отивате?

— На снимачната площадка на следващия ми филм.

— Как се казва той?

— „Момичето с червените очила“.

— Ще ида да го гледам, Ани Лий, както всички преди него. Но защо карате вие? Мислех, че студиата ви осигуряват лимузина с шофьор.

— Не съществува шофьор на лимузина, който да може да ми достави това изживяване. Ако познавате такива, моля ви, освободете ги от затвора и ми ги доведете. А дотогава ще бъда принудена аз да поемам волана.

Той се усмихна, замаян от наглостта на Ани.

Тя потегли, след това със скоростта на охлюв му отправи очарователен жест с ръка. Той за малко да отвърне, но се сети, че трябва да се държи като полицай.

Ескортира я още километър, в който тя шофира със скоростта на пешеходец. След това я изпревари, хвана друг път и се отдалечи, убеден, че след заминаването му Ани пак ще да настъпи газта.

Щом пристигна на площадката, където екипът се бе настанил за няколко външни снимки, Ани повери колата си на един стажант и се втурна в своята каравана.

Атмосферата на снимките заприличваше на открита война.

Първо, звездата пристигаше с грандиозно закъснение, дължащо се на късното й лягане — едва в четири, след като се върна от дискотека — и на размазаното й състояние — махмурлук и спад след наркотична еуфория. А сетне, опропастявайки всички графици, тя затвърждаваше своето превъзходство: беше звезда и щяха да я чакат като звезда. Откакто бе спала със Зак, Ани вече не се боеше от режисьора; напротив, стигаше й да си го спомни гол и да се сети за гъстото му окосмяване, за да й се стори смехотворен. Той вече не упражняваше никаква власт върху нея, нито властта да я накара да бъде точна, нито тази да я спре да го имитира, докато коментира думите му. На три пъти го бе нарекла „тъпанар“ пред хора.

Що се отнася до Дейвид, неговото лицемерие започваше да става явно. Ако Ани първа го бе надушила, сега всички се усещаха, дори и той, защото когато се показваше влюбен пред Ани или й подхвърляше нещо сладникаво, очите му изпадаха в паника за части от секундата и разкриваха, че вътрешно се бои дали е убедителен.

На Ани не й дремеше. По-лошо дори, това я успокояваше. Когато посредствеността на околните й станеше ясна, тя започваше да диша по-дълбоко. Това опростяваше не само отношенията й с тях, но и със самата нея, така упрекваше по-малко себе си. Посредствена в страна на посредствени, тя се боеше само от някоя изключителна личност.

Колкото до Итън…

Итън не бе приел тя да бяга от него. Беше се опитал да стигне до нея и да й попречи отново да потъне в зловредните си навици. От деня, в който се бе поддала на опиума, тя все го срещаше на пътя си, на влизане у дома, на излизане от студиото, но се правеше, че не го вижда. Той не се отказваше. Една сутрин се бе втурнал към нея и я бе повикал, а тя бе продължила да върви, сякаш той принадлежи на свят, с който тя няма вече нищо общо, призрак, който се опитва да извика жива жена.

Този ден трябваше да снима последната сцена с една актриса, която бе издигнала в култ — Табата Кер.

Защо я ценеше ли?

Табата — наричана от цял Холивуд Сак-Вюитон, толкова шевове имаше по кожата на лицето й — древна, закръгленка, нахакана, язвителна, кораба, глава без врат, хлътнала в яки рамене, къси движения и студен поглед, — й се струваше несъкрушима. Непоклатима като скала. Каквото и да й се случеше, тя издържаше на удара с шеги и закачки. Ани й завиждаше, че е успяла да стигне до такава устойчивост.

Щом се приготви, отиде на снимачната площадка да поздрави Сак-Вюитон, която се остави да я целуне, като същевременно се правеше, че я отблъсва, за да спаси грима си.

— Пиле, започнаха да ми мажат фасадата в седем сутринта и работиха в екип по няколко, тъй че стой по-далечко. Исторически паметник в риск. Из развалините се ходи трудно.

— Доволна съм, че ще снимам с теб — отвърна Ани.

— А аз съм доволна просто, че ще снимам.

Изрепетираха, нагласиха рефлекторите и заснеха сцената.

Щом викнеха: „Камера!“, Ани се преобразяваше: всичко у нея ставаше плътно, наситено, точно. Гласът й вибрираше, прекършваше се или заглъхваше; тялото й трептеше от вълнение; най-различни чувства преминаваха през очите й; тялото й също разказваше история, можеха да насочат камерата към дланите или стъпалата й, те също разиграваха ситуацията.

Срещу нея Сак-Вюитон правеше точно обратното. При сигнала „камера“ тя някак се свиваше и изгубваше част от аурата си. Докато Ани се озаряваше, тя угасваше. Доайенката изработваше съзнателна, внимателна към резултата професионална интерпретация. Всичко бе грижливо изчислено. Тя изпълняваше партитура, партитурата на Табата Кер в тази роля, съответстваща на очакванията, тоест без изненади. Въпреки това, тъй като й поверяваха само второстепенни пародийни роли, тя удовлетворяваше изискванията: силната й личност не се изличаваше напълно, още по-малко невероятната й външност.

При всяка поза Ани я поздравяваше, защото не си даваше сметка за несъответствието между собственото й отдаване и това на възрастната жена, към която хранеше почит. Под чадъра, който й държеше най-красивият стажант, Сак-Вюитон с удоволствие приемаше комплиментите на колежката си.

Зак страдаше. Той виждаше разликата между двете актриси, но се проваляше в опита да ги ръководи, защото Ани отказваше да го слуша, докато Сак-Вюитон уж одобряваше забележките с вид на убеден човек, а се оказваше неспособна да подобри играта си.

Зак реши да контактува с Ани посредством тримата си асистенти. А тя, най-сетне склонила да се вслуша в думите му, отлепи като изтребител, макар че и преди това да летеше на известна височина.

Членовете на екипа не успяха да се сдържат и й се възхитиха. Разбира се, Ани се държеше като разглезено дете — винаги ли по време на снимки щеше да си остане петгодишното дете от времето на дебюта си? — разрушаваше всякакви граници, струваше на продуцентите доста повече от хонорара си, но никой не можеше да отрече зрелостта на играта й.

Когато слънцето се сниши твърде много, за да може да прави „спойката“, обявиха края на снимачния ден.

Сак-Вюитон, едва докосната от умората, предложи на Ани да видят необработените снимки на „Момичето с червените очила“ в нейната каравана.

Когато ги разгримираха — частично за Сак-Вюитон, която се изправяше пред света само намазана с дебел пласт фон дьо тен, — те изгледаха снимките от последните седмици на един телевизионен монитор. Сак-Вюитон проследяваше своя номер, а когато нямаше отношение към някой откъс, наблюдаваше Ани и отбелязваше изключителните качества на младата си колежка.

— Пиленце, не е истина просто колко те обича камерата.

Обърна се, за да види какво мисли по въпроса Ани, а тя, разнебитена от умора, бе заспала още при първите образи.

Вечерта, по молба на Сак-Вюитон, двете жени се оказаха в един шикозен ресторант в Лос Анжелис.

Ани се появи с един час закъснение и се разля в извинения, без да може да си представи, че Сак-Вюитон, която бе наясно с нещата, тъкмо бе пристигнала.

Собственикът и сервитьорите се струпаха около актрисите, заповтаряха им каква чест е за тях да обслужват две славни представителки на Холивуд и проявяваха изключително раболепие и към едната, и към другата, дори повече към Сак-Вюитон, която си наложи да скрие, че познава всеки служител по име.

Ани изглеждаше занемарена. След възбудата по време на снимките и внезапния сън, сега усещаше, че й се гади, че е обхваната от тревога и че й липсват определени субстанции. Храната нямаше да й помогне. Какво да прави?

Когато забеляза рижото момче, което се занимаваше с гардероба, реши, че е спасена — той ходеше в „Red and Blue“, често го бе срещала в мазето, свлечен някъде, надрусан и с мехурчета по устата като риба в аквариум.

Под претекст да иде „да си освежи муцунката“, както казваше Сак-Вюитон, Ани се плъзна в тясната стаичка, приближи до мъжа и изхленчи:

— Помощ, в криза съм!

Той я загледа и се опита да се усмихне.

— Добър вечер. Аз съм Роналд.

Тя веднага разбра докъде иска да стигне той.

— Аз съм Ани. Бях те забелязала в „Red and Blue“.

— Жалко, че не си ми го казала там.

— Не съм от смелите — подшушна тя и направи физиономията, която я правеше сладка. — А червенокосите ми въздействат особено.

— Ммм, така ли? И защо?

— Хубави спомени.

Мъжът кимна. Тя простена:

— Можеш ли да ме облекчиш? Без това не мога да стигна до края на вечерята.

— Да видим.

Настъпи мълчание. Ани усети, че не бива да припира червенокосия, първо, защото умът му действаше на бавни обороти, а после, защото той си въобразяваше, че инициативата е негова.

Отправи му подканваща усмивка, за да го предразположи. Най-сетне той промърмори поласкан:

— Какво ще ми дадеш, ако открия някакви стари остатъци от нещо в някой джоб?

Тя извади единствената банкнота, която носеше.

— Сто долара, става ли?

Той потръпна, изкушен.

Тя помисли: „Уф, ще успея, без да бъда принудена да се чукам с него.“

Той поклати глава.

— Обърни се.

Ани се подчини. Мъжът се боеше да не би тя да разбере къде той си крие дрогата. Прекрасна новина: щом вземаше такива предпазни мерки, значи щеше да му остане още, след като й продадеше една доза.

— Добре. Дръж.

И той пъхна в ръката й сгънато листче с праха.

— Доскоро — прошепна Ани, преди да изчезне в тоалетната.

Щом се постегна — или щом убеди себе си в това, — тя се качи и отново седна до Сак-Вюитон.

— Скъпата ми гъсеничка — възкликна дребната актриса, — благодаря ти, че ме избра да играя в твоя филм.

— Не, не съм аз, това е…

— Шт, шт, шшшт, Зак дори не ме гледаше, докато играех сцената, той има очи само за теб.

— По друга причина е. Ние…

— Да, спали сте заедно и вече е свършило. Всички знаят. Всъщност, радвам се, че достигам до възрастта, когато вече на никой режисьор не му идва на ум да ме отведе в някоя хотелска стая. Намирах, че в това има нещо… феодално.

— Не се случи точно това…

— Разбира се, бамбуче, с теб е обратното. Ти ги принуждаваш да спят с теб, за да им се качваш след това на главата. Вярвай ми, ние, другите жени, ти се възхищаваме, че най-сетне се отнасяш с мъжете по начина, по който ние мразим те да се отнасят с нас. Какво сочно отмъщение. Но да се върнем на стадото, както казваше майка ми, която никога не бе напускала Ню Йорк, и да разгледаме твоя случай, зайо. Ако Зак се бе втренчил като замаян в теб, то е защото ти беше омагьосваща… Голяма актриса, прасенце, много голяма.

— Ти също, Табата…

Дребната й ръка, прищипната от пръстените, удари ядно по масата.

— О, не, моля те. Без лъжливи хвалби. Много добре мога да преценя колко струвам. Камерата те обича, а мен не ме обича.

— За възрастта ли говориш?

Табата стрелна към нея поглед тип: „възрастта ли? Каква възраст?“, но добави изящна гримаса, която да подчертае, че разиграва неразбиране, физиономия, която да засвидетелства нейната проницателност и чувство на хумор.

Сервираха им.

Възрастната актриса схруска една скарида и възкликна с вдигнати към тавана очи, сякаш животното я бе вдъхновило:

— Знаеш ли, че имам прякор?

— Ами… не…

— Лъжкиня! В гилдията ме обозначават единствено с това прозвище: Сак-Вюитон.

— Така ли?

— Този път играеш слабо, невестулке. Всъщност, играеш най-вече една невъзможна ситуация, която не може да бъде убедителна и една секунда. Защото, представи си, този прякор, Сак-Вюитон, си го дадох аз сама!

— Не!

Ани искрено се изненада. Как човек може да си причини такова страдание, прякор, който подчертава онова, което бе изпортено — прекалено видими и прекалено многобройни операции на естетичната хирургия?

Табата Кер продължи, докато белеше черупките на скаридите:

— Камерата, калинке моя, не разсъждава, тя запечатва. Когато приближава до теб, не затваря очи като жиголата, напротив, отваря ги, и без да проявява доброта, хваща недостатъците ти, всичките ти недостатъци. Мама му стара, тази грубиянка камерата няма грам изтънченост и не подбира. Безсърдечна кучка без капка уважение. Ако държах да оцелея в киното, след като бях платила три басейна на пластичния ми хирург, трябваше да играя открито: дадох си псевдоним на разбита мутра, като се надявах, че щом някой започне да търси опустошено лице, веднага ще си помисли за Сак-Вюитон.

Тя се изсмя хъшлашки.

— И успях.

Ани се усмихна и изпита облекчение, като разбра колко бляскаво върви през живота си любимата стара дама.

— Каква хитруша си, Табата.

— О, този комплимент ще приема, светулчице. Представяш ли си, ако не бях умна, с моята физика и скромните ми драматични качества, никога нямаше да успея да направя кариера!

— Преувеличаваш…

Ани се възмути. А събеседницата й не играеше някакъв номер на кокетка, тя се бе отказала от стила си на грандама и настървено отхапваше от хляба с орехи.

— За седемдесет години срещнах наистина много жени, които бяха истински хубави, по-даровити от мен, по-добри актриси и имаха очарователни гласове. Всичките изчезнаха. Всичките! А аз оставам. Нямам много таланти, само един: да остана дълго в занаята.

Тя изведнъж извъртя темата и внезапно запита Ани:

— Затова исках да поговоря с теб, мишчице. Боя се за теб.

Ани сви вежди.

Сак-Вюитон се обърна към нея и потопи поглед в нейния.

В този миг Ани разбра защо изпитваше неудобство: споделяха една маса на ъгъла на дивана и не седяха една срещу друга. Сак-Вюитон гледаше към залата и малко се насочваше към сътрапезницата си, сякаш клиентите бяха нейната публика и тя се обръщаше към тях, когато произнасяше репликите си, като римски актьор, който не се обръща към своя партньор. А сега бе зарязала актьорските си маниери и се бе навела към Ани:

— Малка моя, аз съм просто смесица от стар боен кон и мръсница, но държанието ти към мен още от началото ме трогна. На няколко пъти ми протегна ръка, а аз нямах какво да ти дам в замяна. Убеди ме в приятелските си чувства. И сега, когато старата се измори, си рекох, че е време да платя дълга си. Тъй като най-доброто у мен е умът, размислих над твоя случай и те предупреждавам… Ти си гений, газелке, истински гений на драматичното изкуство. И това те прави по-уязвима. Когато снимаш някоя сцена, ти не си играеш, отдаваш се цяла и гориш. Накрая ще се прекършиш.

Тя насочи пръст към нанизите фалшиви перли, които покриваха гръдта й като оръжие на гладиатор.

— Аз не мога да се прекърша. Само смъртта ще успее. Имам твърда кожа и гранитен дух. Нищо не може да ме разклати. Толкова по-добре и по-зле. Силният ми характер ме прави интересна, но ми попречи да стана велика актриса. В замяна, обаче, този проклет темперамент ми позволява да съм що-годе щастлива жена. А ти не си. По начина, по който се хвърляш на врата ми, или като гледам как играеш сцените си — сякаш животът ти зависи от това, — знам, че не си щастлива.

Ани преглътна сълзите си.

— Не си щастлива, защото отваряш вратата си за огромни чувства. Преди малко, докато гледах заснетите сцени, си дадох сметка за това. Когато се смееш, се смееш, а не хихикаш… Когато плачеш, плачеш, а не цивриш… у теб всичко е голямо, няма нищо дребно или дребнаво. Ти не се гледаш отстрани как правиш нещата, а се отдаваш, правейки нещата. Не ти търсиш страстите, а те те завладяват. Ти играеш, като се раздаваш, играеш като месия, прикован на кръста. Затова те харесва камерата. А също и публиката. Не, публиката не ме обича, обича да я забавлявам, това е друго. А теб те обожава, защото ти й даваш огледало, в което се разпознава. Да, в твоето лице, твоите очи, твоите ръце тя открива своите емоции, но по-хубави — защото ти си хубава, — и по-благородни — защото ти си чиста.

Тя посочи празната си чаша на сервитьора.

— Аз блестя само в театъра. Там се хвърлям в огъня, по-малко изчислявам, не се питам как ме заснемат, стоя си на мястото и не го отстъпвам никому. На екрана не съм нито добра, нито лоша, просто ставам. Всъщност, както повечето актьори. Докато ти, сърничке, си феноменална. Ако си придобила статут на звезда тъй млада, то не е само поради чист късмет. Имаш качества за това.

Тя близна бургундското, намръщи се и поиска бордо. Ани не се намеси в тези интермедии, нито в монолога й: просто присъстваше, сякаш залепена за устните й.

— В киното има само два вида звезди: болни и скръндзи. Скръндзите в играта не мърдат, не правят физиономии, държат се на ръба на неизразителността и показват само маска, под която се отгатва някаква форма на вълнение, този тип камерата идва да ги търси, обглежда ги и тършува за чувства из тях. А те, скъперници докрай, показват само нечетлив ръкопис с много задраскани места, които зрителят, благодарение на монтажа, ще успее да разшифрова. Другите, болните, са онези, които изцяло се отдават в момента на играта, онези, които са щастливи само между „Камера“ и „Стоп“. Защо щастливи ли? Защото забравят себе си; защото се отдават; защото там съществуват, пълнокръвни, на мига, защото най-сетне тази свръхранимост, която прави ежедневието им непоносимо, намира къде да се разгърне. Тези, към които принадлежиш и ти, са осакатени откъм живот. Ден след ден действителността ги блъска, разкъсва ги на парчета, разстрелва ги.

Тя хвана ръцете на Ани.

— За какво са измислили киното? За да убедят хората, че животът има формата на една история. За да наложат идеята, че сред безредните събития, които преживяваме, има начало, среда и край. Киното замества религиите, слага ред в хаоса и въвежда разум в абсурда. Най-добрите приходи от билети са винаги в неделя! Зрителите имат нужда от това, а и ти също, мармотче мое. Ти искаш някой сценарий да ти зададе отправната и крайната точка, да ти начертае маршрута и да ти посочи какво трябва да кажеш, усетиш и предприемеш, и ти посочва пропастите и върховете. Трябва някой да ти очертае път, ако не, пропадаш. Ти си гений, питонче мое, и това е тъжно! Щеше да е по-добре да си посредствена… Ще оставиш след себе си голяма светла диря, но няма да бъдеш щастлива.

Докато Сак-Вюитон я наставляваше с обилното красноречие на театрална актриса, Ани се посъвзе.

— Какво да направя?

— Да се решиш да бъдеш това, което си: Избраница. Това означава, че ще се раздираш между привилегии и дълг. В замяна на това, удоволствието…

Двете жени се разделиха с целувка. Сак-Вюитон бе развълнувана от тази крехка девойка, над която виждаше как надвисват бури, а Ани притискаше залитащата Сак-Вюитон в прегръдка и се чудеше дали ще я види някога отново. Всяка от тях се боеше за другата.

Щом изпрати възрастната жена до таксито, Ани се върна в ресторанта да оправи сметката — Сак-Вюитон не плащаше никога, дори когато самата тя бе отправила поканата.

Отиде при червенокосия от гардероба.

— Къде отиваш?

Работното му време бе свършило и вече бе взел малко наркотик.

— Ще те изпратя — отвърна той.

— Къде?

— У нас.

Тя прие, без да се колебае.

19

Откак бе пристигнала в бегинажа, Ан сияеше.

В този обширен, засаден с дървета двор, където обитателките на почти еднаквите къщички се гледаха едни други през тънките стебла, Ан заемаше осмата отляво, щом се мине портата, най-отдалечената от кладенеца, една къщурка с червени капаци. И отвътре, и отвън, този дом бе удобен и кокетен, и Ан оценяваше подредбата му, която се ограничаваше до най-необходимото. Задните прозорци, които гледаха към катедралата „Светият Спасител“, пропускаха най-богатата светлина, северна, бяла, разсеяна, опалова отсянка, която осветява, без да създава сенки.

Посетителят можеше само да се впечатли от женското излъчване на бегинажа, и то не идваше единствено от обитателките му — нито един мъж нямаше право да живее там, — а от миниатюрния размер на сградите, от изяществото на фасадите, в които се редуваха розови тухли и бежов камък и от педантичната им чистота. Властваше усещането за покой. Приветливият правоъгълен двор, завладян от дърветата, превръщаше къщурките в гъбки, поникнали в подножието на гъсталака.

Ан споделяше своя дом с една шивачка от Антверпен.

Когато си тръгна от леля Годеливе, тя се усети сякаш олекнала. Олекнала от миналото, както и от бъдещето. Вече никой не й припомняше за починалата при раждането й майка, никой не я принуждаваше да се задомява и други, все още неясни избавления, се очертаваха в живота й.

Брендор бе използвал влиянието си пред Великата Госпожица, за да я приюти тук.

Тази възрастна жена с изящни черти, прочута заради лавандуловите си очи, ръководеше бегинажа със спокойната властност на хората, които са в хармония със своите действия. Тя бе образована аристократка, ревностна читателка на философи и теолози, и не злоупотребяваше нито с положението, нито с ерудицията си, за да направлява своята нерелигиозна общност, козовете, които имаше по рождение и поради своята култура и които я издигаха доста над другите, тя пазеше в резерва, етаж, до който имаше достъп единствено тя, и явната й воля бе единствено да урежда за жените от бегинажа прост, чист живот, изпълнен с труд, молитва и смирение.

Макар Ан да не произхождаше от знатен род, Великата Госпожица я прие. Всъщност, вероятно точно по тази причина. И наистина, из Брюж вече плъзваха приказки, които критикуваха настоящата тенденция в бегинажа — да се приемат само момичета от високо потекло, докато първоначално той бе приютявал жени от народа.

Когато Брендор й представи Ан, Великата Госпожица дълго я оглежда.

Докато Ан и Брендор очакваха разпит, тя удължи мълчанието с едно вдигане на показалеца. Двете жени, една срещу друга, не помръдваха: изглежда, че Великата Госпожица влизаше в ума на Ан за мислено пътешествие, без посредничеството на думите.

Брендор усещаше, че водят истински разговор, без да произнасят нито дума.

В крайна сметка, след два пъти по четвърт час, Великата Госпожица заключи:

— Душата може да види красотата само ако самата тя е красива. Трябва да носиш божественото, за да имаш поглед към божественото. Добре дошла, Ан.

Без повече обяснения, Великата Госпожица отсъди издръжка и покрив за девойката, по адрес на която цял Брюж говореше.

Макар препятствията да се бяха стопили поради връзките на Брендор, леля Годеливе, която не осъзнаваше добре прекрасната възможност, продължаваше да се опъва: понеже градът виждал у нея изключително създание, настойницата упорстваше момичето да бъде прието в най-добрия манастир. А Брендор предлагаше отначало в бегинажа Ан да води един живот по средата, докато чака да открие истинското си призвание.

Тук Ан бе нова. Имаше чувството, че започва второ детство.

Когато се настани, тя трябваше да избере задълженията, които да изпълнява в тази общност от жени, които не бяха дали обет. Тъй като умееше да чете и да смята, й предложиха да работи при икономката, защото Великата Госпожица прецени, че има достатъчно жени, които да перат вълната, да я тъкат и да я кардират.

На другия ден, като видя как стариците се морят с физическа работа, Ан предложи да се занимава и със снабдяването с дърва: щеше да пренася снопи, да носи дърва и ако трябва да ги цепи, и добави, че при удобен случай ще чисти двора и ще отпушва външните шахти.

И спази думата си с радост. Всеки ден откриваше у себе си неизчерпаема енергия. Колкото повече се раздаваше, толкова повече укрепваше.

Брендор често идваше да я види. Официално, той я подготвяше за срещата, която тя скоро щеше да има с архидякона, а всъщност, заинтригуван от девойката, му се искаше да я наблюдава повече и да разбере обаянието, което тя упражняваше върху всички от случая с укротения вълк насам.

Когато приемеше да изостави за малко задачите си, тя сядаше до него на каменната скамейка.

През първите дни не изкопчи почти нищо от нея. Ако не от недоверие, то поне от неохота тя се боеше да говори дълго. С ловки въпроси, зададени с невинен глас, тя правеше така, че той да бъбри повече от нея.

Щом усети маневрата й, той реши да я сгълчи.

— Ан, искам да ми говориш, не да ме слушаш.

— Тук не мога.

— Кой ти пречи?

— Стените около нас.

Брендор направи физиономия, убеден, че тя отново измисля начин да му се изплъзне. А тя протегна ръка и кротко му подсказа да я последва.

Повървяха до едно дърво в средата на квадратна полянка.

— Тук — настоя тя — под липата. Ще бъде по-лесно.

Брендор си спомни за привързаността й към дъба по време на бягството й в гората и намигна на дървото, сякаш да го поздрави.

Ан се усети.

— Познавате ли се?

— Още не.

Тя се засмя.

— Ще се харесате.

Седнаха под клоните, опрели гръб в дънера. После дълго стояха мълчаливи, за да свикнат с дървото, освен ако не беше обратното и дървото трябваше да свикне с тяхното присъствие.

След известно време Брендор попита:

— Свърши ли Библията?

— Не. Твърде страшно е.

— Ан, бях те посъветвал да оставиш настрани Стария завет и да се задълбочиш в Новия. Не може да не прочетеш Евангелията.

Монахът Брендор бързо хвърли тревожен поглед наоколо, за да се увери, че никой не чува тези думи, които можеха да се окажат опасни, ако някой ги изтълкуваше като проповядване на лутеранска вяра.

— Във всеки случай — продължи той, — ти си чувала хиляди пъти по време на литургия историята на нашия Господ Исус Христос.

Ан присви устни невярващо.

— По време на литургията не слушам много-много.

— А какво правиш?

— Пея, гледам светлината, радвам се на каменните статуи, усещам мириса на съседите си, опитвам се да чуя как гласът на свещеника се разсипва в екот.

Брендор въздъхна.

— И не се молиш, така ли?

Тя се обърна възмутена към него.

— Напротив, много се моля. Моля се не само по време на молитвите, моля се по време на цялата служба. През деня също. Моля се почти непрекъснато.

— Какво наричаш молитва?

— Благодаря. Събирам себе си, за да избегна злото.

— Просиш ли милост от Господа?

— Няма да Му досаждам с моите истории.

— Молиш ли Го да се намеси за другите?

— Ако е възможно, предпочитам да действам.

Брендор стисна зъби: според това кой е слушателят, думите на Ан можеха да значат или греховна суета, или ангелска вяра.

— Когато свещениците ти говорят за Бог, какво усещаш?

— Отегчавам се.

Добре, че й бе наложил тази карантина, преди да влезе в манастир — и най-дребното й изказване можеше да шокира всеки служител на Църквата.

— Обясни ми защо се отегчаваш.

— Свещениците би трябвало да говорят за Господ като влюбени, зашеметени, запленени, изпълнени с признателност и обожание. Би трябвало ние да им завиждаме, че са тъй близо до Него, че Го представляват, да, ние би трябвало да умираме от завист и да искаме да заемем тяхното място, ако Го възпяваха подобаващо. Вместо това те размахват Господ като камшик: „Господ ще ви накаже, ако не в този ваш земен живот, то в ада!“ С техните огньове, пожари, жарави и шишове, с техните възмездия и вечни мъки успяват само да ме ужасят, имам чувството, че съм пиле, обречено на фурната.

Тя се обърна към Брендор.

— Ако свещениците са прави, патиците имат повече шансове от хората, поне не прекарват живота си да слушат как ще го завършат на грила.

Лек полъх развесели листата. Ан вдъхна с пълни гърди.

— Този Бог, братко Брендор, не ми помага да живея. Напротив, пречи ми.

— Защо казваш „този Бог“? Да не би да има друг, според теб?

Ан замълча. И това мълчание не изразяваше празнота на мисълта, а по-скоро богата мисъл, която отказва да се изрази на глас.

Брендор не можа да я извади от безмълвието й и се отказа да насилва разговора.

През следващите дни се задоволи само да наблюдава Ан.

Макар да вършеше тежка работа от сутрин до вечер, от нея струеше радост. Усмивка стоеше неизменно на лицето й, нежна, когато се обръщаше към другите, блажена, докато гледаше небето, влюбена, ако срещнеше животни.

Щом провереше сметките на тъкачите, които идваха да купуват вълна, тя отиваше под липата и се застояваше така, замислена и опряла гръб в ствола й. Често се отделяше от дървото и лягаше с лице към земята и разперени ръце.

Брендор не можа да се въздържи, доведе Великата Госпожица, посочи й легналата на тревата Ан и попита:

— Какво прави тя?

— Просва се във формата на кръст, прави като Нашия Господ Бог Исус Христос. Очевидно е, братко Брендор, защо ме питате?

— Ан дори не знае какво прави. Тя няма никаква религиозна култура.

Усмивка озари лицето на възрастната жена:

— Блажено невежество — въздъхна тя. — Този простичък ум достига, без сам да знае това, върховете на християнското вдъхновение. Душата й осезава и властва над думите, мислите и съжденията.

Те се усмихнаха един на друг, щастливи да видят как чрез непорочната Ан се оправдава тяхната дълбоко лична вяра.

— Чистите са чисти и от знания.

Добавяйки това, Великата Госпожица се освобождаваше от прословутата си ерудиция, от знанията си по гръцки, латински и иврит, от познанията си по стара патристика и от писаното от теолозите от всички епохи. В този миг човек би могъл да се закълне, че множеството й бръчки идват от умората от толкова прелистени страници.

Те отново замълчаха. След като Брендор изпрати Великата Госпожица, той се върна да изчака Ан.

— Какво правиш просната на земята, Ан?

Тя се изчерви.

Той заупорства. Тя предположи, че той й се кара, задето се цапа, и показа дрехите си без нито едно петно. Той тръсна глава и отново заупорства:

— Молеше ли се?

— Почти.

Този загадъчен отговор дълго резонира в него. Брендор се запита как ли човек може „почти да се моли“?

— Да идем под липата. Ще ми разкажеш.

Без да се колебае, той я подкани да го следва, отправи се към дървото и се настани сред излезлите на повърхността корени.

— Е?

Тя дойде при него.

— Лягам на земята, за да вдишам нейната мощ. В началото не усещам нищо, а сетне, ако се съсредоточа по-добре, долавям хиляди движения, които се изкачват към повърхността; нещо никне, гъмжи и шушне, до мига, в който най-сетне усещам единствената по рода си нейна сила. Тогава се прониквам с нея. Все едно се топля на слънцето. Тя ми позволява да бъда силна. И ми връща усмивката. О, не съм крадла, защото всеки път искам разрешение от земята.

Брендор остана като зашеметен.

Тази нощ върху боцкащия сламеник той дъвка и предъвква мислите си, изпълнен с възторг и смайване. От една страна, в онова, което Ан говореше, Бог не се появяваше, а от друга, тя описваше мистично удивление, предизвикано по-скоро от природата, отколкото от Светите писания.

Дали имаше междина между онова, което тя изпитваше, и християнството?

Брендор се изправи, развълнуван от отговора: не, нямаше междина. Ан, приносителка на послания, които сама не разбираше, получаваше своето озарение от назаретския дърводелец. Не беше ли тя измислила наново и спонтанно просването на земята във формата на кръст? Доказателство, че бе вдъхновена пряко от Исус Христос…

На сутринта Брендор си направи извода, че притеснението му от предния ден произтича от едно объркване: Ан нямаше речник. Тъй като никога не бе слушала свещениците, нито бе чела Библията, й бе трудно да изрази с правилните думи своите преживявания. Както чистите понякога са чисти и от знание, тъй и Ан не знаеше какво прави, но го правеше.

Монахът Брендор реши, че мисията му ще се състои в това да осветли Ан относно нещата, които минаваха през тялото и ума й.

20

9 юни 1906

Гретхен моя,

Забелязала ли си това чудо? Човек години наред няма никаква представа за някоя дума, а после, щом й обърне внимание, започва да я чува постоянно и навсякъде.

Точно това ми се случи с термина „психоанализа“. В последното си писмо ти разказах за експедицията си при доктор Калгари, а след това за моето бягство; навремето сметнах, че зървам в това претенциозно понятие — твърде научно, за да бъде почтено, — някаква измама. Виена вече беше тичала след Месмер и магнитните вани, защо не и след мага Фройд и неговите целебни диванчета?

Два месеца по-късно, бих искала да се върна назад във времето, да си взема обратно писмото и да го унищожа, защото оттогава досега не съм престанала по време на вечери и разговори да попадам на този необичаен метод, да говоря за него и — ще повярваш ли? — да се интересувам от него.

Как се случи тази промяна ли?

Съдбата знае как да си играе с вятърничави глави като моята.

Както си ми е навик, всъщност бях натрупала доста грешни представи.

Първо дойде случката със скритите стъклени топки. По тази болезнена точка ще се преборя със срама и на теб — само на теб — ще кажа истината.

Една сутрин ми съобщиха за посещението на банкера Шьондерфер. Наредих да отговорят, че Франц го няма, но той твърдеше, че иска да се срещне именно с мен.

След ранната си гибел родителите ми бяха оставили състояние, но със съзнанието, че го притежавам, аз се бях показала безразлична към неговото управление. За какво са му на човек милиони, ако ще прекарва часове да се занимава с тях? Да си богат, означава да се отървеш от грижата за парите, не е ли така? За мен банкерът е от същия порядък като гувернантката, келнера или готвача: да си гледа дребната работа и да не притеснява господарите си. Тъй че се канех да отпратя Шьондерфер.

Мъжът се поклони, благодари ми, че съм го приела и развълнуван, прочисти няколко пъти гърлото си.

— Побързайте, господин Шьондерфер, кажете ми какво оправдава вашето присъствие тук?

— По обичай би трябвало да се обърна към господин фон Валдберг, защото обикновено по тези въпроси отговорност упражнява мъжът. Но става въпрос за вашия портфейл, госпожо Фон Валдберг, за средствата, които са ви оставили вашите родители. Аз… аз… аз съм разтревожен.

— Но защо, Боже мой?

— Харчовете ви, госпожо. Говоря за личната ви касета, а не за онова, което сте вложили съвместно със съпруга ви.

— Е, и?

— Разбира се, не ми е работа да се меся. И все пак, тъй като знам, че не обичате да смятате, записвам тегленията вместо вас.

— Много добре.

— И тъй, можете да отбележите, че с тази бързина, скоро ще опразните сметката си.

— Моля?

— Ето писмена справка. С оглед на разходите ви, направих предвиждане за бъдещето. Нещата са… тревожни.

Грабнах листа, прегледах го, достатъчно бързо, за да си дам сметка, че не разбирам нищо, и достатъчно бавно, за да видя заключението: личното ми разорение си показваше носа за след две години.

Щом видя, че съм осъзнала удара, той се разбърза да ме успокои:

— Разбира се, вие имате и други капитали, инвестирани в недвижимости. Тук говорим само за парите в брой. Но се боя, че скоро ще ви се наложи да продавате недвижимите имоти, ако продължавате с тази скорост…

Замълчах за миг и се опитах да си събера мислите, но ми беше трудно: множество врати се отваряха в главата ми, само дето не водеха наникъде.

— Може би ще искате да преразгледате тези разходи? Бих могъл да ви помогна да отделите онези, които са наложителни от…

Изправих се, вледенена от гняв, и го отпратих.

Макар да възразяваше с елегантност, нелишена от смирение, аз останах непреклонна:

— Няма да се оправдавам, господине. Не бъркайте ролите: Вие, моята банка, ми дължите сметки, не обратното. Нека прекратим дотук, моля.

Той се оттегли. А аз изпаднах в пристъп на плач в будоара, където го бях приела. Почувствах се… как да кажа… насилена; опитът му за вмешателство в живота ми ме остави разкъсана и объркана, съжалявах за някои елементи от миналото си и се тревожех за бъдещето, и раздиращи мисли ме разтърсваха.

Разбира се, имах идеи как да дам рационални отговори на въпросите на Шьондерфер. Но точно рационалното отказвах аз. Животът ми нямаше защо да се показва кротък, нито предпазлив, нито рационален. В някои отношения бе такъв повече от достатъчно. Защо да слагам рамка на всичко?

Дали от сълзите и запушения ми нос? За миг ми се стори, че се задушавам.

Франц не разбра за това посещение. Три дни поред дебнах и за най-дребната промяна в изражението му, която би могла да бъде резултат от разговор с банкера. Никаква сянка не помрачи нашето разбирателство.

За сметка на това на четвъртия ден леля Виви се появи в часа за чай.

— Скъпа моя, защо толкова рядко ходим заедно при доставчиците? Обожавам да ходя при ботушаря, шивачите или модистката заедно с приятелка. Вземете ме със себе си следващия път и нека бъдем лекомислени.

По овалното й лице се изобрази неустоима умолителна муцунка, тази, която тя показваше на любовниците си, за да я наградят с някой хубавичък подарък.

Не усетих накъде бие и наивно и тромаво отвърнах:

— С удоволствие. Но знаете ли, лельо Виви, аз не съм кокетка. Налага се Франц да настоява, за да си поръчам някоя модна стока. Обличам госпожа Фон Валдберг, а не себе си, Анна.

— Струва ми се, че съм го забелязала. Тъй че, мила моя, не разбирам: Шьондерфер, когото срещнах случайно, ми каза, че живеете нашироко.

Пребелях. Как беше посмял…

— Ох, мразя ги тези банкери — продължи леля Виви, за да ми попречи да се възмутя. — Понякога са по-лоши и от най-бъбривата камериерка, с единствената разлика, че човек не може да ги уволни. Бърникат из джобовете, из чекмеджетата и ковчежетата ни за бижута и търсят да разберат с какво си запълваме времето, без загадки, без сенчести зони, и искат да знаят произхода и предназначението на всеки талер. Непоносимо! Мнозина от нас ги оставят да правят каквото си искат… Нещо повече: някои ги е страх от банкера им. Най-вече буржоата. Светът се е обърнал с главата надолу.

Знаеше ли тя, когато се впусна в тази пламенна реч, как се бях отнесла с Шьондерфер? Дали се опитваше да ме поласкае?

Тя отново прекъсна размишленията ми, като ме разсея:

— Правите ли подаръци на Франц?

— Не. Никога.

Тя въздъхна с облекчение.

— Толкова по-добре. Това означава, че не му изневерявате.

Гледах тази удивителна жена, която се славеше с това, че множи любовниците си, но се радваше, че аз си нямам. Дали имаше два морала — един за нея и друг за другите? В нейните очи несъмнено не бях пълноценна жена, а само „жената на Франц“. А на него не биваше да му се изневерява.

Реших да нападна на свой ред:

— Жените, които изневеряват, щедри ли са с мъжете си?

— Ако не искат да завършат като разведени жени, разбира се.

— Толкова ли са пресметливи?

— Гузна съвест… когато чувството за вина тормози един ум, милите жестове сами избликват като мехлем.

Сатанинската Виви за пореден път ме бе извадила из релси. Докато се канех да я щипна за лукавото й поведение, тя ме изпревари и обрисува себе си като съзнаваща всичко и разкайваща се грешница.

— Да гледаме трезво на нещата — уточни тя — компенсацията не носи изкупление.

Не желаех да я следвам по този стръмен терен. И тя сякаш го усети, защото извъртя темата:

— Кажете ми, скъпа, за какво харчите парите си?

— Длъжна ли съм да отговоря, лельо Виви?

— Не, можете да премълчите. Има обаче един, който скоро ще престане да си мълчи, онзи ужасен Шьондерфер. Засега не е уведомил Франц, допита се само до мен. Но ако не му дадем някакъв отговор, ще изгуби търпение.

Станах и нервно закрачих из стаята. Сцената, от която се боях, щеше да се разиграе: Франц щеше да разбере каква несретница е взел за жена. Освен че бях неспособна да забременея…

След няколко секунди се реших да се доверя на леля Виви.

Докато й обяснявах, ми олекваше. Признах си, че страстта ми по стъклените топки ми бе довлякла космически разходи, да, бях се съгласила да плащам екземплярите все по-скъпо, тъй че сега антикварите се възползваха от това, защото, тъй като не напусках Виена, изпращах по няколко представители из цяла Европа, във Франция, в Англия, в Русия, в Италия и в Турция, за да продължа да увеличавам своята колекция; тъй че поддържах месечно пет или шест големи търговци, които пътуваха на мои разноски, спяха на мои разноски в луксозни хотели, вечеряха на мои разноски с продавачи на джунджурии, за да ги убедят да ми продадат своите съкровища, и прочие. Разбира се, мамех себе си относно тяхната честност и не се съмнявах, че надуват цените, но щом при тяхното връщане започнех да оспорвам разходите, те разкриваха пред мен по някоя оригинална топка с цветя, която ме принуждаваше да млъкна.

А след това й доверих най-трудното: тъй като съзнавах, че не мога да изложа колекцията си тук, първо, защото щях да привлека вниманието върху своята екзалтираност и, второ, защото не ми достигаше място, тайно бях купила друга къща. Да ремонтирам тази вила, за да я направя достойна за моите чудеса, да я превърна в сейф с блиндирани врати и заключващи се капаци на прозорците, да наема пазачи, всичко това бе подкопало още повече финансовото ми състояние.

След тази каскада от признания разгърнах последните си придобивки, като се надявах, че леля Виви ще разбере или дори ще узакони моята страст.

А тя им хвърли само бегъл, студен поглед. Взе ръцете ми в своите и ме принуди да я гледам в очите.

— Малка моя Анна, можете ли да прецените доколко вашето поведение е… забележително?

— В крайна сметка моята колекция ще стане забележителна.

— Не, не, дете мое, говорех за вас. Да харчите, без да си правите сметка, за парчета стъкло.

— За произведения на изкуството — възкликнах възмутена.

— За произведения на занаятите — опита се тя да ме поправи.

Побеснях, станах и започнах да я оскърбявам. Тук не мога да ти опиша думите си, първо, защото огън ме гори, за да ги забравя, а след това и защото от онези, които си припомням, ми пламват бузите. Накратко, крещях, че никой не ме разбира, че съм обградена от диваци, от беотийци, от варвари. Накрая добавих, че досега сто пъти да съм мъртва, ако не е била колекцията да ме утешава.

Леля Виви имаше достатъчно ум да ме остави да изплюя цялата си отрова. Без да се намесва. По мое мнение, и без да слуша. Тя разсъждаваше.

Дълго стояхме една срещу друга — аз си поемах дъх, а тя размишляваше.

В крайна сметка тя стана и си взе нещата да си тръгва.

— Колко жалко, че не можахте да се разберете с доктор Калгари. Казаха ми, че наскоро излекувал жена, която събирала стенни часовници. Манията й била заплаха за семейството. Нещо като вашия случай: дългове, неразбиране от страна на съпруга, отдалечаване от близките, които не разбират…

— Не сме стигнали дотам, лельо Виви.

— Още не. Но не задълго. Жалко…

— Питам се, как ли доктор Калгари може да ме убеди, че стъклените ми топки не са красиви и не заслужават всички мои грижи.

— О, според това, което разбрах, той няма да ви каже това. Ще ви покаже, че вашите стъклени топки не са само стъклени топки, а че отразяват нещо друго, нещо толкова притеснително, че не искате да го осъзнаете. Точно това е направил с часовниците на тази жена.

— Така ли? И какво са символизирали часовниците на тази жена?

— О, сложна история. Тиктакането е подчертавало месечния цикъл. Тази жена толкова се е бояла от менопаузата, че е смятала да продължи плодовитостта си, като трупа броячите на часове. Парадоксално, но е събирала циферблати, за да се бори с времето.

— Абсурдно — рекох. — Напълно ирационално!

— Кой е казал, че животите ни са рационални? — попита леля Виви.

Докато я изпращах, я помолих да представи пред банкера някаква приемлива версия на моята лудост.

— Щастлива съм да ви видя най-сетне трезвомислеща — отвърна тя, преди да ме остави.

През следващите седмици се опитах да се въздържам. Успявах по няколко часа на ден, но заговорех ли търговец или антиквар, загубвах благотворния резултат от усилията си. В действителност устоявах на изкушението само докато не беше пред очите ми. За мое голямо разочарование, откривах в себе си чертите на леля Клеманс, сестрата на Виви, онази, която минава стоте килограма и между храненията убеждава себе си, че се е подложила на диета, а след това безконтролно се тъпче на масата.

Калгари? Трябваше ли да се върна при този безскрупулен прелъстител? Ако вече бях започнала да преценявам, че не мога да се лекувам сама, то не бях убедена и че „психоанализата“ или някой от нейните магове могат да ми помогнат.

Точно тогава ми се случи и другият инцидент, симфонията на господин Густав Малер.

Франц обожава музиката. Или по-скоро обожава да ходи на места, където се свири музика. Споменавам това без лукавство, просто за по-голяма точност: семейството притежава ложа в Операта и посещава концертите на филхармонията по същия начин, по който поддържа дом с голяма прислуга — това е част от родовите ритуали. Когато човек се ражда Валдберг, той се ражда меломан, танцува от баща на син валсовете на Щраус и обсъжда качествата на певиците също тъй страстно, както и качествата на конете. От най-ранна възраст ушите на Франц са били захранвани с Моцарт, Бетовен и Вебер; вечер, за да го приспи, майка му е пяла песни от Шуберт и Шуман, а прочути пианисти, сред тях и Лист, са галили рояла „Ерар“ в техния палат. Тъй че каквато и да е програмата или изпълнителят, Франц е склонен да нададе ухо; в същото време излиза от събитието тъй спокоен, тъй малко променен, че се чудя понякога дали наистина е слушал внимателно.

В замяна на това аз така се отдавам на музиката — вероятно защото не съм така свикнала с нея, — че понякога тя може да има смайващо въздействие върху мен.

Точно това се случи една майска вечер във Филхармонията. Диригентът Густав Малер изпълняваше една от своите творби. Както повечето зрители, отидох с недоверие, защото си въобразявахме, че знаем какво ни чака: млад, харизматичен, оперен диригент и голям изпълнител, толкова трябваше да му стигне, нали така? Да не искаше сега да повярваме, че освен това е и прероденият Бах или бъдещият Брамс! Прочут през седмицата диригент и композитор в неделя, той по скандален начин злоупотребяваше със своята власт, за да ни натрапва своята музика. В унисон със съседите ми и с тази мнителност, заех мястото си, за да изслушам последната му симфония.

Но още при първите ноти той сграбчи моето внимание. При влизането на дървените, вече не бях на себе си и тънех в неговия зноен, горист, болезнен свят, разпъван от пориви на ярост, които се надигат, но не стигат до върха, и натежал от избледняващи реминисценции, променлив, назъбен пейзаж, сред който някое адажио внезапно ви дарява балсама на своето изящество, като слънце, пробило облаците, за да позлати потънала в сянка долчинка.

С разгръщането на творбата изоставих своето дишане, за да приема нейното, понесено високо горе от цигулките, дълбоко поемах дъх със струнните, тутите ме принуждаваха да го стая, а сетне издишах при някой перлен пасаж на арфата. Твоята обикновена Анна, онази, която не успява да се съвземе от фиктивната си бременност, онази, която се терзае от дребнави мисли, тя бе изчезнала. Друга, свободна, нова, плуваше във вълните на музиката и се оставяше течението да я носи, покорна и щастлива.

Имах усещането, че съм влязла в своите стъклени топки. Какво ми дават моите кристални топки освен именно онова, което ми носеше тази музика? Да се освободя от себе си, да се оттегля от света, в който страдам, за да навляза в свят, в който се удивлявам, да избягам от времето, което изстрадвам, за да вляза във време, на което се наслаждавам. Бях във възторг. Бях заменила реалността с красотата.

При последния акорд аплодирах с всички сили и тогава се случи невероятното: изгубих съзнание.

Припаднала съм като парцалена кукла — после ми разказаха това — и просто съм се свлякла. Накрая съм се превърнала в топка на пода.

Предимството на тази кома бе, че не разбрах за хладния прием на произведението от страна на публиката. Противно на мен, тя го бе възненавидяла.

Ако те не бяха успели да понесат симфонията, то и аз също, щом възторгът ми предизвика такова неразположение.

Когато отново отворих очи, разпознах две лица: на доктор Тайтелман и на доктор Калгари. Тежко завръщане. Единият ме гледаше като симулантка, а другия аз приемах за симулант.

Над тях ме наблюдаваше лицето на Франц.

По позлатата на тавана разбрах, че са ме пренесли във фоайето.

Тайтелман ми мереше пулса. Калгари ми подаваше чаша подсладена вода. С малкото силици, които ми даде напитката, успях да се усмихна на съпруга си.

— Добре ли си, ангел мой? — затревожи се Франц.

Усмивката ми се разшири, което го успокои.

Той веднага се наведе над Тайтелман.

— Е, докторе, мислите ли, че е това?

— Има шансове. Ако Анна няма болки в корема или в черния дроб, значи е това.

Той ме прегледа, без аз да реагирам. Той направи извода:

— Значи е това.

— Миличка, сигурно си бременна!

Трепнах тревожно. Тайтелман го видя, още повече, че го чакаше. И точно той се зае да охлади оживлението на Франц:

— Спокойно. Спокойно. Нека да не си правим прибързани изводи.

— Както желаете, доктор Тайтелман, но аз съм сигурен.

И Франц излетя като вятър да докара колата ни по-близо до изхода.

Щом Франц се изнесе, Тайтелман ме изгледа строго.

— Ако гаденето продължи, госпожо Фон Валдберг, елате в кабинета ми, да проверим добрата вест. Очаквайте да се поровя по-изчерпателно, отколкото предния път. Разбираме се, нали?

При тези думи той ме поздрави сухо и си тръгна.

Калгари, седнал недалеч, ме разглеждаше с интерес. За малко да се разкрещя срещу него и да му наредя да се отстрани и да ме остави на мира. С какво право стоеше той до мен?

Но усетих едно тъй наситено със съпричастност присъствие, че премълчах. Струваше ми се, че той бе чул какво мислех пред съпруга и лекаря си.

— Всъщност се задушихте заради музиката, нали?

Кимнах с глава.

Той продължи:

— Бях близо до вас. Два или три пъти по време на концерта си позволих да хвърля поглед във вашата посока: изглеждахте разтърсена.

Намерих няколко думи, за да му обясня какво бях усетила. Той поклати глава.

— Вие сте избрана душа, госпожо Фон Валдберг, вие усещате посланията с много по-силна възбудимост от когото и да било. Знайте, че въпреки недоразумението онзи ден, винаги ще бъда готов да ви приема. Знам, че ме взехте за шарлатанин, но тази вечер само този шарлатанин различи промяната у вас. Щастието да се потопиш в изкуството. Страхът да се върнете в собствената си плът. И най-големият страх: че имате — или че нямате — друга жива плът във вашата.

Извърнах глава. Какъв пън! Никога не бях доволна. Унила, задето Франц не ме разбира, и угнетена, че Калгари ме разбира.

Той се оттегли, а след това прислужниците дойдоха да ми помогнат да стигна до колата.

Оттогава Франц отново ми засвидетелства горещите жестове на внимание, които проявяваше през деветте месеца фиктивна бременност. Този поглед ме дразни до такава степен, че го наричам „очите на петела за кокошката-носачка“ и ми изглежда, че горят в излишък от съмнителна любов.

Сега, Гретхен моя, стигам до последния инцидент, който преобърна предишната ми позиция. Случи се тази вечер.

Беше не толкова инцидент, колкото сдърпване, на което присъствах, свада, която ме шокира тъй силно, че дълбоко в мен се предадоха и последните съпротивителни сили.

При графиня Клам-Гала преди малко се отвори бурен разговор за състоянието на изкуствата във Виена. Като реакция на концерта, на който Густав Малер толкова бе разочаровал меломаните, възрастните господа около масата се захванаха да разкъсват на парчета днешните хора на изкуствата, и сложиха като диагноза упадък на изкуствата.

Тъй като Франц, винаги оптимист, им възразяваше с няколко успешни прояви и им припомняше, че е трудно да се прецени какъв ще е силуетът на една сграда на хоризонта, докато носът ни е залепен за нея, те извадиха аргументите си, както човек вади оръжие. Беше битка на ветераните срещу възшестващото поколение. И тъй като младите — Франц, аз — бяха добре възпитани, старците се развилняха. Вече нищо във Виена не струвало и пукната пара! Желанието да бъдат оригинални превръщало творбите в разкривени гримаси, а прекалено силното желание за дълбочина хвърляло хората на изкуствата в лепкави отходни канали, откъдето от човешката природа оставали да се виждат само грозните страни, пороците, гнусотиите и жестокостите. В живописта течението на Сецесиона не представлявало напредък, а отстъпление: Връщали се към митологическите ужасии, към чудовищата, към съществата с неустановен пол, спрели да използват перспективата. Густав Климт, този декадент, трябвало да го затворят за некадърност или да го интернират за извращения. Разните му жозефхофмановци и други коломанмозеровци, заслужавали същото. Някакъв си Малер се опитвал да им съперничи по патологична възбуденост? И за жалост успявал. Колкото до литераторите, те тънели в торището. Как човек да види у този Артур Шницлер друго освен един порнограф? Никоя майка не би завела дъщеря си да гледа „Хоровод“ в театъра. Ами Фройд, сипещият сентенции двойник на Шницлер, най-лошият от тях, с неговата „психоанализа“, която силно впечатлява младежите, любители на мъглявия здрач? Всъщност Шницлер и Фройд, двама лекари, които претендирали, че са литератори, бърникали из ума, както се разрязват вътрешните органи и пишели със скалпел в ръка. Какъв бил изводът? Техните произведения не се движели повече от трупове във формалин, смърдели и били противни, били просто низки. Защо ли? Защото идвали от евреи. Дори и онези, които по случайност не били евреи, се били „поеврейчили“, което било още по-лошо. Всъщност добре го бил казал Вагнер, този проницателен човек, който виждал в евреите рушителите на нашите ценности. Ако господата оставяха евреите да стават банкери или едри собственици, защо не, но се надсмиваха на тяхното нахлуване в артистичните среди. Vade retro, Satanas![5] Ако не сме били реагирали достатъчно бързо, те щели да унищожат цивилизацията.

И тук внезапно, като играч, който се измъква от меле, избликна думата „психоанализа“. И те с яростни сарказми настървено приковаха към позорния стълб и метода, и неговия създател Фройд. Какво? Имало несъзнателна мисъл под съзнателната ли? И откъде Фройд знае това? Ако тази мисъл е несъзнателна, значи човек никога не би трябвало да я осъзнае! По дефиниция! Ама че дръвник! След това господата го нарекоха сексуален маниак, тъй като под множество типове поведение — ако не и под всички — Фройд откривал израз на либидото. Хората сучат, когато пушат… връщат се при майка си, когато се къпят… Ами да! Теорията му за цензурата особено силно ги забавляваше: тази пазителка на непорочността, която толерира някои желания и изпраща други да рикошират в тялото или в пределите на душата! И цялата тази въртележка, без ние да знаем? О, наистина, такава контролираща инстанция, несъзнателна и същевременно съзнателна, що за палячовщина! Чисто противоречие. Все едно да кажеш разтворима риба!

И се закикотиха.

А аз се запалих по онова, на което се подиграваха те. Току-що бях разбрала психоанализата, която те бяха разбили на пух и прах. Бях схванала кое е интересното в нея. Или поне какъв интерес има тя основно за мен и моите проблеми.

На всичкото отгоре, това, че хвърляха всичко еврейско в една и съща торба с отпадъци, ме подтиква занапред да приемам радушно всичко еврейско. Щом ми допадна Малер, може би щях да харесам и Фройд?

Тази вечер в мен се бе извършила един вид революция.

Разбира се, няма да ида при доктор Фройд, защото ако това се разчуе, ще изгубя имиджа си в моята среда, но утре — заявявам ти го — ще си уговоря нова среща с доктор Калгари.

Твоя братовчедка, която скоро ще се чувства по-добре без никакво съмнение.

Твоя Анна

21

— Какво си намислила, Ани? Да си останеш звезда, или да се превърнеш в комета?

Гласът на Джоана, студен и носов, пробождаше завесата на кабината, в която Ани мереше вечерни рокли. А актрисата, задъхана и плувнала в пот, бе опряла чело на огледалото, като се надяваше спазмите, които прерязваха корема й, да се поразредят.

Тъй като смяташе, че е получила одобрение, Джоана продължи да подмята:

— Да постигне успех може куцо и сакато, защото е въпрос на случайност. Но да повториш успеха, зависи от интелекта.

— Може би също така и от таланта?

Ани се опитваше да избегне дългата реч, която Джоана щеше да й натрапи.

— Талант за какво? — раздразнено се обади акулата.

— Ами, за един актьор — талантът да играе. Прости ми, Джоана, ако те обиждам с някоя непристойна дума.

— Непристойна дума, не. Глупост, да. Откога е нужен талант, за да направиш кариера в киното? Достатъчни са външен вид и добър агент. Погледни Ласи, вярното куче: всички сме поглъщали тези филми, без никога да си представим дори, че този пес има талант. Между другото, за тази роля е имало не едно, а няколко колита.

Ани прилепи длани до стомаха си. Боеше се, че ще повърне. Или ще припадне. В онова кътче от мозъка й, което още работеше, далечно кътче, труднодостъпно и обградено с диги, тя изпращаше плющящи изречения към Джоана, от типа на „Съжалявам, че не съм куче“, или „Джоана, ветеринарният агент на Холивуд“ или още „Ако продължаваш да ме дразниш, ще те ухапя“. Уви, треперещите й устни не произнасяха тези думи.

— На мястото на Ласи — продължи Джоана — бих могла да ти цитирам голям брой актьори, които за даден момент са желаното животно. Разбира се, не те нареждам в тази животинска категория, Ани, ти знаеш до каква степен твоят усет за драматичното ме оставя без дъх. Но трябва да се грижа за интересите ти и да ти говоря като на скот. Да анулираш срещи, защото не си на кеф, мога да го разбера. Но веднъж. Не два пъти. През последните седмици, като се има предвид, че не спази нито един от ангажиментите си, аз се превърнах в най-ругания агент в Холивуд, висша степен, от която бих се отказала на драго сърце, няма нужда да го казвам.

Ани се свлече по огледалото и клекна на пода. Болката ставаше непоносима.

— Накратко, трябва да се стегнеш. Имаме нужда от теб за представянето на „Момичето с червените очила“. Няма да ме намразиш, ако ти кажа, че в някои дни не си нито за снимане, нито за слушане.

Ани би желала да отвърне, че си дава сметка за това тъй добре, че анулира срещите си с медиите, за да скрие именно това. Но диалогът с агентката й се развиваше в някакво друго измерение на света, измерението, в което Ани би била способна да изрече на висок глас думите, които мозъкът й съставяше.

В този миг Джоана млъкна, тъй като шивачът, владетел на това царство, се бе върнал да присъства на пробата.

— Как въррррви — попита той с италиано-ливанския си акцент.

На две крачки от припадъка и все още защитена от своите съдници с тежката кадифена завеса, Ани се втренчи в роклята от златисто ламе, която бе нахлузила, тъй лека, тъй изящна, тъй тясна, сякаш бе навлякла вълшебна втора кожа върху своята собствена. Това чудо Орландо, любимецът на Холивуд, твърдеше, че я е нарисувал и замислил специално за нея.

— Ани, не ме каррррай да чакам! Как се спрррравяш като ррррусалка?

Младата жена имаше желание да удовлетвори този гениален творец, да, гореше от желание да заприлича на люспеста риба, но коремът я мъчеше и пред очите й мержелееше. За малко да изгуби съзнание.

— Искаш ли да дойде Дорррра да ти помогне да я облечеш?

Ани раздвижи устни, за да промълви „не“ и това бе фаталното движение: мощен гейзер от повръщано избликна от устата й.

За три секунди роклята-русалка, която бе струвала сто часа работа на три азиатски бродировачки, специализирани в работата със златна нишка, се покри с лепкава смес от корнфлейкс, кафе и недосмлени екзотични плодове, към които се прибавяха непокътнати и неопетнени, различни хапчета, погълнати по време на закуската.

— Уф, така е по-добре… — въздъхна Ани, с внезапно изяснен поглед и глава, сякаш извадена от менгеме.

Зад завесата Орландо, който изтълкува това заявление като вик на възхищение, не издържа:

— Може ли да влезем?

Без да чака, той дръпна парчето кадифе и разкри Ани по бельо, свита над смърдяща магма, от която се подаваха няколко неизцапани гънки от скъпоценната рокля.

Джоана също приближи.

Бяха вцепенени, Ани също.

Тя се опита да разиграе своя чар, за да изпроси опрощение и се опита да се усмихне.

— Извинете ме… снощи… малко пийнах.

Докато говореше си даде сметка, че има отвратителен дрезгав глас и дъх на тоалетна.

Няколко часа по-късно, енергично отпратена, Ани сърбаше чай от мента в компанията на Джоана.

Тя бе овладяла кризата много ефикасно. Без да й се нахвърля, бе организирала спешното й преместване, бе успокоила Орландо и бе отменила фризьора и гримьорките, с които Ани трябваше да продължи.

Ани изпитваше блаженство: Джоана й се струваше съвършената майка.

Макар и слаба, тя се беше съвзела и седна до агентката си.

— Благодаря.

Джоана подскочи. Очевидно чакаше само тази дума, за да запали отново:

— Ще ми направиш удоволствието да се вземеш в ръце, малка моя, и да не създаваш повече подобни ситуации. Представи си, че последният ти филм вече се радва на много хвалебствена слава сред гилдията, и някои си мислят, че би могъл да се увенчае с награда за женска роля. С „Момичето с червените очила“ ти вървиш към своето ръкополагане, усещам това, а знаеш какъв нюх имам аз! Тъй че, моля те, не ми проваляй това. Защо пиеш? Защо се друсаш?

Макар въпросът да бе поставен грубо, Ани се замисли, за да отговори честно.

Открай време в нейните очи троицата секс-наркотици-алкохол въплъщаваше привилегиите на възрастните. Тъй като бе влязла в тези среди като дете, още от юношеството Ан се бе впуснала в тези крещящи знаци на зрялост. И през ум не й бе минавало, че да пораснеш, можеше да значи да изградиш себе си, да се уравновесиш, да се вглъбиш; точно обратното, за нея моделите на успех изглеждаха пълната свобода, разюзданост и безгранично безразсъдство. Затова се бе нахвърлила на бутилките, приспивателните и мъжете като върху славни трофеи, с чиято бройка доказваше своята стойност.

Към това се бе прибавила и склонността към риска. Да флиртува с пропастта и да залага живота си на волана, да минава на косъм от свръхдозата, да редува любовниците дотам, че да не знае до кого се събужда, ето в какво се състоеше елегантността. Предпазливостта не бе привлекателна колкото фукането, а сигурността я отегчаваше; само опасността бе обрамчила живота й с ярка позлата, и само опасността я превръщаше в произведение на изкуството.

Днес Ани се догаждаше, че навлизайки в живота на възрастна, бе поставила грешна диагноза. Начините й на освобождаване — най-вече алкохолът и наркотиците — се бяха оказали задънени улици. Докато си мислеше, че като множи подобни преживявания, трупа повече сила и ум, тя всъщност ги бе изгубила. Рядко трезвомислеща, все в търсене на някакво вещество или течност, тя живееше повече в състояние на абстиненция, отколкото на пълнота. Непрестанно потисната, освен когато се накъркваше или смръкнеше една линия кокаин, тя вече не можеше да понася тази болезнена, прекомерна тревожност, която бе истинският вътък на дните й.

Докато на единайсет нямаше проблеми — само желания, които се сблъскваха с препятствия, — сега тя се биеше срещу демони, пристрастеността към различни неща, която тя сама си бе причинила.

— Виждаш ли, Джоана, вървя по грешен път…

— Забранявам ти да се изразяваш по този начин.

Агентката бе реагирала остро, сякаш в същата секунда стаята щеше да се изпълни с журналисти, и бавно натърти:

— Никога по този начин. Ти си най-добре платената за възрастта ти актриса в Холивуд. Дай си сметка за своя статут и не се поддавай на съмненията. Знам много добре докъде води в медиите това: една поносима самокритика става оскърбителна под формата на критика. Не им подсказвай аргументи, които те могат да обърнат срещу теб.

— Джоана, аз си говоря с теб. Няма журналисти под килима, доколкото знам.

Джоана сви рамене.

— Човек отпусне ли се веднъж, се отпуска всеки път. „Където е текло, пак ще тече“, няма аз да те уча.

— Джоана, обръщам се към приятелката.

— Именно, една добра приятелка не може да допусне това.

— Джоана, не ти говоря за Ани Лий, актрисата, говоря ти за ежедневието си. Така е, успях в кариерата. Но дали успях и в живота?

Джоана се втренчи в нея с маска на презрение, която вкаменяваше лицето й.

— И каква е разликата?

Ани повдигна рамене. Все едно да обясняваш цветовете на един слепец… Смяташе, че трябва да прекрати този разговор, но не се решаваше:

— За разлика от теб, Джоана, аз не приемам един напълно провален личен живот.

— Не ти позволявам. Синди и аз, ние…

— Синди и ти си подхождате, защото сте съдружнички. Онова, което ви свързва: амбицията. Вашият наркотик: работата. Целта ви: парите.

Джоана се размърда на стола.

— В това няма нищо гротескно. Ами ти, Ани, твоята цел каква е?

— Не и парите.

— Казваш това, защото печелиш много.

— Ако не печелех, щеше да твърдиш, че го казвам напук.

— Много добре. Тогава каква е твоята цел?

— Ами, именно, нямам никаква представа.

Джоана се втренчи в нея, като се питаше дали я предизвиква, или й се подиграва. Щом разбра, че е била искрена, въздъхна…

Ани знаеше, че не става въпрос за съчувствие: Джоана бе въздъхнала с мисълта: „Какъв занаят!“ Но да помисли човек, че тя ще изостави битката, означаваше да не познава акулата.

— Ани, ще се превърнеш в парцал. Засега младостта ти пречи на тялото да отрази нездравословния ти начин на живот, но скоро…

— Скоро ще съм мъртва.

— Така ли? Това ли е твоят план? Надяваш се да го играеш падаща звезда, като Джеймс Дийн или Мерилин Монро, така ли? Да бъдеш илюстрация тип „Те ни напуснаха на върха на слабата“ и да си създадеш легенда, така ли?

— А защо не? Имам усещането, че тези двамата са били същите нещастници като мен.

— Потвърждавам. Само че преди да заминат, представи си, си направиха труда да снимат достатъчно филми, за да захранят бъдните времена. Без два-три шедьовъра, четири-пет свестни дългометражни филма и двайсетина бози, рискуваш да си умреш залудо, душко. Твоят багаж за вечността все още е лекичък.

Докато редеше тези разсъждения, тя се подхилкваше.

За Джоана да говори сурово, означаваше да говори истината. Прагматична и вътре в нещата, тя толкова силно се боеше от умиление, лъжливи очи, лицемерна услужливост и блажен оптимизъм, че прилагаше безчувствието като някаква добродетел. Да изглежда антипатична, й се струваше истински начин да се обръща към хората — така заявяваше, че не лъже. Всеки миг тя използваше грубостта като доказателство за искреност, а песимизма като признак на интелект.

Тази вечер бе донесла на Ани обратното на онова, от което тя имаше нужда.

Още повече, че Ани не желаеше повече да отговаря — освен, че мразеше да спори, циничната уста на Джоана омърсяваше темите, които й лежаха на сърце.

— Добре, Ани. Да не продължаваме нататък, ще се изпокараме, а това е последното нещо, което искам. Да останем при конкретните неща.

— Добре.

— Обещаваш ли да спреш алкохола?

— И на мен ми се иска.

— Наркотиците.

— Още повече.

Джоана се усмихна.

— Ами това е. Нищо сложно. Сега, щом искаш — можеш.

За нейната агентка поведението на Ани произлизаше от някаква прищявка: клиентката й се друсаше, за да привлече вниманието, и поркаше, за да й се скарат. Детска й работа…

— Предлагам ти да започнеш да тренираш още тази вечер. След три дни е премиерата на „Момичето с червените очила“. Успях да убедя Орландо да ти изпрати не адвокатите си, а роклята: значи за тоалета ти ще се справим. За сметка на това, трябва да се опиташ да останеш с ясна мисъл. След три дни киножурналистите, фотографите, критиците и репортерите ще бъдат там; много е важно да се покажеш блестяща, жива и на място.

— Заклевам се.

Ани я изпрати до вратата и я прегърна повтаряйки, че най-големият късмет в живота й е, че я е срещнала, и че нейното приятелство е преобърнало живота й, и й поръча да предаде нежните й поздрави на Синди.

Джоана едва не се изчерви под двата милиметра бежов крем.

Няколко секунди след тръгването й, Ани се отправи към хола. Отвори барчето и преброи бутилките. Между бърбъна, уискито, арманяка, джина и шерито, имаше още шест пълни бутилки.

Прекрасно.

Хвърли ги в един кош, който обикновено служеше да реди в него цепениците през зимата, взе го под мишница, а след това си отиде в стаята.

Там остави резервите до леглото и си легна. Целта й ли?

Ако не я знаеше за живота си като цяло, знаеше я за близкото си бъдеще.

Три дни…

Тя отвори първо бърбъна.

За три дни имаше време да постигне своята цел: етилна кома.

22

На Ан започваха да й допадат срещите с Брендор.

Разбира се, още откакто го бе срещнала, бе обикнала този рус вълк, този мършав монах, и бе отгатнала под вехтото му наметало душа, мека като средата на хляба. Под заплашителната си външност, под извънмерния си ръст, кокалесто лице и безпрекословен глас, странникът приютяваше, напук на изпълнената си с решимост сила, удивяващ се, любознателен ум.

Бе предвиждала, че моментите, които споделят, ще да се превърнат в дълги мълчания, а сега откри точно обратното: за пръв път човек се интересуваше пламенно от нея и я молеше да разкаже себе си и да опише впечатленията си от света. Мълчаливката се превърна в сладкодумка и дори в бъбривка, и се усещаше ако не умна, то поне по-интересна.

Всеки ден се виждаха за разговори между трима, като третият беше липата, под чийто заслон сядаха. За Ан бе немислимо да говори за най-важните неща, без да се разтвори в природата. Макар да се наслаждаваше на къщичката си в бегинажа, все пак крееше, обградена от стени, и за да мисли, й бе нужна прегръдката на хладния въздух, глинестата почва под стъпалата, тревата между пръстите и небето като хоризонт, по който се изписват нейните мисли, светлина, в която да се потопи, било то слънчевата, или тази на луната. Ако не изложеше тялото си на природните елементи, не можеше да развие своите мисли.

Тук, между мъжа и клонака, с лице към издигащата се звезда, тя обясняваше на монаха своите радости и своите негодувания.

— Отхвърлям йерархията, Брендор.

— Но ти тъй лесно се подчиняваш.

— Не говоря за човешката йерархия, а за йерархията, която разделя хората и животните. Смятаме се за по-висши от тях.

— Но ние сме по-висши.

— С какво? Животните се хранят, но не започват войни. Животните се бият, но не се изтезават. Животните тачат горите, а не ги унищожават, за да правят там градове и паваж. Те не опушват облаците и стоят смирени, всяко на своето място.

— Идеализираш ги. Например, те крадат едно от друго.

— Така да е, но леговището или една ябълка са техни, доколкото си служат с тях. Виждал ли си една птичка да притежава по няколко гнезда? Или пък заситилата се лисица да пази трупа, който няма да яде? При животните няма богати, никое не трупа излишъци от блага и имане, което не може да използва.

— Какво искаш да кажеш?

— Че единственото оправдание за собствеността е нуждата. Всичко, което не използваме, трябва да дадем на другите. Всъщност, то дори не значи да даваме, а да върнем.

— Наистина ли?

— Благодетелството не е добродетел, тя възмездява нещо, което сме заграбили.

— Знаеш ли, че възпроизвеждаш думите на ангелския учен Свети Тома Аквински?

— Така ли? — промълви тя с присвити очи. — Сигурно и той се е учил от животните.

Брендор напредваше със ситни крачки, без никога да упорства, защото иначе кротката Ан се сковаваше. Той се бе впуснал в тази задача — да посочи религиозния смисъл на проникновенията на Ан, — без да го изрича пред нея, защото девойката продължаваше да храни упорита недоверчивост към свещеническото съсловие; според нея Църквата, която тя познаваше, служеше на една група хора, не на Господа. Тя порицаваше определена жажда за власт у свещениците и епископите.

— Виж ги колко са дебели, Брендор. И как покриват телата си с коприна, а пръстите с накити; живеят в палати и тормозят армия от прислужници. С изключение на няколко португалски, френски и испански търговци, никой друг в Брюж не живее в такъв разкош.

— Но и аз съм монах.

— Монах-просяк, Брендор, точно обратното на тях. А аз те обичам и заради това. Във всеки случай си получил чудесно просветление да избереш този път, другаде не биха те приели.

Да кажеш обратното, не означава да убедиш. Брендор рядко опровергаваше. Разчиташе на дълговремието.

Но натискът на архидякона на Брюж ставаше все по-силен с всяка изминала седмица. Прелатът съвсем не приличаше на карикатурата, която Ан бе нахвърлила за неговите колеги. Сух, с всмукана навътре в тялото плът заради крайния му аскетизъм, в него нямаше нищо пищно, нищо изнежено. Носеха се два слуха като обяснение на външния му вид: едни твърдяха, че страда от болест на червата, която пречи на тялото му да се възползва от храната, а други разказваха, че той се самобичува. А може би истината се състоеше от двете… Прелатът беше с крехко здраве и към болките, които понасяше, добавяше доброволно още; по цял ден носеше кървава власеница, ризата от конски косми, която раздразва кожата, към нея прибавяше и железни вериги, а често и остри камъчета в обувките си. Всичко, което можеше да увеличи неудобството му, го привличаше: спеше на голия под и забраняваше резиденцията му да се отоплява, освен когато започваше да я изпълва скреж. Епископът на Турне бе ръкоположил за архидякон този суров мъж, защото той се бореше срещу бича на онази епоха — лутеранската чума. Откакто Реформата се бе разпростряла и бе започнала да жигосва Рим и неговите представители, протестантите привличаха вниманието на народа с отхвърлянето на корумпирания клир, на ненаситните, развратни или сребролюбиви кюрета. Новият архидякон на Брюж, монах по природа, поради болест и духовни занимания, нямаше нито един от тези видими недостатъци, което само по себе си се оказа фактор на реда в града.

— Сине мой, накрая ще си помисля, че я криете, тази чудодейна дева с чисто сърце. Да не би да ви разочарова?

Прелатът бе втренчил в Брендор жлъчен поглед, в който на моменти прозираше болка.

— Напротив! — възкликна Брендор, като вложи сила в гласа си.

— Тогава престанете да я криете.

— Монсеньор, засега тя изглежда като необработен диамант. Дори може да се каже като камъче. Трябва да я оформя и да я полирам, преди да ви я представя.

— За тъй недодялан ли ме мислите, синко, или смятате, че тъй слабо познавам човешката душа?

— Разбира се, че не мислех за вас, Монсеньор, мислех за присъстващите на тази среща и за всички, които ще имат желанието да се срещнат с нея след вас. Не бива да ги разочароваме. Дебата от Брюж трябва да се покаже на висотата на очакванията, които буди. Не ми се иска Монсеньор да пропусне подобен шанс, шанс за Брюж, шанс за блясъка и авторитета на неговото архидяконство.

Чертите на викария изразиха две допълващи се чувства: гордостта, че управлява, и безпокойството да не се провали. Прелатът прочисти гърлото си, потърка бодливата си буза, а след това изпусна въздишка, означаваща съгласие.

Докато си тръгваше от него, Брендор, всеки път доволен, че е успял да получи отсрочка, не можеше да се сдържи да не помисли, че архидяконът все пак е прав да подозира, че той пази девойката само за себе си. Монахът имаше усещането, че присъства на рядко и скъпоценно събитие: покълването на една светица.

Както Ан с часове гледаше как се разтваря някой нарцис, така Брендор вече мереше времето само като наблюдаваше как Ан съзрява, как най-сетне облича в думи всичко, което изпитва, макар тези думи все още да не са нито подходящи, нито в съгласие с онова, което разбираха ушите в онези времена.

Този следобед, когато отиде при Ан под липата, лицето на девойката бе тъй светло, тъй озарено, че човек започваше да търси кой лъч в небето бе успял да пробие саждивите облаци. Щом установи, че няколко дебели сиви слоя затулваха хоризонта, Брендор предположи, че лицето й се озарява отвътре, от силата на мисълта й.

Нищо не помръдваше в Ан, когато тя седна до него, но по едно почти незабележимо потрепване на бузите й той разбра, че е отбелязала неговото присъствие.

Брендор застина и заразен от нея, се опита да схване какво се случва. Тя съвсем явно улавяше елементи от въздуха или земята и се утоляваше с нещо, което убягваше на монаха.

Бе толкова близо до нея, че забеляза как дишането й следва някакъв друг ритъм, не обичайния, бавно, съсредоточено, дълбоко.

Колко ли време останаха така? Като монах просяк, на Брендор не му се налагаше да изчислява времето, както на толкова други хора. Колкото до Ан…

Внезапно тя излезе от съзерцанието си и се протегна…

— Разкажи ми — рече просто Брендор.

Тя се усмихна в екстаз.

— В света има един невидим любим, любим, на когото дължа всичко и на когото никога няма да успея да благодаря достатъчно. Този любим се намира навсякъде и никъде. Той е силата на зората, той е нежността на вечерта, той е отдихът нощем. Той е едновременно пролетта, която кара земята да цъфти, и зимата, която я щади. Това е безкрайна сила, по-велика от най-великия измежду нас.

Брендор се усмихна на свой ред. Той промълви отчетливо:

— Това е Бог.

Ан се обърна към него.

— Това име ли му даваш?

— Той носи това име.

Тя тръсна глава замислено.

— Бих искала да съм сигурна.

Брендор се стресна:

— Ан, обещай ми да не повтаряш това пред никого другиго освен пред мен! И най-вече — не пред човек от Църквата.

Тя сведе глава и огледа краката си като чужди хора, дошли й на гости.

— Свикнала съм да мълча. Не съм приятелка с думите, не ги познавам добре. Виждаш, че търся името на тази сила, а ти я наричаш Бог.

Тя не се съмняваше, че Брендор е прав, тъй като го ценеше и го смяташе за по-учен от себе си, и все пак не успяваше нито да убеди себе си, нито да си присвои неговия речник.

— Думите не растат по поляните, Ан. Ако се чудиш, че не можеш да хванеш правилните думи, то не е защото мислиш погрешно или чувстваш зле, а от незнание. Липсва ти образование. Най-вече по теология. Думите са били измислени от хората, за да се обръщат към други хора, и не избликват като нещо очевидно и безспорно. Качеството на мислите ти е по-важно, отколкото техният израз, повярвай ми.

Ан изглеждаше обезсърчена. Да придобие думи, понятия и формули, които да улеснят начина й на изразяване, й се струваше непосилна задача.

Брендор се замисли за едно решение.

— Досега писала ли си стихове?

Ан се обърна поривисто към монаха и се сопна:

— Откъде знаеш?

Брендор се развесели от нейната пламенност и му стана драго, че е отгатнал.

— Нищо не знам, само ти зададох въпрос.

Ан протегна крака и потърка длани в един грапав корен; бе щастлива да му довери това и сега се отпусна.

— Да, често пиша стихове. Редя и местя думите в главата си.

— А след това записваш ли ги?

— Не.

Беше подхвърлила отговора като нещо очевидно, без да подозира изненадата на Брендор, който възкликна:

— Значи ги изгубваш? Жалко.

Сега пък тя се изненада:

— Щом веднъж ги довърша, ги уча наизуст.

И добави:

— Така е по-добре, нали? Листът може да се изгуби. Не и паметта.

— Напротив!

Разтревожена от тона на Брендор, тя се вгледа в него; а той обясни:

— Паметта, разбира се, се губи по-трудно от лист, но се губи. Един ден твоят стих ще изчезне, било когато годините объркат ума ти, било при твоята смърт.

Тя се засмя успокоена:

— Няма значение; стихът също ще е изживял живота си.

Той се престори, че се съгласява.

— Можеш ли да ми кажеш някой от тях?

Очите на Ан се завъртяха в орбитите и тя поаленя; Брендор я молеше да направи публично достояние нещо много лично, един вид дете, което тя носеше, търпеливо оформено от мислите й и на което отдаваше прекомерни грижи!

Много развълнувана, тя реши да приеме, но минаха няколко минути, преди гласът й с вкус на пресни плодове да започне да отронва стиховете:

Привлича ме и никога не се оттегля,

гладен за мен, подхранва моя глад.

От вдъхновението му трябва да живея,

да тача повика му до самия край.

От мене прави онова, което съм,

напрегната, непълна, прежадняла.

Това усилие съм аз, това е той.

Аз просто обещах да го заслужа.

Брендор прие стиха в изпълнено с топлота мълчание и с усмивката си я накара да почувства, че е харесал както стиха, така и смелостта й да му го изрецитира.

Тя отново се изчерви.

— Благодаря ти, Ан. Звучи много точно. А за кого говориш.

— За любимия.

— Любимия ли?

— За силата, която нахлува у мен от вечерта до сутринта, за силата, която ме прави по-добра и ме подтиква да бягам от злото или от посредствеността. Преди малко, когато дойде при мен, аз бях с него.

— Разбира се.

За миг Брендор остана като онемял.

— Може ли да го запиша?

Ан се съгласи. Взеха лист и мастило от икономката на бегинажа и Брендор записа думите й под нейна диктовка.

Тази вечер развълнуваният Брендор се отклони от бедняшката си диета и въпреки обета за бедност и въздържание влезе в един хан, хапна рагу и пийна подкрепителна напитка. Имаше нужда да се върне в човешкия свят, в света отпреди религиозното си посвещение, в свят, изпълнен с миризми, шум, пушек и солени шеги.

От какво ли беше развълнуван? Не от това, което разбираше, а от онова, което не разбираше — нещо в текста на Ан му убягваше.

Облакътен на лепкавата маса, отпивайки от мътната хмелова бира, която постепенно заместваше ечемичената, той четеше и препрочиташе стиха. От многото предъвкване накрая го научи наизуст.

— Е, калугерче, изглеждаш ми умислен?

Съдържателката, пищна фламандка с червендалести бузи, се бе обърнала към него с желанието да си бъбрят.

— Уча един стих.

— Прочети ми го! — Възкликна тя. — Луда съм по поезията. Тук не ни се случва често.

Брендор поизпъчи гърди.

— Ще направя нещо по-добро — ще ти го изрецитирам.

— Ти ли го писа?

— Не. Една жена.

Съдържателката седна срещу него, обкрачила табуретката, и се облегна на масата, подпряла глава на ръцете си и предварително запленена.

Брендор произнесе стиха кротко, като придаде на всяка дума нейната тежест. Щом завърши, съдържателката му намигна.

— Мръсник си ти!

— Моля?

Тя стана, едновременно възбудена и разочарована.

— Четеш ми стих за твоята любима.

— Съвсем не!

— Да, да, стоиш настрани и мърмориш думи като молитва. Можеше да бъдеш по-искрен от самото начало, нали така? Няма да те съдя, знам, че преди да станеш монах, си бил мъж. И че все още си такъв. Как се нарича твоята русокоска?

— Но…

— Този стих е мъркането на любовница, която говори за своя любим. Как ти е името?

— Брендор.

С откъслечните си спомени — тя не знаеше да чете — тя разположи Брендор в ролята на онова, което Ан наричаше „любещия“:

Брендор,

привлича ме и никога не се оттегля,

гладен за мен, подхранва моя глад.

О, Брендор,

от мене прави туй, което съм,

и жадна съм за него.

И завърши:

— Закачливо стихче.

Брендор прегърна лелката, изкрещя „благодаря“ и се омете.

На другия ден, след безсънна нощ и още по първи петли, се яви при архидякона. Той го прие, докато нападаше едно твърдо сварено яйце — цяла планина за този аскет.

— Монсеньор — провикна се Брендор, докато се втурваше към него, — идвам да утоля нетърпението ви по отношение на Ан, девата от Брюж, „моето протеже“.

— Много добре, но защо идвате сам?

— Нося ви един от стиховете й, чрез който да разберете какви са духовните й щения. Толкова ми се ще обикновените ми християни да й стигнат поне до кокалчето.

Брендор разгъна листа, върху който с най-елегантната си калиграфия бе добавил две думи, над и под римите. С ясен и звънък глас той прочете:

Исус.

Привлича ме и никога не се оттегля, гладен за мен, подхранва моя глад.

От вдъхновението му трябва да живея,

да тача повика му до самия край.

От мене прави онова, което съм,

напрегната, непълна, прежадняла.

Това усилие съм аз, това е той.

Аз просто обещах да го заслужа.

Исус.

23

13 юли 1906

Скъпа моя Гретхен,

Преди всичко друго, отговарям на твоите тревоги. Докато четеше предното ми писмо, ти се притесни. Макар обвитите ти в нежност съображения на пръв поглед да изразяваха съчувствие, усетих твоето неодобрение: осъждаш харчовете ми и се опитваш да направиш по-умерено суровото ми отношение към леля Виви.

По първата точка ти припомням, че напълно съм наясно и не само ти доверих своите мигове на слабост, но и признавам, че страстта ми към стъклените топки е почти неистова. Не забравяй, че търся начин да се лекувам.

По втората точка мисля, че идеализираш леля Виви. Иска ти се да промениш портрета й, та да заприлича на твоя. Уви! Въпреки твоето желание, тя не зае твоето място и се оказа неспособна да играе важната роля, която ти заемаше до мен в продължение на дълги години, ролята на по-голямата предана и изпълнена с грижовност и благородство сестра. Ако се запознаеш с нея, въображението ти ще се сблъска с действителната леля Виви, която се показва извратено недискретна, умерено толерантна и напълно лишена от добронамереност. Разбира се, тя не се състои само от пороци, но подозирам, че дори качествата й имат за първоизточник някакъв недостатък: ако се занимава с другите, то е от любопитство; ако говори надълго и нашироко с някого, то е, за да може да повтаря едно и също; ако предлага помощта си, то е, за да има надмощие. Тя не обича хората, обича те да са й длъжници.

В последно време успях да вдигна защитна стена между нея и мен. Когато прекалено много се меси в мислите ми, я предупреждавам: „Доктор Калгари ми забрани да засягам тази тема.“ Тъй като тя се поздравява, че ходя в кабинета му и хвали себе си, задето ме е завела при него, е принудена да зачита съвета на терапевта.

Това е голямата новост, която разчитам да споделя с теб: започнах психоаналитично лечение при доктор Калгари. Не можеш да си представиш колко интересно е това. Нещо повече: не мога да ти опиша колко съм интересна аз.

Точно така, думите ми отекват със стъписваща нескромност. Не се шокирай. Става дума за етап от лечението ми.

И тъй, два пъти седмично звънвам на вратата на доктор Калгари, лягам на диванчето, той сяда на почтено разстояние зад мен, а след това започвам да говоря каквото ми дойде на ум.

Никога не ми се бе случвало да говоря за себе си — освен в писмата, които изпращам на теб. След първите сеанси, всеки път, слизайки обратно по стълбите, си мислех, че съм изчерпала всичко, и следващия път няма да има за какво да говоря. Всъщност отново започвах да говоря, всичко започваше отначало и се изненадвах от собствените си разкази.

Много често ставаше въпрос за теб, Гретхен моя; доктор Калгари оценява забележителната роля, която си изиграла в моето детство и юношество — а разбира се и днес. Дете, което на осем години след зловещ инцидент е загубило и баща, и майка, има нужда да пренесе обичта си върху някой довереник. Отначало, не знам защо, излъгах за истинските ни отношения и те описах като моя братовчедка, както ми е навик. Но заради три ловко поставени въпроса, се принудих да призная, че нямаме никаква кръвна връзка.

— Какво от това? — попитах го аз.

— Знаете го по-добре от мен.

— Моля?

— Вие трябва по-добре от мен да прецените ползата от лъжата си, като се има предвид, че лъжете вие.

Ето кое придава атмосфера на нашите отношения: доктор Калгари анализира всичко — и това, което му казвам, както и онова, което премълчавам.

Понякога, само с едно изречение, той хвърля сянка върху нещо, в което съм уверена. Така например, наскоро, докато правех извода, че не съм страдала от липсата на родителите си, той отвърна:

— Искате да вярвате в това.

— Не, все пак познавам своите виждания.

— Вашите виждания са видимата част от айсберга, Анна, тази, която осъзнавате. Но отдолу има други мисли, онези, които не се изразяват с думи, а с объркване на думите, с действия, с поведение. Тъй че, позволете ми да се съмнявам, че не сте страдали от липсата на родителите ви, след като всичко показва, че не желаете да станете родител.

— Моля?

— Затруднението да забременеете е психологическо, тъй като лекарите твърдят, че няма физиологична пречка за това.

— Вероятно, но…

— А фиктивната бременност ви е спечелила време, без все пак да забременеете. С тази хитрина сте задоволили натиска от страна на семейството на съпруга ви, илюзорно сте удовлетворили и съпруга си и сте се престорили, че сте обикновена майка. Но ви е страх да станете майка, вероятно защото вашата ви е липсвала, или по причина, която двамата заедно ще изровим…

Той се опитва да се набърка в личния ми живот. И тогава съм принудена да се ядосам. Например отказвам да му разкажа подробности от преживяванията ни с Франц в леглото. Колкото и да настоява и да развява статута си на терапевт, колкото и да повтаря, че когато ходя при доктор Тайтелман, се оставям да прегледа онова, което обикновено единствен съпругът ми може да доближава, оставам непоклатима. Между Франц и мен всичко е наред и това сведение трябва да е достатъчно на доктор Калгари.

Всъщност, единственият път, в който за малко да прекъсна лечението, бе когато той се върна на тази тема и прескочи границите на безсрамието:

— Защо твърдите, че обичате да правите любов с мъжа си, след като открихте начин да го отдалечите от себе си в продължение на девет месеца?

Този ден напуснах кабинета без нито една дума и с трясък на врати след себе си. У дома се заклех пред себе си никога повече да не се върна при него.

Очаквах от доктор Калгари писмо с извинения. О, само три изречения. Просто знак на уважение. Доказателство за добро възпитание. Или угризение на джентълмен. С една дума няколко реда, надраскани върху визитна картичка, от които да прозира съжаление, че ме е оскърбил.

Цяла седмица се надявах на писмо.

Упорито не отидох на две срещи, сигурна, че това ще събуди гузната му съвест и че празният диван ще му припомни недостойното му поведение.

Напразно.

На десетия ден бях толкова бясна, че се появих при него в часа на третата ни среща, за да го нагрубя, да изкрещя в лицето му какъв невъзпитан човек е той и да му обясня какви правила спазват обикновено хората в истинския свят.

Той съвсем не изглеждаше изненадан да ме види — все едно го бе предвидил — и не се опита нито да ме успокои, нито да отрича, напротив, изтърпя гневната ми реч мълчаливо и с интерес.

— Хайде, престанете да ме слушате с вид на човек, който разрязва жаба. Все едно това не ви засяга!

— Съвсем правилно, Анна. Онова, което казвате, не ме засяга, то засяга вас. Днешният сеанс ви дава възможност за голям напредък.

Отново се палнах. Откъде му бе хрумнало, че става въпрос за сеанс? Бях дошла, за да го науча на някои неща от живота, и нещата не бива да се смесват. Нали нямаше все пак и да му платя за услугата, която му правех? Каква невъобразима наглост…

Какво направи той ли? Не знам. Във всеки случай успя да ме освободи от гнева и не само че легнах на диванчето му, но и час по-късно платих за консултацията с горещи благодарности.

Понякога го припирам да стигнем до стъклените ми топки, защото това е основната причина, поради която се лекувам при него. Той упорства в своя отказ. „По-късно“ — повтаря той, сякаш това изобщо не го интересува. Понякога го подозирам, че протака, за да ми измъкне повече пари, но веднага след това се учудвам сама на себе си, че мисля подобно дребнаво нещо, сама себе си гълча и му връщам своето доверие.

Представи си, че по време на това лечение има и забавни моменти. Например, трябва да му разказвам за сънищата, които си спомням, или да отговарям незабавно на думи, които той произнася. Ето ти един пример:

— Фрагмент?

— Минало.

— Чай?

— Сплетница.

— Чинийка.

— Скърцаща.

— Свекърва?

— Ами… почит.

— Цвете?

— Живот.

— Пролет?

— Безгрижие.

— Светлина?

— Привличане.

— Виена.

— Крепостни стени.

— Валсове?

— Валдберг.

— Вечеря?

— Мълчание.

— Мълчание?

— Кристал.

— Стъкло?

— Чистота.

— Евреин?

— Пронизващ.

— Франц?

— … ами…

— Франц?

Е, да, странно, но при някои думи не успявам да отлепя. Или блокирам, или се колебая. В тези случаи чувам как перото на Калгари дращи като побесняло по бележника му зад мен. Когато го моля да ми обясни смисъла на тези упражнения, той ми казва, че умът се разкрива в асоциациите, които прави. При мен стъклото представлявало идеал за морална чистота — напълно съм съгласна, макар тази забележка никак да не допринася да се излекувам от треската си по стъклените топки! Понякога умът се люшка: това показва, че цензурата, която извършва подбора, отхвърля нараняващ, агресивен или плътски импулс. Следователно, когато в съзнанието се появи бяло петно, това означава, че умът изпитва цялостно смущение и че никоя инстанция не се опитва да отговори.

Макар да намирам обяснението за блестящо, си позволявам да оспоря всеобхватната му непогрешимост. Когато не реагирам на „Франц“, в главата ми не идва нищо друго освен „Франц“… Това ли да отговоря? Повтарянето на думата не е по правилата на играта. Нещо повече: ироничното лице, което ми показва Калгари, докато се оправдавам, ми отнема всяко желание да продължавам.

Сигурно ме намираш за лекомислена, Гретхен моя, и се надсмиваш над заниманията ми? Все пак, повярвай ми, или по-скоро довери се на доктор Калгари, защото често след несвързаните ми думи, той ми показва свързани един с друг елементи и тези прозрения ми носят истинско умиротворение.

Например, онзи ден се върнахме към килимите, които красят — ако може да се каже така — неговата чакалня. Припомням ти, че става въпрос за един диптих „Отвличането на сабинянките“ и „Завръщането на сабиняните“. На първата, римляните, на които не достигали жени в техния град, похищават жените на съседите си, сабиняните, и се вижда прекрасно как жените отблъскват своите похитители. На втората присъстваме на завръщането на сабиняните, няколко години по-късно, когато са успели да се въоръжат наново: те се опитват да си приберат жените, но и този път, парадоксално, сабинянките се противят; вкопчени в римските си съпрузи и в ръце с децата, родени от тези насилствени връзки, не искат да си тръгват. Всеки път когато ги погледна, ме обхваща ярост.

— Защо не ги харесвате, Анна?

— Тези жени нищо не са направили, нищо не са поискали, те са само потърпевши. Каквото и да се случи, те са винаги жертви. Мъжете определят съдбите им според своите нужди или поради чувство за реванш. Жените не само съществуват единствено заради мъжете и чрез мъжете, ами на всичкото отгоре мъжете се отнасят зле с тях. Ако не мога да търпя „Отвличането на сабинянките“, нямам никаква търпимост и към „Завръщането на сабиняните“. Онова, което ме шокира във втория епизод е, че жените отказват да се освободят и се вкопчват в онези, които някога са ги похитили и обладали насила. Още по-зле, вместо оправдание, сочат бебетата, произлезли от това изнасилване. Те приемат насилието, извършено над тях, и са се превърнали в съучастнички на своите палачи.

— Сърдите ли им се?

— Не, съжалявам ги. Сърдя се на мъжете.

— Чувствате ли се близка с тези жени?

— Моля?

— Много добре ме чухте.

— Никога не съм преживявала насилие от този вид.

— Но начинът, по който разказвате историята им, е доста изразителен. Прочитът ви на тази картина вади на светло съответствия с вашия живот. Според онова, което ми доверихте, детството ви е било много щастливо, живели сте безгрижно на село, докато идват да ви вземат, за да се омъжите. Не се ли чувствате като отвлечена сабинянка?

— Това е… прекалено.

— Според вас, какво би трябвало да направят сабинянките, щом пристигнат в Рим?

— Да избягат.

— Мислили ли сте да избягате от брака с Франц фон Валдберг?

Замълчах. Той продължи:

— Разбирате ли, че те са заобичали своите похитители?

— Може би… ако не са били отвратителни грубияни.

— Разбира се. Като Франц.

— Точно така.

— И все пак, скъпа Анна, в тази картина има нещо, което ме заинтригува. Тези жени не са имали деца при сабиняните, родили са ги чак с римляните.

— Да, човек има чувството, че са били девствени преди отвличането. Чрез насилието, упражнено им от римляните, те са преминали от състоянието на девойки в това на жени.

— Това преминаване винаги ли е насилствено, Анна?

Отново замълчах.

Мина дълъг миг. Той продължи:

— Трябвало ли е те да последват сабиняните?

— Твърде късно е. Те вече са станали съпруги и майки. Ако човек се върне по стъпките си, той не се връща в миналото.

— Права сте, Анна. Човек не се връща назад и никога не става онова, което е бил. Годините ни променят. А вие не приемате това. Бихте искали да спрете, да се вкамените, да запазите всичко завинаги едно и също, като изкуствените цветя, затворени в стъклените ви топки за вечността.

И тук, Гретхен моя, ме заля вълна от блаженство. Това, че малко опознах себе си, ме доведе до еуфория.

На прага попитах Калгари:

— Вие приемате ли изтичащото време?

— Опитвам се.

— Трудно е.

— Няма друг изход. Приемам неумолимото и нещо повече: опитвам се да го харесвам.

Гретхен моя, оставям те да разсъждаваш над тези думи, защото Франц губи търпение. Вече на два пъти идва да ми напомни, че ще ходим на „Лешникотрошачката“ с балета на Операта. Отсега се радва. Понякога този мъж става припрян като дете и го обожавам, когато започне да се държи така.

Доскоро.

Твоя Анна

24

Вече нямаше начин да избяга.

Лимузината приближаваше до киното, където за пръв път щяха да прожектират „Момичето с червените очила“ пред публика.

Хиляди хора си тъпчеха по краката на „Холивуд Булевард“. Триста метра преди Китайския театър, мястото на събитието, движението се забавяше. Дългите черни, бели и дори розови автомобили се редяха на почтително разстояние един от друг и се движеха със скоростта на ранена костенурка: Всеки шофьор знаеше, че не бива да се лепва за калника на предния, за да може неговият клиент да стъпи на празен червен килим, и така да привлече върху себе си цялото внимание на публиката и на медиите. Това шествие приличаше на самолетите, които се редят в колонка, за да получат пистата за излитане само за себе си.

В наетия от продукцията линкълн Ан се бе свила на седалката. Засега, защитена от черните стъкла, не се боеше от никого, но след миг… Как да излезе от колата? От къщата й до тази седалка бе падала два пъти. Струваше й се, че глезените й са монтирани върху лагери, клатеше се, гънеше се и нямаше какво да я задържи. Не беше постигнала целта си: да изпадне в кома. Издръжливостта й и на най-взривоопасните коктейли се оказа просто невероятна! Какъв малоумен рекорд… На смесите с водка, джин, бърбън, императорски мандарин, порто и шампанско мозъкът й бе издържал: тази вечер Ани не беше безпаметна, а просто много зле.

През последните два дни Джоана, надушвайки зараждащата се опасност, се бе опитала да преговаря за присъствието на рицар-оръженосец под ръка с Ани. Но всеки път когато агентката й предложеше име, Ани го отхвърляше: или вече беше спала с него и го смяташе за задръстеняк, или не беше и го подозираше в хомосексуалност.

— За какво да давам такъв шанс на тия нещастници? Да се фукат на вечерта на моя филм! И какво са направили, за да заслужат това?

— Слушай, не ти давам придружител, за да направя щастлив някой актьор, търсещ слава, а за да спася теб. Ти не си в състояние да вървиш без подкрепа. По-добре плейбой, отколкото проходилка за възрастни, нали? Той поне няма да те остави да се спънеш и ще ти отвори дамската чанта, ако пожелаеш да драйфаш.

Но Ани се заинати и отказа. Три часа по-късно, обаче, когато видя колко залита, тя бе помолила Джоана да накара Сак-Вюитон да се намеси.

Доайенката на Холивуд бе приела без задръжки, защото да се появи под ръка с Ани, щеше да й гарантира снимки във вестниците. Тя за три минути бе уговорила споразумение с агентката: да, тя щеше да помогне на Ани да извърви пътя от лимузината до мястото си по права линия, да, щеше да отговаря на микрофоните и камерите, които щяха да ги пресрещнат по пътя, но при условие, че се забрани на фотографите да снимат Ани без нея. В противен случай Сак-Вюитон, която бе наясно, че ще изчезне от репортажите, предпочитала да си остане у дома.

Тъй че Ани бе минала да вземе старата актриса, а тя бе навлякла рокля, създаваща лъжливи обеми по безформеното й тяло; тюлени, флуоресцентнозелени сутиен и пликчета бяха пришити към тясната черна, кадифена рокля. Тъй като й се бе сторило прекалено сдържано, тя бе прибавила и пера, та бе заприличала на престарял лешояд, пременен като папагал.

На прага по втрещеното изражение на Ани тя разбра, че е успяла с ефекта.

— Не е зле, нали?

Ани, макар и пияна, потърси най-малко обидната дума и най-сетне я откри:

— Оригинално…

Сак-Вюитон се покатери в колата възторжена.

— Знаеш ли, котенце, че имам три вечерни рокли — грозната, скапаната и ужасяващата?

— И тази е…

— Ужасяващата. Любимата ми.

Тя хвърли поглед на Ани, която въпреки състоянието на затъпяване, помъртвелите очи и подпухналата от алкохола кожа, беше очарователна в роклята от златисти люспи. Усмихна се.

— Имам късмет, че се показвам с теб, Ани. Идеалното средство да изпъкна. Толкова си грозна, че ще гледат само мен.

Те се посмяха, Сак-Вюитон, защото харесваше своята дяволитост, а Ани, защото не я беше разбрала. В този миг тя се зарече да прихва от смях при всяка дреболия, която й кажат.

Отекна удар. Един фен се бе блъснал в колата.

— Не те ли е страх? — попита Ани.

— Страх от какво, чинчилке?

— Страх не от нещо определено… страх…

— Когато един страх е безпричинен, това, коалке, се нарича тревожно състояние.

Ани си сипа чаша уиски над минибара.

— Тогава съм много тревожна — завърши тя.

Затворена в себе си, Сак-Вюитон се въздържа от коментари и не я спря: стремежът към саморазрушение на Ани се развиваше тъй бързо, че нямаше смисъл от намеса, но щом помисли за дългото изкачване по червения килим, което двете трябваше да направят, тя внезапно изтръгна чашата от ръцете й.

— Захарче, от мен се иска да ти помогна да вървиш, без да паднеш. Но пък не съм толкова силна и не съм на възраст да те вдигам. И не разчитай на мен да те нося на гръб.

— ОК, спирам — измърмори Ани.

Вратичката се отвори и воят на събраната пред киното тълпа връхлетя в колата, а ослепителното блясване на светкавиците ги накара да се чувстват като къртици, издърпани от дупките им.

Сак-Вюитон излезе първа. Посрещнаха я смехове, защото публиката, приучена като лабораторно куче, бе свикнала да прихва в смях, щом се появеше тя. За да бъде сигурна, че ще предизвика този ефект, Сак-Вюитон, като истинска професионалистка, си бе дала труда да облече ужасяващата рокля.

Ани Лий се увеси на ръката й. Обичайната й магия проработи. Овациите на публиката, блещукането, дължащо се на френетичното щракане на светкавиците, дължината на килима, който трябваше да извърви, всичко това за малко да я накара да се хвърли с главата напред обратно в лимузината, но Сак-Вюитон с твърда лапа обхвана ръката й над китката и я принуди да се усмихва на обективите.

Тръгнаха.

Сак-Вюитон го направи тъй добре, че никой и не заподозря, че бабата тегли младото момиче. Приближиха до камерите съвършено естествено. Акредитираните журналисти се втурнаха към тях.

Ани трепереше, но успяваше да запази чертите си спокойни. В началото журналистите упрекнаха поддържащата роля, че бърбори повече от звездата, но Сак-Вюитон се показа тъй смешна и духовита, че накрая те приеха тази нестандартна двойка. На една водеща от каналите на Дисни, която се изненада, че тя отговаря преди Ани, Сак-Вюитон отвърна:

— От какво се оплаквате? Играем ви безплатно откъс от „Красавицата и Звяра“.

И тъй, Сак-Вюитон отклоняваше вниманието и Ани се почувства по-добре.

И тогава забеляза Итън.

Този път беше той.

По-висок от останалите, с изпълнено със спокойствие лице сред хистеричните зрители, той я гледаше втренчено. Без да се замисли, тя вдигна ръка и извика:

— Итън!

Очите на болногледача разкриваха неподправена нежност.

Ани задърпа ръката на Сак-Вюитон, която разчиташе да се обърне към още една камера.

— Ани, никога не съм имала сиамска близначка, недей да ме влачиш.

— Искам да ида да поговоря с Итън.

И посочи русия мъж.

Тъй като нямаше физическата сила, за да й се противопостави, Сак-Вюитон я придружи до бариерата.

Там Ани се втурна срещу Итън и прошепна:

— Итън, умолявам те, помогни ми.

— Затова съм тук.

Никакво съмнение не караше гласът му да трепери. Беше самото въплъщение на праволинейна преданост.

Ани продължи:

— Ела при мен вътре, на бара. Има коктейл.

— Нямам покана.

— Ще ти намеря една. Нали няма да ме зарежеш?

— Никога.

Тази полугласна размяна убягна на всички, включително и на Сак-Вюитон, която бе на няколко сантиметра, но вече недочуваше.

Десет минути по-късно, когато стигнаха до фоайето на киното, Ани помоли директора да позволи Итън да влезе, и го посочи отдалеч.

— Не се притеснявайте, госпожице Лий, идете при бара, ние ще се погрижим за всичко.

Изкачването на стъпалата бе болезнено за тази нелепа двойка: Сак-Вюитон я боляха хълбоците, а Ани Лий губеше равновесие. За щастие, те решиха да превърнат своите притеснения в атракция, започнаха да надават викове, да се кикотят, да пеят и да опитват танцови стъпки, та всички помислиха, че се забавляват да пародират някой откъс от музикална комедия.

Във фоайето се сгромолясаха на седалките.

— Никакво мърдане от тук. Прави се на принцеса, а аз на кралицата-майка.

В тази нова роля Ани успя да създаде добро впечатление.

Тя дебнеше всеки миг идването на Итън. Той щеше да влезе тук, щом го видеше, тя щеше да се успокои, а той щеше да й направи инжекция и да я облекчи.

Обявиха началото на прожекцията.

Ани притеснена усети как страхът се надига в нея и внезапно ясно осъзна напрегнатостта на професията си. Хвалебствени слухове се въртяха около филма на Зак, а още повече около играта на Ани Лий. Някои твърдяха, че с този филм тя напуска ученическата скамейка, за да бъде коронясана сред великите. Хвана я паника: ако очакванията бяха прекалено големи, то и разочарованието щеше да е пропорционално; след два часа щяха или да я аплодират, или да й правят комплименти за костюмите.

Прииска й се да избяга.

— Искам да ида до тоалетната. Ти не искаш ли?

Сак-Вюитон се заклати, леко раздразнена.

— Трябва ли да ти държа главата над тоалетната чиния, това има ли го в договора ми?

— Моля те, заведи ме. Ще се върна в залата, когато угасят светлините.

Сак-Вюитон измърмори, но се подчини.

Ани се затвори, рухна върху затворената тоалетна чиния и извади мобилния си телефон. Мъчително си спомни номера на Итън.

Той не отговори.

Написа му съобщение, което — ако могат да се редактират писма, писани от друг — означаваше: „Ела при мен, в тоалетната съм.“

Усети, че коридорите се опразват.

Прозвучаха първите ноти от заставката.

Какво да прави?

Погледна телефона си с надеждата за бележка от Итън. Напразно.

Внезапно й просветна. Тъй като беше споменала тоалетната, Итън сигурно беше отишъл в мъжката.

Щастлива, че е намерила решението, тя стана и придържайки се о различни опори — хартиени рула, дръжки на врати и парапети — успя да се промъкне от женската до мъжката тоалетна.

— Итън?

Гласът й отскочи от белите плочки там.

— Итън, тук ли си?

Тя чу шум в една от клетките. Доколкото й бе възможно се разбърза, спъна се, строполи се върху вратата, при което вътрешното резе се откачи, и разкри един мъж, който тъкмо си инжектираше нещо във вените.

— Зак?

Режисьорът я погледна без никакъв срам.

— Много ме е страх.

Изведнъж тя спря да мисли за Итън или по-скоро започна да мисли за него с лошо: той защо не идваше? Беше я зарязал, както всички други! Играеше си на доблестен рицар, но струваше по-малко и от оная измет, дилърите, да, още по-малко, защото пропускаше доставки.

Побесняла, тя се свлече на земята.

— Ще ми дадеш ли?

Зак се изхили.

— Виж ти, познаваме ли се?

Тя сдържа едно хълцане, изкриви лице и рече:

— Страх ме е колкото тебе, тъпанар такъв. Тази вечер сме заложили живота си. След два часа ти може би ще бъдеш гений, а аз велика актриса. Не е ли за страх, а?

Щом поканата му се забави, Итън започна да преговаря с горилите — не го взеха на сериозно, — с разпоредителките — не им хареса как изглежда, — с пресаташетата — те не го познаваха.

Час и половина по-късно, докато случайно прекосяваше фоайето, директорът мерна един върлинест рус мъж, който му правеше знаци и си спомни, че бе забравил да изпълни молбата на звездата. Всъщност, къде ли се беше дянала Ани Лий? Не я бе видял на креслото й.

Директорът се извини и пусна Итън да влезе.

Болногледачът, който рефлекторно включи телефона си, откри съобщението на Ани.

Той хукна към тоалетната, откъдето излезе брадат мъж с несигурна походка.

Щом се отправи към писоарите, Итън се натъкна на зрелището, което от месеци се опитваше да избегне: просната на пода и неподвижна, Ани все още дишаше, но вече не реагираше нито на звуци, нито на допир.

Беше изгубила съзнание в резултат от свръхдоза.

25

Несъмнено никога не е била толкова щастлива.

Откакто бе влязла в бегинажа, Ан цъфтеше. Да живее с жени, които приемат — или дори търсят — необикновена съдба, я насърчаваше да чертае своя път. Да, човек можеше да си поставя и други цели освен да мете, да търпи надмощието на мъжа, да снася деца и да им бърше дупетата — жените, които я заобикаляха, дали произхождаха от аристокрацията или от бедните квартали, го разбираха по този начин. Образувайки една общност, която не бе нито затворена, нито религиозна, те предпочитаха да живеят заедно, да работят, да задълбочават вярата си, като водят живот на благочестие и молитва. Ако се подчиняваха на писани правила, те не даваха обет, и бяха свободни да останат или да си тръгнат.

Бегинажът в Брюж представляваше град до града. Обграден от вода и по-лесно достъпен за патиците и лебедите, отколкото за хората, той се издигаше като остров сред къщите. Щом човек минеше през арката на мостчето, навлизаше в изпълнен с покой вътрешен двор, където растения и сгради съществуваха заедно в хармония. В средата на постройките и надвиснали над фасадите, растяха дървета като колони на природна катедрала, процеждащи светлината през разлистените си стъклописи, усилващи звука на птичите песни и призоваващи човека да погледне към небето и да се вглъби. Това място, което навсякъде другаде биха покрили с павета, тук бе оставено на гора, и от праговете си жените от бегинажа можеха да виждат своите съседки между дънерите.

Когато Ан се отделяше на брега на реката или под липата, никой не идваше да я притеснява. Щом човек си вършеше задълженията, пансионерките приемаха различията в поведението; тъй че тук вместо да страда от това, че е различна, Ан се задълбочаваше в своето своеобразие. Мисълта й, открила най-сетне време да се развие, набираше височина.

Под влиянието на Брендор и на Великата Госпожица тя започна да записва своите стихове. Всеки път когато положеше стиха на хартия, заявяваше, че не е удовлетворена.

— Не е точен.

— Напротив — отговаряше Брендор, откривайки стиховете с вълнение.

— Не.

Щом навлезеше в сърцевината на съзерцанието, вгледана в лазура, потънала в наблюдаване на рибките, или в проследяване на полета на птиците, тя не виждаше нито едните, нито другите, а енергията, която ги пораждаше, радостта, която носеше живот, опиянението от съзиданието. Под благотворната липа тя се отделяше от всичко: първо от себе си, после от материалния свят, а след това, в жарката кулминация на изживяването, успяваше да избяга и от думите, от идеите, от понятията. Оставаше само онова, което усещаше. Имаше чувството, че се разтваря в безкрайната светлина, която тъчеше платното на космоса.

— Брендор, думите не са били измислени само да отразяват света, те описват съществата и слагат етикет на вещите. А аз бягам, минавам отдолу, отгоре, зад тях и се крия в невидимото… как да го опиша?

— Както го правиш сега.

— Няма думи, които да изкажат невидимото.

— Има, думите на поезията.

— Думите ми остават неточни и смътни. А оловно-тежките картини съгрешават, защото се отнасят до материалния свят.

— Не, Ан, една плодовита картина надхвърля материалния свят, щом се отнася до отвъдното; тя създава игра на сравнения, както фасетите на обработения диамант.

— Няма значение. Моят език ми позволява само грубо приближение. Дали се дължи на фламандския? Дали щях да се справя по-добре, ако говорех латински? Или гръцки?

Ан все продължаваше да пише, но реши, че никога няма да успее да хване под перото си подходящите изрази.

Вечерта Великата Демоазела и Брендор с наслада четяха страниците:

Огледалото бистро, в което те виждам,

не е от стъкло, ни от вода спокойна.

В самата мене сякаш, извираш,

отвъд кожата, в душата ми гола.

Без пречки и далеч от думи лъжовни,

се плъзвам и се топя в ръцете ти.

Полягам на твоя блясък в заслона.

Това си ти, и аз — туй е сърцето ми.

Когато Ан си отиваше, те си позволяваха да изразят похвалите, които тя никога не би търпяла.

— Тя е мистична поетеса! — възкликваше Великата Госпожица.

— Кой е говорил по-добре за Господ, когото срещаме вътре в себе си?

— Рядко съм срещала тъй чиста вяра.

Сега Ан се съгласяваше и признаваше, че стиховете й говорят за Бог. За пореден път това бе само въпрос на думи, на онези тромави, несъвършени думи, и ако хората, които най-силно тачеше — Брендор и Великата Госпожица, — ценяха написаното от нея, защото то описвало Бог, нека тогава да е Бог! Всяка дума подхождаше, доколкото никоя дума не бе подходяща.

Ан ходеше набожно на литургията в неделя, молеше се и пееше заедно с жените от бегинажа, и понесена от пламенната вяра, която я обгръщаше, бе щастлива, че текстовете й принадлежат към този кръг, в който се чувстваше тъй добре.

Когато, за да я подготви за срещата с архидякона, Великата Госпожица я изпитваше върху точките от догмата, като Светата Троица или вечните мъки в ада, тя мълчеше, защото това се отнасяше до въпроси, които тя не си поставяше. За сметка на това тайнството на Светото причастие я вълнуваше силно; да, с нафората тя поемаше божественото и без никакво затруднение си представяше, че този хляб е нещо различно от онова, което беше.

Леля Годеливе и двете й братовчедки идваха редовно да я видят. В началото Ан се възпротиви, като каза, че тя ще ходи до тяхната къща. Но по намеците им разбра, че Ида не би приела това вмешателство, пък и посещенията в спокойния двор на бегинажа умиротворяваха леля й и братовчедките.

Ида все повече тревожеше Годеливе. Както го беше заявила по-рано, младата жена се бе захванала да докаже, че се харесва на мъжете. Ако преди им скачаше на главата, за да си говорят, сега скачаше в ръцете им.

— Истинска шафрантия, малка моя Ан, луда за връзване. Стига й едно намигване, и тя казва „да“. Няма нужда да й говорят учтиво, още повече пък да я молят, ляга си на първо поискване. Разбира се, срам ме е, защото никога в семейството не е имало такова чудо, но най-вече ме е страх. Така се е разбесняла, имам чувството, че търси… най-лошото.

— Какво би било най-лошото, лельо Годеливе?

— Не знам. Но тя ще си го намери! О, добре, че другите ми, миличките, не вървят по нейния път.

Хадевейх и Бенедикт, излети в калъп, различен от Ида, растяха спокойно, радостно и послушно. От двете каки те се възхищаваха на Ан.

— Моли се за нея, Ан, умолявам те. Моли се за нея.

Ан объркана кимаше с глава. Не успяваше да иска услуги от Господ. Разбира се, понякога бе отправяла молби към Създателя във вечерите, когато се бунтуваше, и в дните, когато страдаше особено много, но знаеше, че тези молби са само етап, долните стъпала на стълбата, а по-нагоре имаше нещо по-добро: обожанието. Целта на молитвата не е да иска, а да приема.

Непохватно се опита да мисли за братовчедка си и с мисъл да й изпрати силата да не съгрешава повече, но скоро се отказа — ако не се съмняваше, че Господ чува, се съмняваше, че Той ще се намеси.

Господ блестеше с блясък, до който хората трябваше да стигнат, Той не представляваше личност, която да молим, да увещаваме и да убеждаваме.

Тя ненавиждаше пазарлъците с Господа. Още от детството си все това бе гледала: грешници, които обещаваха да се поправят в замяна на някаква милост, безпътници, които се канеха да се покаят, ако Господ ги закриля. Най-нечиста от всичко й се струваше практиката на индулгенциите: хората откупваха чрез милосърдни жестове — молитви, литургии, парични дарения — намаляването на времето им в Чистилището. Това, че изобщо може да се сложи цена на греховете, вече я шокираше, но че някой можеше да води счетоводството на Отвъдното, вече я скандализираше. Първо, тя не вярваше в Чистилището, това междинно място между Ада и Рая, където човек изчаква своето заминаване — само свещениците говореха за това… В името на какво? Познаваха ли това място, бяха ли ходили там? Кой пътешественик им го бе описал? Пък и в това осребряване тя разгадаваше как алчността дои страха. Каква връзка може да има между една душа и едно екю? Дали шумът от падащото в касичката злато можеше да промени небесата? Очевидно тези пари финансираха строежа на църкви — и най-лошото — разкоша на клира. Според Ан, както човек нищо не може да иска от Господа, тъй и не се пазари с Него.

Една нощ се събуди обляна в пот: нещо ужасно се случваше в този миг. Тя скочи от леглото, дъхът й стана пресеклив, набързо се облече и изтича навън.

Бегинажът почиваше в мрака. Дори блещукане на свещ не позлатяваше някой прозорец. Жените сънуваха в мир.

Заби някаква сънена камбана.

Да не беше сънувала?

Щом вдигна глава, по многото пропуквания високо в клоните и по забързания начин, по който птиците излитаха, отгатна, че и животните бяха усетили опасност.

Прекоси гористия двор и стигна до стените на ограждението. От тази граница видя, че и патиците са развълнувани.

Какво ли ставаше?

Нямаше как да излезе, защото нощем залостваха дебелите порти, за да гарантират сигурност за жените. Да разбуди пазачите, не й се струваше добра идея, защото да обясни, че чувства неясна опасност заедно с патиците, катеричките и гаргите, щеше да й навлече присмех.

Тъй че реши да изкачи каменната стена.

Щом стигна най-горе, видя в далечината червено зарево.

На хоризонта се издигаха пламъци и опожаряваха небето.

Тя чу писъци на жени, камбани, които биеха тревога и оп! вдигай! на мъжете, които носеха кофи с вода.

Различи квартала, в който бушуваше бедствието и в миг разбра какво е положението: ако някакъв нюх я бе вдигнала от постелята, то бе защото ставаше дума за къщата на леля Годеливе.

Тя пъргаво скочи от стената извън бегинажа, влезе в студената вода, преплува я, стигна до брега, а след това, без да губи време да си изстисква дрехите, се затича по тъмните улици. Докато приближаваше огнения ад, започна да среща жители на Брюж, които ставаха от леглата, за да помагат. Една сграда, която гори насред града, поглъща десет други. Ако не реагираха енергично, целият квартал щеше да изчезне.

Щом стигна до горящата къща, Ан разбра, че за беда е права: къщата на леля Годеливе бе като жива факла. Тя се обърна към съседите:

— Къде е леля ми? Къде са братовчедките?

Успокоиха я:

— Те са при Франсиска, баба ви, в Сент-Андре.

— Сигурни ли сте?

— О, да… Годеливе ни обеща пресни яйца като се върне.

Ан изпусна въздишка на облекчение, но дълбоко в себе си не изпита успокоение. Защо ли се тревожеше?

Една съседка се хвърли към групичката.

— Всъщност видях да тръгват само Годеливе и двете малки. А вие?

— Хм, сега като го казахте… Да. Бяха само три.

— Къде е Ида? — възкликна Ан.

В този миг откъм етажа се чу гръм и от прозореца с писъци се изсипа едно тяло, изхвърлено със скоростта на лава от избухващ вулкан, силует със смътно човешки очертания, който излетя на дванайсет стъпки, а сетне се размаза на земята.

Беше Ида, а косите и дрехите й бяха в пламъци.

26

Виена, 28 март 1907

Скъпа Гретхен,

С това писмо ти изпращам снимка на доктор Калгари, понеже държах да знаеш как изглежда той. Хубав мъж, нали? Обожавам чернотата на много лъскавите му коси, на веждите му, и я намирам за далеч по-интригуваща и силна, с една дума по-мъжествена, от русотата на Франц. Няма да ти е трудно да го различиш на тази снимка от някакъв конгрес на психоаналитиците, тъй като останалите са двойно по-възрастни. В групичката в дъното той стои на три крачки зад Зигмунд Фройд, основателя, мъжа със строгата брада и роговите очила. Уф, какъв нюх съм имала да не ида при този! Моят терапевт все пак изглежда по-различно, нали?

Върни ми субито[6] тази снимка, защото трябва да я оставя на мястото й. Признавам си, задигнах я от бюрото на Калгари, когато за миг беше излязъл от стаята, и макар той да се оправя в цялата неразбория от книги, писма и папки, реших, че няма да си даде толкова бързо сметка за нейното отсъствие.

Така или иначе си имам копие от нея, направено от фотограф…

И тъй, анализата ми напредва. Проучих собствените си лабиринти и започвам да се чувствам по-добре. Трябва да добавя, че двамата с Калгари сме добър екип и успехът на лечението произтича именно от това. С някой друг, все още щях да газя в блатото на своите спомени.

Например, разбрах, че когато съм била малка, съм те избрала за символична майка. Ако винаги съм те представяла като „моя братовчедка“, то е защото съм чувствала потребност да измисля помежду ни някаква кръвна връзка, връзка, каквато не съществуваше, защото баща ти беше само мой законен попечител, посочен в завещанието. Когато ти се омъжи, помислих, че ме изоставяш, и тогава започнах да се държа по-детински от преди, отказвайки плътското измерение на юношеството и разтръбявайки, че няма да се омъжа за никого; всъщност, като се връщах към детството, се опитвах да те принудя отново да станеш моя майка.

Калгари твърди, че кръвните връзки ме ужасяват и че не ги търпя; възразявам му, че не познавам тези връзки — бях на осем, когато родителите ми починаха, а на тази възраст остават малко спомени.

В продължение на месеци този отговор не успя да го задоволи. След като дълго ми повтаря, че не мога да се отпусна, Калгари прибягна до едно необичайно средство: хипнозата.

Да, Гретхен, не ти разказвам за панаирджийско забавление, на което съм присъствала, разказвам ти за един невероятно сериозен епизод, който изживях сама: с помощта на махало и вдъхващи спокойствие думи Калгари ме потопи в състояние на хипноза.

Представяш ли си, един смешен накит и няколко успокояващи думи, и вече не упражняваш контрол над ума си… Спомням си за онова състояние, не беше нито сън, нито безсъзнание, а друг вид концентриране, целенасочено и доброволно. Имах усещането, че съм влязла във фуния: зрителното ми поле се бе стеснило, слуховото ми пространство също, а заедно с тях бе пропаднала вдън земя и неприязънта ми, онази навъсена горделивост, която ме тласка да лъжа, за да защитя себе си. А в онзи миг се поддадох на покорството, бях изцяло зависима от Калгари, от топлия му глас и от безпогрешните му въпроси, и се оставих на неговото благоволение.

И тогава чух как казвам истината — от дистанция на времето съм толкова изненадана, колкото беше и той по време на сеанса — да, в това необичайно състояние, аз разказах тайната на своя произход.

Признах си, че съм осиновено дете: онези, които наричах свои родители, не бяха такива, и ако ми бяха оставили средства да живея, не те ми бяха дали живот.

Подробностите послушно изплуваха в паметта ми като риби, които рибарят изтегля на повърхността, отначало подозренията ми, въпросите, които ме бяха налегнали твърде рано, а сетне държанието на моите родители, погледът им, в който сякаш разчитах едновременно обожание и боязън, като да бях бомба, която ще избухне в ръцете им.

Защо толкова често прикривах истинското си родословие? Дали за удобство или от безразличие? Според Калгари, тъй като безразличието не съществува в тълкуването на паметта, съм крила произхода си поради някаква полза.

— Сега — заключи Калгари — по-добре разбирам общото ви поведение: никога не се чувствате легитимна. В обществото или пред съпруга натрапливо ви преследва мисълта за самозванството, смятате, че трябва да мълчите, да слушате другите, мислите, че Франц е сбъркал съпругата си, и накрая ще се усети за това. Тези страхове идват от първоначалната ви позиция, тази на осиновено дете, което получава незаслужена топлина, неоправдана по кръвна линия.

Е, Гретхен моя, не е ли блестящ моят мил Калгари? Никой не бе прониквал тъй дълбоко в мен.

Сега, след месеци лечение, щом се обърна назад към живота си като госпожа Фон Валдберг, аз съм различна; на пръв поглед нищо не се е променило, а в действителност — всичко.

Добих зрелост. Вече не се вкопчвам във Франц като удавник за шамандура. На моменти не знам дали го обичам или го мразя, толкова блудкав ми се струва.

Франц ме дразни. Изморява ме със своето спокойствие, с доброто си настроение, с равния си темперамент, с неизменната си вежливост. Дори красотата му ме отегчава. Както казват нахаканите виенски пикли — той прилича на мечта, правилно лице, блестящи зъби, розови устни, добре сложен врат над гъвкаво и мускулесто тяло, същинско въплъщение на принца на бял кон, който сме откривали в книжките с приказки, първия мъж, за когото сме фантазирали. Само че тези приказки така и не разкриват какво са мислили Снежанка или Пепеляшка след няколко години брак — приказките свършват на прага на брачната спалня и вратата се затваря, щом влюбените се запътят към ложето. „Те заживели щастливо и имали много деца.“ Не е ли малко лаконично, за да опише цял един живот…?

Противно на думите от приказката, аз, след като стигнах до спалнята на чаровния принц, не родих деца и не съм убедена, че съм щастлива. Да, споделям го с теб, Гретхен, животът с идеалния мъж е голяма досада…

Франц е твърде предразположен към задоволство. Насладата идва твърде бързо при него, след три акорда на пианото, две реплики в театъра, щом хапне, щом завърже разговор, щом заспи, щом си легне, щом ме докосне. Имам усещането, че живея с доволно бебе, което дори не подозира, че за мен пътищата към щастието са далеч по-сложни.

Доволен, макар да е сляп.

Доволен, понеже е сляп?

Осмелявам се да засегна въпроса за съпружеската интимност с Калгари. Леля Виви е права: Все още не съм познала „заслепяващата минута“. Нашите прегръдки с Франц са приятни, но прилежни. Посредствен ритуал.

Споделих ли с теб? Отношенията ми с леля Виви се преобразиха: станахме най-добрите приятелки на света. Каква зашеметяваща жена! Тъй весела, тъй бойка, тъй свободна. По няколко пъти на седмица у тях, у нас, при шивачите, в сладкарниците или в сладоледените салони се срещаме, за да се посмеем и да се набъбрим като невидели. Тя ми разказва без никакъв свян за многобройните си връзки, и за старите, и за новите; възхищавам й се, задето със своята нахаканост и самостоятелност е превърнала един тровещ живот в тръпно приключение.

Често ходим на кафе и наблюдавам техниката, с която събужда интереса на мъжката част. Успехът й се дължи на бърз контраст: показва пълно безразличие, а след това хвърля светкавичен и настоятелен поглед към офицера или артиста, който седи през няколко маси. Тази смесица от студ и жега тъй пощурява мъжете, че тя никога не излиза от там, без да получи любовна бележка, която забързан сервитьор донася на нашата маса.

Тъй като е заразително, аз също получавам обяснения в любов, понеже някои мъже ме смятат за вятърничава колкото леля Виви, и най-вече един тъмнокос студент с черни очи, които биха изглеждали войнствени, ако не се криеха под дългите меки мигли на египетска принцеса.

Защо пиша това ли? Не знам. Вероятно заради пролетния полъх, който обгръща Виена.

Доктор Калгари — наричам го доктор, макар че ми забрани — реши, че трябва да поработим над тази материя — „нещата от леглото“ — и накрая се съгласих. Това, че друг мъж, освен съпруга ми, иска милувките да ме направят щастлива, е доста смущаващо, нали?

Когато Калгари говори за фригидността ми, аз се червя. Разбира се, думата ме оскърбява, но ме радва, че я казва той, разтърсващо е да усещам страстта, с която иска да ми помогне — това събужда емоциите от първата ни среща, онази, при която си въобразих, че иска да ме вземе в обятията си на диванчето.

Днес се питам дали пък не съм била права. Може би не съм била толкова заблудена… Разбира се, тогава не знаех нищо за психоанализата, но женският инстинкт бе разпознал мъжа, който ме желаеше. И когото аз също желаех.

Да, Гретхен, не се притеснявам да ти го кажа: понякога го желая. Освен че ме съблазнява със стройната си фигура и сръчните си ръце, аз му дължа толкова много.

Например, благодарение на него разбрах защо колекционирам стъклени топки с цветя. Всяка колекция изразява някаква фрустрация и без да го осъзнаваме, запълва нашите липси. Тъй като животът ми на възрастна жена не ме задоволява, топките изразяват желанието ми да спра времето, да не остарявам и да се върна в непроменимия рай на своето детство. Като се има предвид, че съм отраснала на село — не на теб, моя посестрима по игри, трябва да казвам това, — аз съм луда по природата и я идеализирам чрез вкаменените и застинали в кристала цветя.

Всеки път когато добавя някой екземпляр, получавам доволство, но непълно: той не отговаря на основното ми желание. Не ценя толкова стъклените топки, колкото илюзията, която те ми позволяват да поддържам. И когато отново потъна в невроза, се налага да започна отначало.

За сметка на това, когато строша някоя от тях — както вечерта, когато ми изтекоха водите, — имам желание да се върна към действителността. Така и стана, в следващите часове бях открила истината — фиктивната си бременност.

Трябва ли, следователно, да унищожа колекцията си, за да се излекувам? Доктор Калгари ми го забранява.

— Разрушаването на един символ няма да ви излекува. Напротив, това носи риск от зловредно чувство на несигурност и смътна тревога. Един ден ще успеете да харесате топките си по уравновесен начин, да ги цените за това, което те са, повече, отколкото за онова, което не са.

В последно време, откакто изяснихме нещата, успях да спра да купувам. Огромен напредък, нали? Уведомих за това банкера Шьондерфер.

Ето, моя Гретхен, какви усилия прави твоята братовчедка, за да се върне в света на смъртните. Без Калгари щях да полудея и да ме затворят в лудница. Той ме излекува от мен самата.

Никога няма да мога да се отблагодаря на леля Виви, че ме заведе при него. Вчера отново й го повторих. Тя присви бадемови клепачи над лавандулови очи, а след това изящната й уста произнесе:

— Моя малка Анна, да не сте се увлекли по доктор Калгари?

Разсмях се вместо отговор. Твърде силно и твърде дълго. Цялата горна част на тялото ми се разтресе. А ниско долу коремът ми се присви. За леля Виви и за мен самата този смях потвърждаваше онова, което не смеех да формулирам.

Макар да не мога да произнеса думите, ще се опитам да ги напиша.

Обичам доктор Калгари.

И тази любов с нечувана сила приповдига тялото, сърцето и душата ми.

Остава само един въпрос: кога ще му го кажа?

Твоя Анна

27

Легло на пресекулки.

Не повече.

Да, от време на време, едно легло. С много фини чаршафи. Само една възглавница.

След това авантюри.

Гоненица с водни ски. Джоана е отпред. Колко красиво навързва фигурите, проклетницата, в бежовия си бански!

Снимките на една реклама, в която Ани играе кубче лед в чаша уиски, голяма колкото басейн. Разбира се, тя се удавя в него. Прекалено е смешно. Режисьорът размахва мегафона. Застрахователите отказват да платят. На дъното на водата — всъщност не, на алкохола — Ани, която се предполага, че е мъртва, се тресе от смях. Осиновителите й ръкопляскат, седнали на ръба на басейнчето за крака.

Я, леглото.

Сак-Вюитон приближава, хваща я за ръка и я отвежда в гримьорната си. На мястото на роклите има препарирани животни. Една зебра й се кокори. Макар Ани да знае, че четириногото е мъртво зад нежните си стъклени очи, все пак изпитва съмнения. Онази я гледа втренчено. А тя изпитва ужас и трепери. В крайна сметка пипва муцуната на зебрата. При нейното докосване онази се превръща в Дейвид и изцвилва. Тогава един щраус удря Дейвид. Щраусът е прелъстителен — има русо тупе на главата. Не отговаря на поставените въпроси, макар изглежда да ги разбира.

Внезапно — смяна на мястото. Ани върви из непознат град. В средата на всяка улица — вода. Не вадичка, не локва, не, широка река. Приятел от детинството с гърлен акцент й обяснява, че това са канали. „О, във Венеция ли сме?“ Хората я гледат като глупачка. Те са много и свирепи. Ани си признава, че една бира може да й дойде добре. В същия миг някакво джудже й отмъква чантата. Тя се затичва след него. Ще й се изплъзне, май познава всички криволици на квартала. На ъгъла Ани си изгубва дрехите. „Какво, пак ли?“ Странно, има усещането, че вече е преживяла съвсем същото. В най-естественото си облекло, тя стига до някакъв площад, където една жена виси на примка. Познава я. Приближава. Удар по тила я просва на земята…

Отново леглото. Не е удобно.

Около матрака й има стая от светло дърво. Кой ли е хотелът?

Сякаш всмукана нанякъде, Ани се понася на ски. Лети по нещо като тръба от сняг. Скоростта й се увеличава, тя губи контрол, вижда зад себе си кола във формата на гъсеница, от която брадати мъже крещят „варда“. Ще я хванат. Вижда, че е заклещена в някаква писта за бобслей. Те връхлитат върху нея. Какво да прави?

Леглото.

Уф…

Сигурно това е мястото, където наистина се намира. Действителността е сънят, който най-често се повтаря, не е ли така?

Тя мобилизира силите си, за да си остане там, в леглото, и да не приплъзне твърде бързо в друго пространство.

С ръка изучава матрака. Чаршафи като цигарени хартийки. Апропо, бих запалила. Ох, тази възглавница! Дунапренена ли е? Тя предпочита гъши пера. И защо е само една?

Отваря очи. Около нея — стая в светло, леко пожълтяло дърво. А, да, това е бамбук, последният вик на модата в декорацията. Според нея цялата тази мания по бамбука намирисва на измама: как ли успяват да произведат широки, плоски дъски от кръгли стебла? Трябва все пак някой да ми обясни. Ами пастата за зъби? Как го правят това да напъхат червени ивици в бялата паста! При това без бялото и червеното да се смесват чак до края на тубата… Светът е пълен със загадки.

Идва Итън. Гот, приятен сън. Влиза в стаята и й се усмихва. Тя го гледа от леглото, той е висок колкото щраусът от предния сън.

Той сяда на ръба на леглото, погалва я по бузите, а след това й подава чаша вода.

Прав е. Тя умира от жажда.

Докато се надига, усеща, че ставите я болят и мускулите й са схванати.

По дяволите, този път е очевидно, не сънува!

Сбогом, водни и алпийски ски. Тялото й е натежало, вдървено и болезнено.

— Итън, не сънувам ли?

— Не.

— В съня ми щеше да ми отговориш същото.

— Не съм отговорен за онова, което ти казвам в твоите сънища.

Тя се замисля, защото тези думи й се струват тъй дълбоки, че не е сигурна дали разбира тяхното значение. О! Ето че нищо не успява да схване: добре дошла в истинския живот!

Итън й помага да пийне, а след това внимателно поставя главата й на възглавницата. Едва е докоснала плата, и вече навлиза в лабиринт. Някакъв капак се затваря зад нея. По завоите клечат и ръмжат булдози с оголени зъби и заради това тя няма да тръгне по интелигентния път. Упс, никога не беше забелязвала колко тези кучета приличат на акули. Приближава до едно малко момиче, което танцува, облечено като циганка и изпаднало в опиянение, задето се върти в средата на широката рокля от червена дантела. Готина дискомузика придава ритъм на стъпките й. Когато Ани се навежда, момиченцето вдига към нея две слепи очи. Да, очите на момичето са извадени и то не вижда. Ани се навежда да я прегърне, но момичето се сепва и хуква с ужасени писъци. Някаква врата хлопва.

Легло. Стая.

По-добре да си стои тук. Не е толкова оживено, колкото в сънищата.

Ани се поти. Залива я необичаен студ, студ, който не идва отвън, а по-скоро от нея самата. Тя се свива на кълбо под тъничкия чаршаф.

Знае, че наблюдават всяко нейно движение. Инстинкт на актриса. Погледи пълзят по нея, очи полепват по кожата й, уста обсъждат всичко, което тя прави.

Оглежда се наоколо. Никой. Три мебела. Един шкаф. Един телевизионен екран. Завеси затулват наполовина прозореца.

Безспорно няма никого.

Защо ли усеща дебнещо присъствие?

Отново потъва в отегчителен сън, който вече е сънувала стотина пъти: трябва да изпее арията на Кармен, макар никога да не е учила тази опера. В кулисите, без да се показва, докато оркестърът и хорът репетират, тя навлича яркочервена прилепнала рокля, закичва косите си с лилия, а след това се присъединява към тенора пред публиката. Невероятен глас излиза от гърдите й, глас, който тя не познава — свободен, плътен, пищен, който смазва гласа на партньора й с по-дълбоката си теситура. Мъжки глас ли е? Докато размахва кастанетите, се сеща, че е пропуснала да обезкосми мишниците си. Каква катастрофа.

Ох… отново леглото.

Така, дали навлеците са си тръгнали? Не. Нещо лепкаво сладни по кожата й.

Кой ли я шпионира?

Тя се привдига при вида на една камера в левия ъгъл на тавана. Червена светлинка показва, че камерата работи.

— Снимат ме!

От другата страна също. И в онзи ъгъл пак. Започва бавно да брои. Пет камери. Не по-малко от пет.

Джоана влиза екзалтирана.

— Как е моята миличка?

Ани намира за неестествено агентката й да се радва чак толкова силно. От което си прави извода, че отново сънува.

Обикновено не особено предразположена към нежни жестове, Джоана я прегръща поривисто.

— Ох, колкото те обичаме! Постоянно си правиш шегички, за да ни плашиш. Искаш да усетим колко силно държим на теб! Но щяхме да те обичаме и без да вършиш глупости.

Тонът на Джоана звучи фалшиво. Странно. В класическите сънища персонажите играят ролята си доста добре.

Ани веднага се свива в ъгълчето и започва да дебне продължението.

— Знаеш ли защо си тук?

Ани поклаща глава.

— Не помниш ли?

Ани ясно си спомня инжекцията хероин в тоалетната, както и мига, в който изгуби съзнание; всъщност в тези секунди бе помислила, че умира. Но за да разбере какво ще й каже Джоана в съня й, изигра безпаметност.

— Ами ти… попрекали. Сигурно от стреса. Страхът от преценката. Горката Ани… напразно си се уплашила от нашите реакции.

Джоана внезапно сменя поведението си, изправя се и енергично възкликва:

— Беше триумф, скъпа моя! „Момичето с червените очила“ беше приет като голям филм. Ти зашемети публиката и медиите. Браво! Вече се заговори за номинации за „Златен Глобус“ и „Оскар“… Разпространителят увеличи броя на прожекциите в кината.

За да излае всичко това, Джоана бе добавила към държанието си един вид насилена енергичност, и не се обръщаше към Ани, а към някой друг, на двайсетина метра оттам.

Ани хвърли поглед наоколо. На кого ли говореше Джоана? За кого ли бе предназначено нейното шоу на пресаташе, стигнало върха на професионалния си живот?

— Жалко, че не можа да се качиш на сцената. Хората те чакаха и аплодираха прави. Само Зак и Табата Кер се възползваха от това.

Табата Кер ли? Джоана й казваше Сак-Вюитон. Следователно ставаше нещо странно.

Ани хвана един поглед на Джоана, който й изясни нещата. Тя се бе загледала в най-близката до нея камера, а след това, сконфузена от грешката си, бе свела очи. Значи Джоана знаеше, че ги снимат, и се напъваше да играе естествено.

— Какво става, Джоана? Защо има камери?

Джоана се поколеба, взе мобилния и набра един номер. Прекрати мазното си поведение и запита сухо:

— Е, и какво да правя?

Отвърна й пращене.

Джоана продължи.

— Ясно.

В същия миг Ани усети промяна в атмосферата. Огледа се и забеляза, че червените светлинки над камерите бяха угаснали.

Джоана седна и придоби не тъй престорено поведение.

— Ани, затънала си в лайна, но аз оправих нещата.

— Моля? И от лайна ли разбираш?

— Превръщам лайното в злато. Някога на това му викаха алхимик, а днес — добър агент. Слушай, просто е: тъй като след инцидента на „премиерата“ няма как да скрием твоята зависимост от алкохола и наркотиците, избрах да те превърна в модел.

— Модел за какво, дяволите да го вземат?

— Модел за разкаяние. Ще оздравееш, Ани, ще се лекуваш, и не само заради себе си, но и заради другите. Ще покажеш добрия път и ще обясниш на младите и на техните убити от мъка родители, че човек може да се измъкне.

— Да се измъкне от какво?

— От наркотиците. От алкохола. От зависимостите.

— Изглеждаш ми доста самоуверена.

Джоана я загледа, поколеба се, прегърби се и възкликна с рязък тон:

— Подписах.

— Ти ли?

— Подписах. Ти падна публично, ще се наложи и публично да се изправиш. Ако не искаш кариерата ти да иде по дяволите, нека направим зрелище от твоето съживяване. „Американ Тиви“ са съгласни.

Тя се наведе към Ани и й пошушна на ухото:

— Четири милиона долара. А ако изчислиш печалбите от пресата, ще станат двойно.

Тя се изправи, горда от себе си, усмихна се като щастлива акула и твърде различно от псевдотоплото разнежване, което бе белязало влизането й в стаята.

Ани не реагираше, още повече, че се чудеше дали тази сцена се развива насън или наяве. Чудовищността на предложението всъщност не даваше никакъв избор, неморално като кошмар и жестоко като реалност.

Прилагайки правилото „Мълчанието е знак на съгласие“, Джоана хвана мобилния.

— ОК, давай. Продължаваме.

Четири секунди по-късно червеният караул на камерите отново светна.

Джоана отново извади медения гласец, намери начин три пъти поред да произнесе името на филма „Момичето с червените очила“, а след това шумно се изнесе.

„Каква слаба актриса“ — помисли Ани, докато наблюдаваше излизането й.

В това поне беше сигурна, а останалото си остана хаос.

На свой ред в стаята влезе доктор Шиниъд. Тъй като искаше да изпъкне на екран, този път не се бе обградил с рояци асистенти, и само двама млади го следваха на почетно разстояние, като бодигардове, подчертаващи значимостта на придружаваното лице.

Ани веднага избра да се държи като смаяна и покорна глупачка. Скрита зад тъповато изражение, тя загледа доктор Шиниъд, който изпълняваше номера на супертерапевт за пред камерите.

Осемдесетгодишният мъж с бродираното лице, изигра безпогрешно ролята си. Първо засвидетелства на болната учтиво внимание и намекна, че младостта е труден период. За миг хората усетиха искреността му, с такова удоволствие осмиваше младостта, за която всъщност съжаляваше. Второ, отвори раната, като преувеличи страданието на Ани. Трето, обгори раната, като й заговори за нейното самоуважение, събуди предишното дете, бъдещата майка, размеси всичко това, приветства живота, любовта към живота и бъдещето на живота, като се опря на един патос, твърде далеч от сухия му, рязко очертан и безпрекословен образ. Тъй като Ани бе наясно, че прави шоу, не го слушаше и се задоволи да отбележи наум, че гримът прави кожата му като кора на портокал и че боята на веждите му щеше да спечели, ако я бе докарал до наситеността на перчема.

„По-добре човек да приеме да остарява, отколкото да отхвърля възрастта си. Дори и по естетически причини.“

Това беше единствената мисъл, която се разви в главата й по време на тази беседа, която, както й се стори, не я засягаше.

— Съгласни ли сме, девойко? Готова ли сте да ми се доверите?

По настоятелното му натъртване разбра, че става въпрос за финалната реплика на сцената, която Шиниъд бе разиграл. Събра беглите впечатления от съня си — изпълняваше Кармен на живо, без да е учила и без да е репетирала ролята — и измънка някакво съгласие.

Шиниъд я поздрави удовлетворен.

Докато излизаше от вратата, той забрави, че все още го снимат и се усмихна, доволен от себе си като актьор, щастлив, че е успял с дубъла. Но тази суетност падна като косъм в супата след сцената, която бе разиграл с такава сдържаност.

— Дебютант… — въздъхна Ани.

Тя затвори очи и отново заспа.

В шест и половина Итън се появи с табла с храна. Той не играеше. Единствената му цел — да се погрижи за Ани — се излъчваше от всеки жест, от всяка интонация.

Щом той се приближи, Ани се почувства по-добре. Заговориха с лекота на сериозни теми.

Щом тя привърши вечерята, той си погледна часовника.

— Седем часа — обяви.

Нещо се промени във въздуха. За пореден път камерите се бяха изключили.

Итън извади кутийка за лекарства от джоба си и подаде медикаментите на Ани.

— Няма да има камери след седем, така ли? — попита тя.

— Не. Снимките се възобновяват след три минути. Предаването има два формата: двайсет и четири часа в денонощието с предаване в интернет и ежедневен двайсетминутен репортаж по „Американ Тиви“. Тъй че може да се прекъсва само за малко. Продуцентите и клиниката не желаят да се снима лечението ти с химически препарати. Първо, за да се запази медицинската тайна. А след това, защото репортажът трябва да подчертае силата на твоята воля.

Ани се замисли над тези думи, докато покорно гълташе хапчетата.

Червените светлинки над камерите се запалиха отново в мига, когато Итън пусна опаковките в кошчето за боклук.

— Искам да ида до банята, моля те.

Итън й помогна да седне стабилно на матрака, а след това я придържаше, докато тя пристъпваше към облепеното с плочки помещение.

Вътре парапетите, обикалящи стената, й позволяваха да се завлече до мивката.

Щом стигна до нея, се огледа. Бледа, сякаш изцедена, тя изглеждаше като родилка. Косите й висяха изтощени. Жълти петна осейваха кожата й на места.

Приближи се, като масажираше клепачите с връхчетата на пръстите.

Изпитваше странно усещане.

Пак ли я гледаха?

Не, все пак не, нали?

Тя бавно извъртя глава, огледа покритите с плочки стени и се увери, че по всяка от тях няма и следа от камера или микрофон.

Откъде тогава идваше това усещане?

Дали не ставаше параноичка?

Сви рамене; да се бои човек от дадена ситуация, не е достатъчно, за да я накара да съществува — а сега трябваше да се успокои.

Наведе се, за да огледа нещата по-внимателно.

Внезапно хвана някакво движение. Не, не беше тук някъде наоколо, а в огледалото. Или по-скоро зад сребърната амалгама.

Какво?

Приближи се още и по рехавото отражение и по една подозрителна прозрачност разбра, че се навежда към лъжливо огледало, което крие зад повърхността си цяла батарея камери.

28

Когато Ида изхвърча от къщата и се сгромоляса на земята, все още не беше мъртва, но не приличаше особено много на човек — овъглена, разлютена, разядена от пламъците плът, която се бъхтеше срещу врага.

Без капка колебание, Ан бе раздрала фустите си, за да ги хвърли върху ранената жена, да я убие и да потуши огъня, който я поглъщаше. Обезумялото горящо тяло пищеше, гърчеше се и се бореше, бълваше ругатни, удряше Ан, оскърбяваше я, но Ан удържа и успя да овладее едновременно пламъците и братовчедка си.

След това, докато мъжете от квартала се бореха срещу разрастването на огъня по цялата улица, тя стана и проявявайки непозната дотогава властност, заповяда да отнесат Ида в болницата „Свети Йоан“. Докато мъжете търсеха дъски, а после стъкмяваха носилка, тя донесе вода от канала, отново накваси фустите на Ида, а сетне се увери, че не е останала ни една искра по роклята или в косите й.

Двама червенокоси великани търкулнаха Ида на носилката и макар тя да продължаваше да пищи, на бегом я отнесоха.

— Страшно я боли — рече първият, като чуваше как Ида вие при всяко друсване. — Да спрем в манастира на Корделиерите. В лечебницата има много добър лекар.

Няколко улици по-натам, те почукаха на портата.

Себастиен Меус подаде глава.

— Това е най-добрият лекар в Брюж — прошепна здравенякът на Ан.

Себастиен Меус не им натякна, задето са го събудили през нощта, разбра за какво става дума и отвори укрепената врата, като им показа едно място в хосписа „Свети Козма“. С помощта на здравеняците постави над агонизиращата един леген и помоли Ан да изтича до кладенеца за вода. Щом направи това, той отвори някаква пластина и пусна водата да изтече като дъжд върху различни точки на тялото й.

Цял час тичаха така, от кладенеца до легена, за да обливат Ида, която най-сетне, между два залпа от ругатни, започна да стене по-слабо.

Тогава лекарят внимателно разкопча подгизналите й дрехи и ги отдели от кожата, като се мъчеше в бързината да не отлепи и нея. След това донесе гърненце с някакъв мазен мехлем и колкото може по-нежно, го наложи върху изгарянията.

В разгара на мъченичеството Ида пищеше и бълваше ругатни, но нито лекарят, нито Ан чуваха безсрамните думи, непристойна проява на нейната болка.

След утренята, когато зората пукна, Ида, на края на силите си, заспа. Ан бдеше над нея, сякаш нейната загриженост можеше да й помогне да оздравее. Държеше я за читавата ръка и се опитваше да й вдъхне своята сила и енергия.

По обедната служба, извикан от един помощник на лекаря, дойде свещеник с намерение да даде последно причастие на Ида. Тя излезе от съня си в мига, в който божият човек се надвеси над нея, и очите й го изгледаха с ужас. Ако бе видяла дявола, нямаше да реагира по-различно. Тя възнегодува и се надигна да избяга.

Свещеникът й заговори благо. Щом разбра, че скоро ще напусне този свят, тя внезапно възкликна:

— Искам да се изповядам!

Свещеникът поиска да остане насаме с Ида.

Лекарят, чираците, болногледачите му и Ан се оттеглиха. На прага Себастиен Меус задържа девойката.

— Остани тук.

— Моля?

— Остани в тази стая. Скрий се зад някоя греда. Ако болката се възобнови, трябва да я облекчиш със студена вода или с мехлем. Поверявам я на теб.

А сетне, тъй като нареждането му следваше да бъде изпълнено, затвори вратата:

Ан седна в една ниша в стената, та нито свещеникът, нито Ида да забележат присъствието й.

Ида сграбчи божия служител за гърлото и извика:

— Аз подпалих къщата.

Ан се сви. Какво? Щеше да чуе изповедта на Ида, така ли? Опита се да си запуши ушите.

— Да, запалих съборетината, за да отмъстя на онази тъпачка, майка ми. Искам да страда. Искам да си плати за злото, което ми е причинила.

Въпреки всичко, Ан чуваше. Примири се да слуша братовчедка си.

А тя, кипнала в злоба, обясни на свещеника, че понеже майка й не я смятала за красива, никога не й била предлагала кандидати. Затова била принудена сама да си търси ухажор: но — „знаете ги мъжете, отче“ — те се били възползвали…

В този миг от своите признания Ида се промени. Досега се бе държала като жертва, а сега се превърна в сладострастна фурия, по-похотлива от сатир, и заизрежда пред обхванатия от паника свещеник сексуалните фантазии, които бе осъществявала с мъжете, понякога с по няколко наведнъж.

Наложи се Ан да понесе разказите на Ида, която бе прекрачила границите на честта, за да покаже, че е съблазнителна и че майка й е грешала.

Непорочната Ан трябваше да бъде стъписана, а стана обратното: облада я жалост. Колкото повече мръсотия изливаше Ида — а тя разказваше с явно удоволствие, — толкова повече нежност изпитваше Ан към своята братовчедка. Зад безочливата, разюздана и развратна Ида, зад отмъстителната подпалвачка тя виждаше малко момиченце, претъпкано с въпроси и потънало в съмнения дали се харесва на мъжете и най-вече на майка си. Какъв шеметен път… С основание наскърбеното някога дете се бе превърнало в престъпна харпия. Ако Ан го беше разбрала навреме, вероятно щеше да й наложи да надмогне тази гледна точка и да си върне вярата в себе си. Ан изпита вина: макар да бе прекарала години до нея, тя не бе разбрала нито какво вълнува ума й, нито какво съсипва сърцето й.

И накрая Ида стигна до края на своята изповед: майка й се отнасяла с нея като с пачавра — о, тя не произнасяла думата, но погледът й го казвал. В деня, когато Годеливе бе заявила, че ще отведе Хадевейх и Бенедикт на село — ясно беше, че иска да откъсне дъщерите си от ужасния модел на кака им, — на прага бе повторила, че и трите ще се молят за нея.

— Да се молят за мен! Давате ли си сметка? Да се молят за мен, сякаш съм чудовище.

— Вие сте грешница, дъще моя. Ние също.

— Не. В нейните уста това означаваше, че съм последната от последните. Тъй че реших да унищожа онова, което тя има, всичко, което има, тази къща и всичко в нея. Разлях масло по земята и по пода. Но пламъците обхванаха стаите по-рано от предвиденото — канех се да ги подпаля на тръгване, но бях забравила, че на приземния етаж огнището гори, и едно въгленче изскочило оттам. Тъй като бях напръскала пода, пожарът се развихри, докато още изсипвах остатъка на етажа. Бях хваната в капана…

Без да изпитва никакво друго угризение, тя съжаляваше единствено за своята несръчност.

Ужасен от онова, което бе чул, свещеникът мълчеше и се боеше от нови непристойности. Но Ида замълча.

По няколко подсмърчания Ан разбра, че тя плаче. За какво ли ридаеше? Дали за неуспялото престъпление, или за живота, който бе изгубила?

Свещеникът започна причастието:

— Поверявам вас, Ида, на милостта на Христос-изцелител.

Той постави ръце върху лицето й, за да накара Светия Дух да слезе при нея, и от настоятелността на жеста Ан усети, че по-скоро гони демоните. След това я помаза с миро първо по челото, а след това по ръцете. Дали защото мирото бе светено или защото с мазнината си подхранваше това пресушено и обгорено тяло, но Ида не извика, когато свещеникът я докосна.

— Нека Господ, във великата Си доброта, те утеши със силата на Светия Дух. И нека, щом те освободи от греховете ти, Той те спаси и въздигне.

Зачака Ида да каже „амин“, но след като това тъй и не стана, той го стори заради нея. Накрая я причести с нафора, като й даде тази пара̀ за по път от земния живот към вечния.

— „Онзи, който яде от тялото ми и пие от кръвта ми, има вечен живот, и аз ще го съживя в последния ден“, казваше нашият Господ.

И накрая, тъй като Ида не го слушаше, той шепнешком зацитира свети Лука и свети Яков в мънкане, което само той можеше да чуе.

В часовете, които последваха, Ида мина през различни състояния, от безчувственост до крясъци, от молитви до ругатни, от отчаяние до примирение.

Ан стоя до нея. Имаше усещането, че през повечето време Ида не я вижда или пък, ако опулените очи я гледаха втренчено — че не я разпознава. Само на два път Ида я разпозна, защото омраза потъмни зениците й, а устата й забълваха ругатни.

Ан се престори, че не ги чува. Тя взе здравата ръка, стисна я с много топлота и се опита да изпрати вълни на умиротворение в това страдащо тяло.

Когато Годеливе, Хадевейх и Бенедикт, които една съседка бе отишла да уведоми за злощастието, дойдоха в хосписа, бяха ужасени от критичното състояние на Ида. Майката рухна в обятията на Ан, разтърсвана от ридания, щом разбра, че дъщеря й е получила последно причастие.

Докато притискаше леля си в прегръдка, Ан все пак се погрижи да бъде предпазлива: да не разкрива, че Ида нарочно е подпалила къщата и да не я види умиращата в момент на семейна разнеженост.

Тя отдели леля си от прегръдката си и кротко обясни на Годеливе, Хадевейх и Бенедикт, че им отстъпва мястото до Ида, тъй като тя има нужда от тяхната любов в последните си мигове.

Ан наблюдава сцената отдалеч. Годеливе ридаеше, Хадевейх и Бенедикт шепнеха сестрински думи. Ида съвсем ясно ги бе съзряла, макар да се правеше, че не ги вижда, разиграваше несвяст и с доволство следеше гледката, но по напрегнатото й чело и по известно отпускане, което различаваше около раменете, Ан усети, че братовчедка й, макар да го прикриваше, бе щастлива от бедата, която бе отприщила — отново се превръщаше в център на вниманието.

Изнурена, Ан излезе от стаята, в която бе преседяла тъй дълго без сън, без храна и вода, поспря на двора и вдъхна светлината.

Лекарят приближи.

— Благодаря за помощта.

Ан се усмихна. Да я поздравяват за съвсем нормално поведение, й се струваше ненужно.

— Знаете ли, че има вероятност братовчедка ви да оцелее? — продължи Себастиен Меус.

— Мислех, че…

— Невинаги е възможно на мига да отгатнем колко дълбоки са изгарянията. То става ясно в следващите дни. Сега намирам изгарянията й за повърхностни. Ето, вижте: тя се покрива с мехури, доказателство, че тялото й се противи и се опитва да се лекува. Кожата е била засегната, но не пробита, и нито мускулите, нито костите й са пострадали. Разбира се, все още би могло някоя инфекция да я убие, но има шансове да оцелее.

— О, Боже, ако е вярно…

— Нека не прибързваме, Ан. Пък и да се съвземе, ще бъде обезобразена и ще изгуби едното си око. Да, тя ще се закрепи, но за нас ще бъде непоносимо да я гледаме.

Един болногледач извика лекаря за някакъв тепавичар, прегазен от каруца, и той изостави Ан да размишлява над описаната перспектива.

Ан се плъзна покрай стената, след това седна на паважа и се загледа в слънцето.

Коя ли беше по-добрата съдба? Дали Ида да предаде Богу дух, завличайки в гроба тайната за своите грехове? Или да оцелее с угризенията на съвестта си, ранима и телом, и духом с бремето на своите грехове в тяло, което занапред щеше да ненавижда? Погрозняла, едноока, проядена от белези, осеяна с петна, парализирана от болка, а животът на жена, такъв, какъвто го разбираше тя, щеше да бъде навеки недостъпен за нея…

— О, нека издъхне… това е добрият изход.

Веднага щом произнесе тези думи, Ан поаленя. Какво? Смъртта на Ида ли желаеше?

Засрамена, тя се закле, че ако Ида оцелее, ще се грижи за нея до края на дните си.

29

Скъпа Гретхен,

Пиша ти, преди да съм получила отговор от теб, защото тук събитията се развихриха по трагичен начин.

В какъв ли ред да ти разкажа?

Както ти казах в края на предишното си писмо, доктор Калгари ме разтърси. Обичам го — или по-скоро обичах го — с непозната сила. Естествено, прозорливата ми приятелка, леля Виви, го бе разбрала.

— Защо не последвате своя порив, моя малка Анна? — подхвърли ми тя завчера.

— Лельо Виви, вие ли ме съветвате това?

— Откъде идва изненадата? Доколкото знам, не съм добродетелта в плът и кръв…

Сви ноздри и направи оскърбена муцунка.

— Вие сте леля на Франц.

— А, да — въздъхна тя, като че ли ставаше въпрос за маловажна подробност.

И поръча още чай и сандвичи с краставица. Обожавахме да се срещаме в това тясно сепаре с меко тапицирани канапета при Вютциг, място за среща на извънбрачни двойки.

— Скъпа моя, желая бракът ви да бъде дълготраен. Но за да бъде трайна една връзка, партньорите трябва да избягват неудовлетвореността. Ако изневерявате по малко на съпруга си, няма да разруши семейството ви, а ще го заздрави. Знам за какво говоря, вярвайте ми.

— Няма да посмея.

— Какво? Да забравите Франц за миг, или да се обясните на доктор Калгари?

— Боя се от провал.

Тя се усмихна.

— А, много добре, виждам, че вече разглеждате практическата страна на нещата.

— Никога не съм задиряла мъж.

— Нещастница! Една жена никога не ухажва, тя се поддава. Иначе, мъжкарят бяга. Тя трябва да остави в него впечатлението, че идеята е негова и че той командва.

И леля Виви захвана многословна лекция, вероятно много вълнуваща за жена, по-отракана от мен. Докато ми описваше в подробности тънки стратегии, аз изобщо не я слушах — със зачервени бузи и бучащи уши си мислех за евентуална прегръдка между тъмнокосия Калгари и мен. Какво? Имам право да го желая, така ли? Дали ще мога да опитам това приключение, самата мисъл за което ме довеждаше до ръба на припадъка?

Леля Виви отбеляза моето объркване.

— Анна, не следите мисълта ми.

— Не съм в състояние, лельо Виви. Притеснена съм, че споделям тази тайна с вас. Ще се наложи да свикна.

Тя внезапно замълча и се вгледа в мен. В средата на изящното й лице, което пудрата прави чисто и непокътнато, сините й очи понякога придобиват металически блясък, който втвърдява изражението му. А леля Виви прекарва повечето си време в опити да помогне на своето обкръжение.

Тя сбърчи чело и завърши предизвикателно:

— Колко ви завиждам, че сте толкова млада… С възрастта усещанията тъй избледняват.

Докато пътувахме обратно към дома, тя отново ми обясни най-добрия начин, по който да си призная — да не си призная — привързаността си към Калгари, но този път нададох ухо.

— Кой ви научи на това, лельо Виви?

Тя се изненада.

— Имала ли сте — продължих — някоя леля Виви, която в младостта да ви е учила на повелите на женствеността?

Тя избухна в бисерен смях.

— Не, скъпа моя. Дарбата, това е да правиш спонтанно онова, на което други трябва да се учат. Имах дарба да бъда жена.

Това разсъждение ме беляза със своята прозорливост, но също и ме натъжи, никак не ми беше лесно да бъда жена.

Или поне „жена“, както го разбираше леля Виви…

На другия ден отидох при Калгари, твърдо решена да дам нов тласък на нашата връзка.

На прага ме налегна страдание. Всичко, което преди ми се струваше лесно, сега се превръщаше в път към Голгота. Като гледах как се появява строен, изтънчен, в редингота, който подчертаваше атлетичния му торс и стройната му снага, ме заля гореща вълна. Докато махах палтото и шапката си пред него и се изтягах на диванчето, положението ми се стори доста двусмислено, а това поведение сякаш подхождаше повече на любовен сблъсък, отколкото на медицинско посещение.

Прилагах съветите на леля Виви и сменях студенина с трепкане на ресници. Всъщност не бях убедена, че ми се удава. Студенината ми се превръщаше в лед, а трепкането в нервен тик. Това ме потискаше. Колкото повече наблягах на комедията, която разигравах, толкова по-малко я забелязваше той. Дали така намекваше, че ме приема? Или пък ме намираше за толкова смешна, че не ме вземаше на сериозно? По бедрата ми се застича пот.

Всеки миг една част от мен се издигаше към тавана и откъм полилея гледаше двойката, която образувахме — ние очевидно флиртувахме. Как иначе да си обясня, че носеше толкова привлекателни дрехи, миришеше тъй хубаво, говореше ми с тъй плътски глас и проявяваше такава съвършена учтивост? Защо все се връщаше към тялото ми? Към преживяванията ми в леглото с Франц? Към сексуалната ми незадоволеност? Все ме теглеше към теми, които биха били непристойни, ако целта им не бе да създаде чувствена близост помежду ни. За какво да ме разпитва за сексуалните ми фантазии, ако не, за да проникне в тях и да ги осъществи? От сеанс на сеанс премахвахме бариерите. Макар да не бях свалила дрехите си, вече се бях освободила от свенливостта.

По време на този сеанс в стаята ми се стори задушно. След като го помолих да отвори прозореца, а след това да ми даде нещо за пиене — по указния на леля Виви, — размахах кърпичката над гърдите си, като се правех, че скоро ще ми призлее. Но тъй като той не обръщаше никакво внимание, забравих насоките на леля Виви, и внезапно възкликнах:

— За какво толкова лицемерие?

Калгари подскочи.

— Да, защо не можем да се държим простичко.

Въпреки поривистия ми тон, той ми отвърна с хрисим глас:

— Какво искате да кажете, Анна?

— Да кажа! Нищо. Бих искала да направя.

— Да направите какво?

Изстенах.

— Много добре знаете.

— Ще го узная чак когато ми го кажете.

— Обикновено мъжът предлага!

Защо ли продължавах с този укорителен тон? Горях да го прелъстя, а го хапех. Вместо да го омагьосвам, го навиквах. Ах, лельо Виви, защо не следвах твоите вещи съвети?

Стегнах се и продължих приветливо и възможно най-овладяно, макар гласът ми още да трепереше от яд:

— Връзката ни се разви от началото на лечението досега. Престанете да гледате на мен като на пациентка. Вече съм излекувана.

Лицето му светна.

— Наистина ли? Имате ли такова усещане?

Усмихнах се и се опитах да изпърхам с ресници, както бях виждала леля Виви да прави толкова пъти. Но докато при нея човек имаше чувството, че ще литне пеперуда, моите клепачи се сгърчиха, сякаш се опитвах да извадя прашинка от окото си.

— Ще спра да виждам лекаря у вас. Ще виждам само мъжа.

Той трепна.

Тъй като се боях, че не съм била напълно ясна, изхвърлих през рамо забраните на леля Виви и му подхвърлих:

— Обичам ви.

Той въздъхна с отегчение.

Натъртих:

— Чухте ли? Обичам ви. И вие ме обичате.

Той се изправи пребледнял:

— Анна, тръгвате по грешен път.

Бях доволна, че съм го изтръгнала от държанието на доктор Аз-знам-всичко.

— Какво, женен ли сте? — възкликнах. — И какво от това? Аз също. Преди да се срещнем, сме били осъдени да сгрешим.

Той приближи припряно.

— Анна, мислите, че сте влюбена в мен, а не сте. Това е резултат от психоаналитичното лечение, нарича се пренасяне. Пренасяте върху мен една привързаност, която не е предназначена за мен.

След това ми изложи някаква мъглява теория, според която било нормално да го обожествявам — и с друг терапевт съм била щяла да стигна до същата точка.

— Какво? Ами с Фройд?

— Несъмнено. И то бързо.

— Но моля ви, знаете го на какво прилича! Вашето поведение вече не е скромност, а същинско заслепление. Вие сте хубав, доктор Калгари.

— Не съм доктор!

— Вие сте хубав.

— И хубав не съм. Намирате ме за хубав, защото в този момент имате нужда от това.

— Не е вярно! Още първия път ви намирах за хубав.

— Сега градите наново спомените си.

— Не, и имам доказателство: бях го написала на Гретхен. А вие намирате ли ме за хубава?

— Не е моя работа да се произнасям за това.

— Защо? Да не сте от дърво? Не принадлежите ли към човешкия род?

И отново започнах да нареждам, без да мога да се контролирам. Човек би рекъл, че ми е криво, задето е прекрасен, интелигентен, чувствителен и ми харесва.

— Много сте красива Анна, но мой дълг е да…

Не го оставих да довърши, хвърлих се към него и прилепих устни до неговите.

О, Гретхен, силата на тази целувка! Имах чувството, че тялото ми се отваря под езика му и че ще го погълна цял, за да остане той дълбоко в мен. Преди никога не ми се беше случвало. С Франц целувките си останаха повърхностни милувки. А тук…

Калгари ме притисна в силните си ръце, аз отговорих на прегръдката и се плъзнахме на дивана. Там той се показа още по-буен, толкова, че отлепих устни от неговите, за да извикам:

— По-леко…

— Оставете ме, за Бога!

Тогава разбрах, че не ме прегръща, а се съпротивлява, и онова, което вземах за диви чувства, бе отпор.

Внезапно картинката ми се яви в цялата си яснота — опитвах се да изнасиля мъж.

О, Гретхен, заля ме срам. Скочих, събрах си нещата и побягнах, без да се обръщам. Щом прекрачих прага, се сетих, че съм пропуснала да платя сеанса. Нямах смелостта да се върна назад. Да обезщетя на мъж, задето съм го изнасилила…

Ужасът не приключи до този епизод.

Цялата поруменяла и с туптящо като на тичащ в галоп кон сърце, се качих в една карета. Дадох си сметка, че не мога да се прибера вкъщи в това състояние, и казах адреса на Виви.

Уви, когато се явих в дома й, майордомът ми съобщи, че не си е вкъщи, и си спомних, че този следобед сигурно е при своя любовник от кавалерията. Сякаш някой ме зашлеви. Какво, тази жена на догарящите петдесет години се забавляваше в обятията на обожател, а аз, на двайсет и три, току-що бях отхвърлена от един мъж на четирийсет и пет!

Хванах друга кола и без да се замислям, дадох адреса на кафенето, където с Виви се отдавахме на поквара. Едва бях бутнала въртящата се врата и тръгнах през облаците дим, когато видях как един клиент вдига глава от вестника, който четеше.

Това бе тъмнокосият студент, който често ми бе изпращал пламенни бележки на масата, която делях с Виви.

Какво ли се случи? Аз ли бях това? Друга ли беше? Спрях пред него и заявих:

— Сега или никога.

Той стана, изтръгна ме от сервитьора, който искаше да ме проводи до обичайната ми маса, хвана ме за рамото и без нито дума, излязохме заедно от кафенето.

Трябва ли да ти разказвам останалото, Гретхен моя? Отвратителното слугинско стълбище. Таванската стая. Натрупаното с книги легло. Чаршафите без дантели. Телата ни, които се откриваха взаимно. Не знаех неговото име, той нямаше представа за моето. Може и да беше глупак? Може пък да ме бе сметнал за непоносима? Животни.

Укоряваш ли ме, Гретхен моя?

Може би можеш… В това, което направих, имаше частица отмъщение. Реванш срещу Калгари. Реванш срещу Франц. В този смисъл, малкото ми бягство бе напълно предвидимо.

Но пък непредвидимото бе онова, което изпитах…

Познах екстаза, Гретхен. В обятията му най-сетне стигнах до онова, което милувките понякога обещават. То има грозно име, оргазъм, но самото нещо е тъй красиво. О, преживях не „заслепяваща минута“, а три заслепяващи часа. Тялото ми се разпадаше на късове и сякаш се множеше в насладата. Какъв любовник! Изчезвах в насладата, докато милувките му сякаш ме смазваха, а членът му ме разглобяваше, имах усещането, че вече не съм аз, а няколко жени, самата природа, космосът. Силата на света се бе вляла в мен.

Щом падна мрак, звездите се появиха пред мен в прашасалия люк. Бях разпиляна като тях.

И спокойна.

И щастлива.

Твоя Анна

П.П. Успокой се, след това се прибрах у дома. Измислих някаква лъжа за пред Франц и той се върза. От тази история насам разгръщам голяма нежност към него. „Угризения“, би казала леля Виви. По-скоро жалост.

30

— Ани, в състояние ли сте да лъжете, за да защитите своя порок?

— Разбира се.

— Срещате ли се с хора, с оглед на това дали ви помагат по отношение на лошите ви навици?

— Естествено.

— Бихте ли откраднали, за да задоволите тези нужди?

— Правила съм го неведнъж.

— Срам ли ви е?

— Всеки път.

— Срамът не ви ли е спирал?

Ани се замисли.

— Срамът е красив, като рамка на картина е: позволява на порока да изпъкне.

— Вие, цинична?

— Цинизмът е парапетът, в който човек се вкопчва по време на вселенски катаклизъм.

— Имате отговор на всичко!

— Не, само на незначителните въпроси.

Доктор Шиниъд замълча за миг. Ани му се опъваше повече от предвиденото. Той се запита как ли потребителите на интернет, които следяха лечението на живо — в действителност с отклонение от две минути — щяха да приемат този предварителен разговор и нямаше ли отново да застанат на страната на Ани? Разбира се, продуцентите се радваха, че непочтителната Ани обогатява предаването с безразборните си реплики — прекрасно за шоуто, — но доктор Шиниъд, който разчиташе така да продаде клиниката „Линдън“ и нейните програми за дезинтоксикация, усещаше, че започва да губи пера в тази битка.

Погледна я и отбеляза развеселеното пламъче в очите й. Как ли може човек да се намира в такова положение и все още да му е до смях?

— Нищо ли не вземате на сериозно, Ани?

— Напротив. Играта ми.

— Моля?

— Когато снимам, ставам сериозна.

— Но самата себе си не се ли вземате на сериозно?

— Точно това ви казвам: Вземам се на сериозно, когато забравя за себе си.

„Какво странно момиче: говори като старица, а чувства като дете. Ако човек я слуша, трябва да изтърпи някакви преситени, иронични, свидетелстващи за силно жизнено похабяване приказки, а ако я наблюдава, вижда вибрираща сетивност, напрегнато сърце и емоционална повратливост, която позволява смехът за миг да се смени със сълзи.“

След обичайните наставления, той я остави. Вече излизаше правилно от сцената: тъй като знаеше, че в коридора също го чака камера, запазваше изражението си, докато излезе от нейния обсег.

Замени го Итън.

Ани въздъхна с доволство. Не само заради Итън, а защото точно по пладне камерите спираха за две минути, докато тя поеме цяла шепа лекарства.

Хапчетата определяха ритъма на живота й. Хапчета, за да се бори срещу своята зависимост. Хапчета, за да притъпят следствията от предишните. Хапчета, за да заспи. Хапчета, за да се събуди. Хапчета, за да се концентрира. Хапчета, за да се отпусне. Хапчета като добавка към храненето. Хапчета за потискане на глада.

Итън жонглираше виртуозно с тази палитра от таблетки и капсули, към която прибавяше и инжекции.

Ани установи, че докато Итън вършеше работата си, не се задоволяваше с рутината, а я упражняваше като свещенодействие. Когато й даваше хапче, имаше съзнание, че й дава изцеление и се държеше като утешител и приносител на щастие. Исус, който полага ръка на челото на болните, за да извърши чудо, сигурно е приличал на Итън в този миг.

По време на кратките почивки, в които никой не ги чуваше, Ани и Итън си разказваха животите си. Така Ани бе разбрала, че Итън е бивш наркоман и много пъти отново бе хлътвал, преди да изостави алкохола и различни вещества, а сега се чувстваше чист и искаше да дава рамо на изхвърлени от течението хора; затова бе получил диплома за болногледач и бе намерил място в това водещо отделение.

Сега тя по-добре разбираше вълнението, което я обхващаше всеки път щом го видеше: Итън бе едновременно стабилен и крехък, силата му идваше от нещо, което бе завоювал сам и днешното му спокойствие побеждаваше вчерашната тревожност.

За разлика от Шиниъд, Джоана и повечето хора около нея, той бе пропадал в бездните. Не се перчеше от някой бряг, на който си живее спокойно и сигурно, а от крайбрежна скала, от която бе паднал и на която след ужасни терзания бе успял отново да се изкатери.

Червеното око на камерите светна отново.

— Тръгвайте! На гимнастика!

Ани изръмжа.

Ненавиждаше този момент от деня. Колкото обичаше да танцува, да тича, да шофира бързо, толкова се отегчаваше да изпълнява някакви движения и да ги брои.

Този час по спорт — воден от Деби, бивша шампионка по синхронно плуване — й изглеждаше по-скоро като лечение, отколкото като игра. Деби всеки миг разгръщаше непоносима енергия и обясняваше на възпитаниците си целта на упражнението, мускулите, които участваха и натоварените сухожилия. Сеансът наподобяваше практическо упражнение по анатомия и Ани виждаше себе си като жива одрана жена на джогинг. Щом Деби приближеше, за да поправи стойката й, Ани се чувстваше все едно й правят дисекция. На всичкото отгоре удоволствието не съществуваше в този храм на джогинга и усилието бе единственият начин на общуване с тялото.

Щом часът приключи, Ани взе продължителен душ — синдикатът на клиниката бе извоювал в общата съблекалня да няма камери. Придружена от Итън, тя се върна в стаята си. Болногледачът й бе станал нужен. Тъй като той вярваше в лечението, което й прилагаше, тя бе спряла да изпитва недоверие. Но бе отбелязала няколко притеснителни подробности.

Един ден, по време на двете им минути без камери, тя бе открила белези във вдлъбнатината на лакътя му.

— Боцкаш ли се, Итън?

— Да, но това са лекарства.

— Мммммм…

— Против наркотиците е.

— В резюме — боцкаш се, за да не се боцкаш.

— Ани…

— Или се дрогираш, за да не се дрогираш.

Итън тъкмо щеше да даде обяснение, когато камерите тръгнаха.

На другия ден го бе намерила странно спокоен, почти отсъстващ.

— Итън, не се ли чувстваш добре?

— Напротив. Проблемът е, че се чувствам прекалено добре. Сигурно съм злоупотребил.

— Злоупотребил с какво?

— С едно психотропно вещество, което вземам.

Тези признания стъписваха Ани: от една страна, я тревожеха, защото показваха, че човек никога не може да мине без някакви химически препарати, от друга страна, и показваха, че да се излекуваш, не означава да станеш съвършен, което предвещаваше приятни перспективи.

Този следобед, след като подремна, Ани за пръв път получи правото на разходка в парка. Разбира се, тя поиска Итън да я придружава.

Тоноператорите ги оборудваха с микрофони за вратовръзка, и им закачиха предаватели на коланите. Камери бяха разположени в четирите краища на имението, защото бяха решили да дадат предимство на общите планове, които да позволят на пейзажа да се открои.

Ан тръгна под ръка с Итън.

Природата й даваше усещането за прозрение. Какво, светлината можела да бъде тъй силна, така ли? Ами небето, можеше ли човек да го гледа дълго? А то бе просто син екран, върху който нищо не се случваше. Да, но какво синьо! И как вибрира лазурът…

Захласната по хоризонта, тя все още не бе свалила очи да се полюбува на цветя и храсти.

— Толкова по-зле, ще остане за утре…

Итън щастливо се усмихваше.

Внезапно Ани възкликна:

— Ох, сърби ме!

Тя пъхна ръка под пуловера и откачи микрофона.

— Някакво насекомо ми скочи на корема, а на теб? — продължи тя, като се извърна към Итън.

И като се престори на стрелкащ се стършел, тя сложи ръка на хълбока на Итън, хвана предавателя и завъртя копчето.

— Така, сега сме на спокойствие. Можем да си разказваме каквото си пожелаем, те не ни чуват.

— Сигурна ли си?

— Дванайсет години в занаята, Итън, достатъчно, за да се науча. В началото тонрежисьорите се превиваха от смях като ме слушаха как ходя в тоалетната.

Тя го погледна топло. Помълча, за да задържи вниманието му, и прошепна:

— Благодаря.

Итън се изчерви. Тя се засмя.

— Не се изчервявай. Русите не бива да се изчервяват: човек може да помисли, че ги е хванал слънчев удар.

Повървя още няколко крачки и сладко попита:

— Защо се захващаш с това?

— Това ми е работата. Получавам заплата.

— Предните седмици никой не ти плащаше да ме търсиш навсякъде, нито да ми помагаш.

— Аз… аз усещах, че… ти имаше нужда от това.

— Жалост ли е това?

Той спря, замисли се и измърмори:

— Може би. Във всеки случай това е най-силната и най-обсебваща жалост, която съм изпитвал през живота си.

Ани разбра, че той току-що й се бе обяснил. Тя отвърна полека:

— На мен също ми е жал за теб, Итън. Бих искала да те защитавам.

Замълчаха. Тайната им бе споделена. Те бяха свързани.

Щом стигнаха до клиниката, цял полк техници се стовари върху тях и им заобясняваха, че не са могли да приемат диалозите, е, не било фатално, били сложили музика върху картината.

— Нещо много романтично — уточни режисьорът — дори прекалено. Направо не е за вярване каква любовна атмосфера придаваше това на вашата разходка. Е, както и да е… Беше по-добре от тишината, крясъците на птиците и магистралата в далечината.

Ани и Итън се върнаха в стаята.

Ани се излегна. Итън я разкъсваше с настойчив поглед.

Без дума да каже той отиде за хавлиени кърпи в банята и с ненадейна бързина ги метна върху петте камери, за да скрие обективите.

В апаратната техниците се озоваха пред черни екрани.

Ани се усмихна.

Итън бутна резето на бравата.

След това се излегна до нея и бавно, неусетно, сякаш мигът на очакване бе станал толкова скъпоценен, колкото и мигът на прегръдката, доближи устни до нейните.

Беше нежно.

Бавно и безмълвно.

Треска и изтънченост.

Двете тела се откриха, но погледите не се отделиха един от друг нито за миг.

Ани имаше чувството, че прави любов за пръв път. Преди тя бе правила секс, а сега отправяше жестове на топлина към мъж, когото уважаваше и който й отвръщаше изпълнен с плам и почуда.

Всеки разсъблече другия с такава религиозна почит, сякаш търсеше граал. Съкровището не се състоеше в тялото без дрехи, а в оголената душа, която се съгласяваше да се отдаде. Никога никоя кожа, корем или мишница не бяха вълнували тъй силно Ани. Колкото до Итън, той трепереше всеки път щом прегърнеше някоя нова част от Ани.

Въздържаха се колкото може по-дълго да достигнат до насладата, защото усещаха, че оргазмът не е само връх, той е и край.

След два часа и това се случи.

Но те останаха прегърнати, обладани от нечувана хармония.

Все така без да каже нито дума, Итън помогна на Ани да се облече, навлече и той дрехите си, оправи леглото, а след това дръпна кърпите, затулващи камерите.

Ани бе заспала.

Той отключи вратата и излезе на пръсти.

Щом Итън излезе от стаята и влезе в обикновения свят, някой грубо го стисна за раменете и го отведе в директорския кабинет.

Режисьорът и продуцентът претичаха през стаята, споделяйки гнева на професор Шиниъд.

— Мръсник, за кого се мислите вие?

— Къде мислите, че се намирате?

— Клиниката ви е наела за болногледач, не за…

— За…

Тримата не успяваха да дадат наименование на цензурирания откъс.

Итън отговори най-спокойно:

— Ани е моя приятелка.

Доктор Шиниъд реши, че е излишно повече да спори, и му съобщи за незабавното му уволнение.

— Ани няма да бъде съгласна — измърмори пребледнял Итън.

— Доколкото ми е известно, госпожица Ани Лий не управлява тази клиника.

— Тя ще откаже да продължи, ако не съм тук.

— Подписала е договор.

— Ще се откаже от него.

— Трябва да бъде в състояние да го направи. Можем да я вразумим с успокоителни.

Итън се възмути:

— Щом искате, изхвърлете ме навън, ще си тръгнем заедно.

Доктор Шиниъд бе уязвен и се изправи на стола си. Гневът придаваше на осемдесетгодишния мъж отдавна изгубена сила.

— Уволнен сте! Охраната ще ви попречи да се доближавате до нея. А ако упорствате, за вас ще се погрижи полицията. Върнете ми ключовете и значките. Сбогом, господине.

Итън разбра, че няма как да върви срещу течението. Изпълнен с хладна ярост, той хвърли връзката с ключове на бюрото и си излезе.

Към края на деня, в седем часа, натъпкаха Ани с още лекарства.

Мъдра мярка: още щом се събуди, тя започна да вика Итън.

Трийсет секунди по-късно, щом изпи чаша вода, подправена с приспивателно, отново потъна в сън.

В полунощ, докато клиниката дремеше, отекнаха сирени и раздраха мрака с хиенския си вой.

Пазачите се втурнаха към мястото на взлома, което компютърът им показваше.

Щом стигнаха до аптеката, откриха вратата разбита, шкафовете отворени и етажерките опразнени.

— Ей там! — извика единият.

Една сянка се измъкна, като скочи през прозореца.

Те се затичаха, но никой не се осмели да скочи от първия етаж.

Мъжът избяга с товар на гърба.

Изпищяха сирените на полицията. Три коли изникнаха отнякъде и преградиха пътя.

Мъжът колебливо спря, обграден от всички страни.

Полицаите наизскачаха с оръжие в ръка.

— Предайте се!

Тогава Итън пусна торбата с лекарствата и вдигна ръце.

31

— Великата Госпожица ни чака. Готова ли си, Ан?

Брендор сновеше пред вратата на миниатюрната къщичка.

Вътре Ан се грижеше за братовчедка си, която бе настанила при себе си.

Почти като по чудо, Ида бе оцеляла в пламъците и бе надмогнала треската, подпомогната от мазилата на доктора и несекващите грижи на Ан. Но никога нямаше да стане девойката с правилните черти, която някога бе. Едноока — лекарят бе принуден да извади едното й око, — с единия клепач затворен над зейнала дупка от кървавочервена и гноясваща плът, тя излагаше на показ разкривено лице със съмнителни цветове — бяло, жълто-червено, кафяво, и на което нито една част не бе остана незасегната, цяла и на своето място. Бузите й — тук свити от изгарянията, там подути от отоци и навсякъде изподрани — приличаха на парчетии, които някое несръчно дете е залепило по костите. Изражение на селяшка злоба бе застинало на лицето й, по-скоро маска, отколкото изражение, защото мускулите не реагираха нито на емоциите, нито на мислите.

Докато Брендор нервничеше, Ан продължаваше да слага оцет на раните, за да ги дезинфекцира.

Макар да го налагаше нежно, с помощта на чиста, тънка кърпа, с едва забележимо притискане до ръбовете на всяка рана, Ида надаваше писъци, дърпаше се и ругаеше. Ан невъзмутимо изпълняваше своя дълг.

— Харесва ти, нали, да ме виждаш такава.

Макар Ида да беснееше от сутрин до вечер, Ан отказваше да приеме, че този гняв се е превърнал в основа на характера на Ида, и го смяташе за временен.

За да успокои кожата и да се пребори с изсушаването, след това сипа розова вода.

— Така.

— Какво така, нещастна тъпачке. Да не мислиш, че ме лекуваш с твоите илачи? Трябваше да ме оставиш да умра.

Във всяко изречение Ида постигаше връх във враждебността: от една страна, отричаше полезността на грижите, които полагаше за нея братовчедка й, а от друга, я упрекваше за своето оцеляване. На всичкото отгоре забравяше яростта, с която самата тя се бе борила с болките, които можеха да я унищожат.

— Доволна съм, че си по-добре.

— По-добре не значи добре — въздъхна Ида и отвърна поглед.

У Ида страдаше не само тялото, но и сърцето: никога не бе харесвала Ан. А пък тя продължаваше да й засвидетелства обич. Тъй че всеки ден Ида я нагрубяваше все повече и преминаваше всякакви граници — ръмжеше, ругаеше, хулеше, изхождаше се и пикаеше под себе си, изтръгваше превръзките и пречеше на братовчедка си да спи, и това бяха все начини да подложи на изпитание нежността й. Дали щеше да съумее да запази смайващата си обич пред толкова бяс, неблагодарност и унижения? Ида не знаеше какъв отговор искаше да получи. Тя безспорно би желала да се съгласи на тази безкрайна привързаност, да я приеме — само че в този случай щеше да изпитва вина, че не й връща ни троха, а най-често във всичко това намира поза и насилена преструвка, понеже братовчедка й държеше да минава за светица. Ако някой ден Ида успееше да разбули лъжовността на това себеотрицание, щеше със сигурност да се почувства по-добре, защото вече нямаше да бъде задължена на своята неприятелка, и тъй щеше да се отърве от призрака на добротата, добродетел, в която не вярваше, тъй като не бе по нейните сили.

— Почини си. Избягвай излизанията.

— И защо да не излизам?

— Все още не си в състояние да го понесеш.

Ида сви рамене.

— Сега пък госпожицата си играе на лечителка, така ли?

— Довери ми се, моля те.

Ан не искаше да се разпростира по тази тема: при мисълта, че Ида може да се отдалечи от стените на бегинажа, тя потреперваше от тревога, защото засега Ида знаеше, че е обезобразена, но бе откривала новото си лице само под своите пръсти. Разбира се, тя бе опитала тук-там да се огледа в чаша вода или в някоя локва, но Ан, която я наблюдаваше, бе установила, че не е особено настоятелна, и внимаваше, тъй като се боеше да не би някой образ да я хвърли в униние. Лека-полека, със своя си ритъм, тя щеше да привикне към действителността… Тук, между милите жени от бегинажа, които бяха в течение на драмата, нито една ужасена или пък прекомерно съчувстваща гримаса не й позволяваше да узнае ужасното впечатление, което правеше. За сметка на това, върнеше ли се по улиците на Брюж…

— Ан, не можем да се бавим повече.

Отвън Брендор започваше да се пали:

— Архидяконът ще се сърди, ако злоупотребим с търпението му.

— Идвам!

Ан оправи набързо забрадката си.

Ида не се въздържа и се изкикоти:

— А, да, днес папата ще приеме светицата.

Без да схване насмешката, Ан й изпрати целувка, като духна върху пръстите си, и излезе.

На извитото мостче, през което се излизаше от бегинажа, Брендор попита Ан:

— Чувстваш ли се готова за тази среща?

В действителност отправяше този въпрос към себе си и с тревога се питаше за пригодността на своето обучение и за реакцията на прелата на някои наивни неща, които Ан можеше да произнесе. Тъй като подозираше, че архидяконът не е надарен с чрезвичайно благоразположение, трепереше да не би той да подмине качествата на Ан.

А тя отвърна:

— Аз ли? Аз съм каквато съм, не мога да променя нищо. От какво да се боя?

И опасението на Брендор веднага се формулира по-ясно в ума му: а може би архидяконът не бе готов да се срещне с Ан.

На края на моста се присъединиха към Великата Госпожица, която ги чакаше, яхнала сивото магаре, с което обикновено носеха балите вълна в бегинажа.

— Добър ден, Ан. Как е братовчедка ти?

Редом с нея, в кроткия ритъм на добичето, което облекчаваше Великата Госпожица в едно пътешествие, което изхабените й хълбоци й пречеха да направи, Ан и Брендор поеха по улиците. Девойката разказа за тревогите си по Ида: тялото й, макар и частично съсипано, й се струваше по-крепко от душата.

— Отправя ли много молитви? Ходи ли често на служба?

Ан се изчерви — не знаеше по-равнодушен към обредите човек от Ида.

Великата Госпожица наблегна:

— Ако се покаже добра християнка, може би ще успеем да ходатайстваме пред някой подходящ манастир.

Ан потръпна. Ида, монахиня? Невъзможно, тя щеше да превърне общността в пъкъл, ако не и в бордей. Засега не се канеше да се разделя с Ида; трябваше да бди над нея, както над млякото на огъня.

— Нека я оставим да премине през изпитанието на изцеляването, а щом заякне, ще видим — заключи Великата Госпожица.

Стигнаха до седалището на архидяконството.

В залата за аудиенции, сурова и сумрачна, от която бяха махнали пищните гоблени, избрани от неговия предшественик, прелатът наблюдаваше тяхното приближаване с приветлив поглед.

— Най-сетне, ето го чудото, за което от месеци ми говорят! Приближете, чадо мое.

И с усмивка направи знак на Ан да застане до него.

Брендор се изненада, а след това изпита облекчение от ведрината, която откри у този сух мъж.

Архидяконът зададе няколко банални въпроса, на които Ан отговори простичко. Архидяконът очевидно беше във възторг от срещата, а може би този суров човек да се опияняваше от собствената си радушност.

Докато Ан описваше срещата си очи в очи с вълка и за добронамереността на свирепия хищник, Великата Госпожица се забавляваше с картината. „Да, наистина — мислеше тя, — Ан изважда най-доброто от всекиго, бил той вълк или архидякон. Пред нея хората изоставят посредствената си същност, за да оставят само качествата си да разцъфтят.“

Разговорът се завъртя около стиховете. Архидяконът беше чел десетина от тях и помоли да чуе новите.

Брендор и Великата Госпожица, притеснени, се извиниха, че не са донесли най-скорошните, но възрадваната Ан заяви, че ги знае наизуст, тъй като ги е получила в своето сърце.

— Получила ли? — попита архидяконът. — Или замислила?

Ан заразмишлява.

— Чувствата съм получила. А думите съм потърсила.

— Няма ли точни думи?

— Никога. Когато докосвам светлината дълбоко в мен, няма думи. Всеки път когато се върна от там, се надявам да съм донесла поне един лъч, поне пламъче. Но камъчето, което остава между пръстите ми, никак не прилича на озарението, от което е произлязло.

Архидяконът леко трепна.

— Озарението, за което говорите, Бог ли е?

— Да.

— Значи общувате пряко с Бога? Различавате Господ вътре в себе си?

— Да.

— Сигурна ли сте, че става дума точно за Бог.

— Бог е само дума между други думи.

Слисано мълчание сподири това съждение. Архидяконът хвърли тъмен поглед към момичето, Брендор помисли, че ще припадне, а Великата Госпожица прехапа устни.

Само Ан продължаваше да искри в своето сияние на невинност.

Архидяконът изкриви лице и превърна своята гримаса в усмивка, но сърдечността му вече бе насилена.

— Можеш ли да ми обясниш по-ясно?

Архидяконът й заговори на „ти“ като белег на презрението, което го бе обладало, но Ан го прие като доказателство за благоразположение и светна цяла. Великата Госпожица бързичко се намеси, за да й попречи да отвърне с още някоя нелепица:

— Господ не може да бъде описан. А Ан описва само неописуемото. Тя винаги чувства правилно, но понякога го изразява грешно. Не я упреквайте, Монсеньор. За разлика от вас, доктор по теология и вещ познавач на светите писания, тя не знае що е ловкост и умение за реторика.

Ан сведе свенливо очи.

— Права сте. Аз съм само една невежа. Не съм учила.

Архидяконът утихна, поласкан от Великата Госпожица и трогнат от незабавното смирение на Ан.

— Разбира се… разбира се…

Отново се възцари спокойствие. Брендор задиша равномерно.

Ан добави:

— И все пак има истини, които човек докосва по-добре, ако няма мисъл, отколкото с мисълта.

Тримата възрастни, които я заобикаляха, не можеха да повярват на ушите си — отново започваше с предизвикателните слова. А тя зареди кротко:

— Бог е неизмерим, той надхвърля нашите думи и понятия. Ако човек смята думите за достатъчни, значи нито е почувствал, нито е открил кой знае какво. Що за ужасяваща нищета, да можеш да се изразяваш съвършено… Това означава, че такъв човек няма нищо вътре в себе си, това показва душа, която не е прекрачила отвъд собствените си тесни предели. Да е доволен човек да говори за нещо, значи да се радва, че повтаря. Надявам се никога да не бъда удовлетворена от думите или мислите си.

Пред подобно отрицание, архидяконът отново премина в нападение:

— Смяташ ли за нормално Бог да избере теб?

— Не знам какво е нормално.

Свещеникът загуби търпение:

— Смяташ ли за оправдано Бог да те предпочете пред мен?

— Не.

Ан сбърчи вежди, размисли и додаде:

— Всъщност, Монсеньор, Той ви говори, но вие не Го чувате.

— Какво?

От оскърбения архидякон се изтръгна вик, който отекна в сводовете на залата. Но Ан все пак наблегна:

— Да, предполагам, че Той говори на всеки човек.

Великата Госпожица и Брендор размениха гримаси на безнадеждност. Архидяконът изпепеляваше Ан с пламъка на тъмните си очи.

— Изглежда забравяш, че не съм обикновен смъртен.

— Спрямо хората ли?

— Спрямо Господа, чадо мое. Аз съм един от Неговите служители. Припомни си, че съм архидякон.

— О, това е без никакво значение.

Той преглътна мъчително. Ан се усмихваше.

— Вижте ме, Монсеньор, не съм ни свещеник, ни папа, ни архидякон, но Господ ме намира.

Архидяконът скочи от стола си и прогърмя:

— Достатъчно, това вече е прекадено.

А след това, като ударен със стрела, лицето му се сгърчи от болка, той изстена, сложи ръка на стомаха, пое си въздух и се опита да прогони вцепенението, което кривеше чертите му.

Брендор и Великата Госпожица се уплашиха от сърдечен пристъп. По-наблюдателната Ан прошепна:

— Кървите, Монсеньор.

Тя посочи с пръст три дребни капки кръв, който бяха покапали на пода между краката му, а след това посочи кафявите петна, които започваха да избиват на нивото на корема, като бавно пропиваха в плата.

— Защо правите това, Монсеньор?

Тя говореше за веригата с остри шипове, която бе набил около кръста си. Когато бе станал рязко, той бе забил парчетата метал в кожата и бе надрал стомаха си.

— Влача кръста си — отвърна той уморено. — Подражавам на Нашия Господ, който умря, разкъсан от гвоздеите.

— Исус не е страдал по собствено желание, бил е разпнат. По-добре да му подражавате в добрината Му и в милостта Му, отколкото в агонията, която не Той е избрал, нали?

Ан бе много горда, че под натиска на Брендор, наскоро бе изчела Евангелията. А монахът и Великата Госпожица потръпнаха от ужас.

Макар и вглъбен да се бори със силната болка, архидяконът подхвърли няколко думи с глух глас:

— Замълчете, глупава жено. Аз пречиствам вярата си. Няма почтена милост без самобичуване.

Ан не забеляза думата „глупава“.

— Защо искате да се умъртвите, преди да сте умрели? Защо да рушите тялото си?

— Духът тържествува само когато плътта бива низвергната.

— Каква нелепост! Ако човек кърви, това не го прави по-добър. Достатъчно е терзанието, че сме грешни. Трябва ли да се осакатим за Господа? Тъй зъл ли е Той? Тъй покварен? Когато аз Го намирам, Той ми вдъхва радост, Той ми казва…

— Стига.

Присъдата бе изплющяла сухо. Като камшик.

Великата Госпожица се втурна към Ан, сграбчи я за ръка, избъбри молба за прошка, пресилено поздрави Монсеньора — Брендор също — и си тръгнаха от пребледнелия свещеник с пресеклив дъх, който се гърчеше на стола си с достойнство.

Но на прага Ан не се сдържа, забави стъпка и му подхвърли с приятелски тон:

— Ако искате мнението ми, Монсеньор, повикът за мъченичество не идва от Господ, той идва от вас самия.

Великата Госпожица се сдържа да не зашлеви Ан и двете излязоха от палата почти тичешком.

Щом стигнаха на улицата, тя обърна към Ан прежълтяло от гняв лице.

— Защо беше тъй нагла?

— Нагла ли? Говорих му, както говоря на вас и на Брендор. Ако вие ме разбирате, той не.

Великата Госпожица и Брендор размениха кратък поглед: Ан не се бе заблудила, бяха я свикнали да се изразява свободно — и двамата не бяха догматици и виждаха по-скоро същината на чувствата, отколкото смайващо недодяланите, дори еретични съждения.

— Тръгнахме си точно навреме — рече Брендор.

— Не бъдете наивен, Брендор. Телата ни си тръгнаха, но думите останаха. Архидяконът има основателни причини да е потресен: Ан го оскърби.

— Аз ли? — възкликна Ан.

— Ти го сгълча за самобичуването, с което така се гордее.

— О, доволна съм, че сте на моето мнение: той страда заради себе си, не заради Господ. Прави го от надменност, ако не и от суета.

Брендор и Великата Госпожица въздъхнаха: нямаше начин да вразумят Ан или по-скоро да я накарат да бъде по-предпазлива. Избраха да не се припират.

С помощта на монаха Великата Госпожица се покатери на пепеливото магаре, а след това причудливата тройка, съставена от една стара дама, един мършав великан и едно чудно красиво момиче прекоси цял Брюж. Прибраха се, без дума да кажат.

Щом стигнаха до бегинажа, се пръснаха мълчаливо.

Нетърпелива да продължи с грижите за братовчедка си, Ан се прибра в къщичката.

Още щом бутна вратата, забеляза, че в стаичката цари необичайна приглушена светлина.

Смаяна, вдигна глава.

Над нея се полюшваше тялото на Ида, която се бе обесила.

32

Маргарет,

Да беше получила пощата прозрение и да бе изгубила навеки твоя отговор, който тъй дълго чаках.

Той ме скандализира.

Не само, че нищо не си разбрала от онова, което ти говоря, но си и позволяваш да повториш историята ми, вмъквайки в нея грубиянски грешки.

Не заслужаваш повече моето доверие.

Всъщност дали някога си го заслужавала? Ако години наред съм вярвала, че ми помагаш с любовта си, днес се питам дали всъщност не си задълбавала моите затруднения.

Както и да е. Това е последното послание, което отправям към теб.

Във всеки случай напускам Виена, разделям се с Франц и късам с Калгари. Животът ми ще започне наново другаде. Ти щеше да бъдеш единственото нещо от миналото ми, което бих отнесла със себе си в новия си живот. Злобата ти ме подтикна да се откажа от това.

Сбогом, бъди здрава.

Анна

33

Черните коли навлязоха в алеята на Форест Доун Мемориъл Парк.

Минаха през величествен портал, достоен и за най-знатния замък.

Кой ли можеше да си представи, че зад тези решетки има гробище? Тук смъртта не изглеждаше нито сериозна, нито патетична. Човек не слизаше на дъното на една дупка, а поради зрителната измама на наклоните, се възнасяше.

Разбира се, не ставаше въпрос само за духовно възнесение, но и за социално възнесение, защото се шушукаше, че трябва да платиш един милион долара, за да почиваш до прочути имена от киното като Дъглас Феърбенкс, Бъстър Кийтън, Бет Дейвис, Текс Ейвъри, Майкъл Джаксън, Елизабет Тейлър.

— Няма значение, все тая — възкликна Джоана, залепила лице до опушения прозорец на лимузината.

Шествието напредваше през огромни морави в ободряващо зелено, понякога прекъсвани от храсти, над които се извисяваха дървета. Статуи и водоскоци показваха, че човек преминава не през дива местност, а през поддържан парк. Тук-там се издигаха мраморни мавзолеи, също тъй претенциозни като в обикновено гробище, но повечето гробове се ограничаваха до плочи, полуприкрити под гъстата трева.

— Място-мечта! Погледни, можеш да видиш големите студиа — „Юнивърсъл“, „Дисни“, „Уорнър Брос“.

— Гениално, така труповете ще имат усещането, че още работят!

Джоана се обърна към свитата на топка в дъното на колата Ани, понечи да отвърне, но само сви рамене.

Младата жена й хвърли разярен поглед.

— Спестявай, Джоана, и си купи гробно място. При успешни преговори, можеш да уредиш да ти поставят и телефон в гроба.

— Ани, ставаш зла.

— Защото ми е зле.

От всички поканени, дошли да отдадат последна почит на Сак-Вюитон, единствено Ани осъзнаваше, че отива на погребение, а не на светско събитие.

Щом колоната от автомобили застина, Ани зърна група работници, въоръжени с лопати, кирки и градинарски ножици, които работеха нещо по хектарите на това владение и помисли за носовия глас на Сак-Вюитон, която един ден й бе признала: „Пате, такъв сноб съм, че съм си платила гроб във Форест Лоун Мемориъл Парк. Това погълна всичките ми спестявания, но не се поколебах. Разбираш ли, нямах средства да платя на градинар приживе, поне да си подаря пълен екип за вечността. Добра сметка, а?“

Ани бе отговорила, че човек най-вече трябва да осъществява своите желания. Сак-Вюитон я бе поправила „И да разбива клишетата, гургуличке. «Човек не отнася парите си в гроба», в продължение на осемдесет години слушах тази потискаща поговорка. Аз пък ще докажа обратното: ще занеса парите си в гроба, тъй като щом го платя, ще ми останат нула долара.“

Бяха се посмели. Тъй като знаеше за репутацията си на стипца — тя смяташе стиснатостта за добродетел, — Сак-Вюитон бе насърчавала и дори подхранвала клюките.

„Но, спокойно, сърничке, ще съумея да си остана на мястото. Аз съм само второстепенна роля и не искам да си вземам белята с колегите в гробището, звездите ще се цупят. Тъй че уговорих подходящо, дискретно местенце. А освен това в завещанието си поисках да пристигна половин час по-рано.

— Моля?

— Второстепенна роля, кукличке, второстепенна роля! Винаги толкова съм се бояла да не ми прекъснат договорите, че през целия си живот навсякъде съм пристигала с половин час по-рано.“

Поканените слязоха от колите и се скупчиха около гроба, върху който ковчегът на Сак-Вюитон наистина се мъдреше от половин час.

Слънцето в своя зенит тегнеше над сцената. Птичките, глухи за скръбта човешка, се гонеха между дърветата.

Свещеникът почете паметта на Табата Кер. Какво ли можеше да каже за нея? Онова, което сама бе подготвила, защото цял живот бе дялкала собствената си статуя.

Ани подозираше, че Табата Кер никога не е била нищо по-различно от характерния образ, който сама бе създала. Нито повече. Нито по-малко.

Неизменната героиня на своя собствен живот. Ролята бе погълнала личността й.

„Колко различни бяхме — помисли си тя. — Тя цяла, а аз пропукана. Сак-Вюитон се изправяше пред света като Сак-Вюитон. А аз ту преливам, ту ме няма, ту бягам, не знам нито къде съм, нито коя съм.“ Всъщност Ани за пръв път не се колебаеше в мнението си и се питаше дали не е права. Нейната неустойчивост, разбира се, я хвърляше в състояние на тревожност, но правеше живота й богат, интересен, изненадващ и ненадеен.

По време на церемонията се вглеждаха в нея малко прекалено настойчиво. Всеки търсеше зад черните очила и шал нейните чувства. Тъй като лечението й за дезинтоксикация беше много гледана програма, внезапното й прекъсване бе предизвикало прекомерни коментари. Някои говореха за провал на лечението, който клиниката се опитвал да прикрие, други говореха за неуправляемия темперамент на Ани, която и в болничната стая, и на снимачната площадка, бе известна с капризите си, а потребителите на интернет, които бяха следили живото предаване, бяха надушили искрата между нея и болногледача, връзка, която Ани била искала да защити.

Истината отстоеше на равни разстояния от всички хипотези. Итън бе хванат на местопрестъплението при кражба от болничната аптека, кратко разследване бе разкрило, че от доста време насам той бе свивал различни лекарства за лична употреба, и съдът му бе дал пет месеца строг тъмничен затвор. Щом упоената Ани дойде на себе си достатъчно, за да научи истинските факти, тя настоя да напусне клиниката. При първото й избухване режисьорите излъчиха кадри, снимани предните дни. Срещите се оказаха буреносни. Джоана откри една нова Ани, борбена и решена да не се остави да я манипулират. Когато Ани я заплаши, че ще отхвърли споразумението, което Джоана бе подписала с клиниката и телевизионния канал в нейно отсъствие, изпадналата в паника акула веднага проведе преговори за излизането на клиентката й от клиниката.

Щом се върна към нормалния живот, Ани се прибра у дома. Макар да бе приела, че определена медицинска помощ може да й помогне да се дезинтоксицира, тя отказа всякакъв друг контакт.

Смъртта на Сак-Вюитон я бе извадила от леговището й.

Докато организираше това излизане, Джоана се опита да възвърне ролята си до Ани. Тя не само действаше като пресаташе, но и всички знаеха, че именно тя, въпреки маститата импресарска агенция, на която принадлежеше звездата, й налага в кой проект да работи.

Свещеникът приключи опелото.

Един мъж в черен костюм се отдели от множеството и зачете някакъв текст, а Ани не можа да повярва на очите си: Дейвид, още по-сладък от обичайното, чак се гънеше от вълнение. Под претекст, че е играл внука й в „Момичето с червените очила“, той се обръщаше към Сак-Вюитон, все едно ставаше дума за истинската му баба.

Всъщност — Ани беше свидетел на това — Сак-Вюитон и той съвсем не се бяха сприятелили по време на снимките.

— Мръсник — процеди тя.

Джоана отвърна полугласно:

— Тази част от церемонията си беше твоя, скъпа, но както си ти е навикът, ти я отказа.

— Дейвид не я познаваше. А тя го намираше за блудкав и захаросан. Дори ми каза: „Аз, с моя диабет, не бива да се срещам с това момче.“

— Текста му го написа Питър Мърфи, един от най-добрите автори в Холивуд.

Ани се заслуша. И наистина, словото ромолеше от духовитост, хумор и патетика. Истински шедьовър.

Това просто отврати Ани.

Без да се стреми към ни най-малка дискретност, тя се обърна и с широки крачки се упъти към колата си. Цял Холивуд вдигна изненадано глава. Дейвид, който усети, че е изгубил всеобщото внимание, отлепи очи от текста, потърси какво се случва и видя как вбесената Ани хлопва вратичката на лимузината.

Изигра неразбиране и сбърчи чело като Джеймс Дийн в „На изток от рая“, а след това изду ангелската си уста и продължи да чете.

Колата се движеше вече четирийсет и пет минути, а Ани и Джоана не бяха произнесли ни дума.

Ани бе дала на шофьора име на улица, която Джоана не бе чула.

Агентката се чудеше как отново да се сближи с девойката, потънала в мисли. Тъй като знаеше каква искрена любов храни тя към покойната, опита на този терен:

— Какъв изумителен път мина Табата Кер. Даваш ли си сметка? Всички медии отразиха погребението й. Беше се превърнала в институция в Холивуд.

Макар да не реагира, Джоана усещаше, че Ани я слуша.

Тъй че продължи:

— В тази професия най-важното е да държиш здраво. Преди двайсет години нямаше да можеш да ме убедиш, че когато почине, Табата Кер ще получи толкова почести.

Ани излезе от немотата си:

— А това няма кой знае каква стойност.

— Какво?

— Известността. Днес хората си въобразяват, че слабата е най-добрата разплата.

— Когато си известна, получаваш различни договори, от тези, ако гниеш в сянката.

— На каква цена, Джоана? На каква цена? Цената е прекалено висока. Човек се отразява в огледалата, но също така им принадлежи. Сак-Вюитон пожертва Табата Кер заради реномето си. В нея всичко бе зрелищно: шитото й лице, изчислените й реплики, невъзможните й дрехи, циничният й каубойски хумор, изяденото от кариерата й време. Дори смъртта си повери на идните времена. Смешна работа.

Джоана показа искрена изненада:

— Мислех, че я обичаш.

Ани въздъхна:

— Аз също. Възхищавах й се. Завиждах й. Мислех, че е намерила начин да не страда.

— Така беше!

— Онова, което обичах у нея, бе детето, което не се харесва достатъчно, и си бе измислило забавен персонаж. От време на време под маската човек можеше да зърне това момиченце, то се смееше на собствения си номер. Но и на драго сърце би разбило решетките на затвора. Хм, като казах затвор…

Лимузината спря в Ланкастър, пред затвора, където Итън излежаваше присъдата си.

В дъното на паркинга пристигнаха два автобуса, натъпкани с деца, дошли да се видят с бащите си.

Ани слезе от лимузината. Щом стъпи на асфалта, подрастващите я разпознаха и започнаха да ръкопляскат очаровани — щом споделяха положението си с една холивудска звезда, значи май не бяха толкова ненормални.

Тя им отправи приятелски знак, а след това се наведе към Джоана.

— Задръж колата до у вас. Аз ще викна такси.

— Благодаря… трябва да огледаме твоите проекти, сценариите, които съм ти донесла…

— Итън чака.

Ани закрачи широко, смъкна траурния креп и стигна до портала в синьо металик.

Точно преди да влезе, изпразни съдържанието на чантата си в кошчето. Кутии с хапчета се смесиха с мазни хартии. Тя и Итън си бяха дали обет, че ще се възползват от този „престой“, за да се изчистят, да се отърват от всички вещества — и наркотици, и лекарства.

„Добре, в затвора, но не с химическа усмирителна риза“ — бе заявила Ани.

Петнайсет минути по-късно, когато видя как Итън се влачи към стъклото в стаята за свиждания, блед, разтреперан, със зачервени клепачи, объркано изражение и сякаш остарял с десет години, Ани разбра, че го прави по-успешно от него.

34

Ан се разтича, сложи един стол върху сандъка и се опита да откачи Ида.

Напразно.

Въжето пречеше, пък и тежестта на тялото затрудняваше усилията. Докато викаше за помощ, Ан надигаше тялото в прегръдка, за да отпусне стягането на конопената примка около врата.

При нейните викове дотърча Брендор. Благодарение на великанския си ръст, той успя да освободи Ида от примката.

Тя се давеше, но все още дишаше.

Положиха я на земята и задържаха главата й по оста на гърба.

Една млада жена от бегинажа изтича да търси лекар и преди да излезе от ограждението, Ан й препоръча Себастиен Меус, мъжа от хосписа „Свети Козма“, а не ленивите лекари от болница „Свети Йоан“.

Ида, в тежко състояние и почти в несвяст, гледаше с тъга своите спасители с единственото си око. „Защо го направихте? — казваше вторачената й очна ябълка. — Аз съм тъй нещастна, че бих искала да умра.“ Изправена пред тази безутешност, тъй далеч от оскърбленията, грубостта и обичайните хули, Ан се трогна, преизпълни се с безсилна обич и не успя да сдържи сълзите си:

— Защо, Ида, защо?

Привечер лекарят от хосписа прецени, че Ида е вън от опасност — щеше да се отърве със синини, няколко драскотини, дължащи се на конопеното въже, болки в трахеята, затруднено преглъщане и пресипнал глас. С парче говежда кожа, която накисна във вода, за да може да приеме формата на раменете и врата, той сръчно измайстори нещо като твърд нашийник, който сетне изсуши и заякчи с ракита, а тя трябваше да го носи през следващите две седмици.

През нощта Ан прибра братовчедка си в тяхната къщичка. На светлика на една-единствена свещ Ида, отпаднала, печална и умиротворена като никога, разказа на братовчедка си какво се бе случило:

— Тази сутрин, щом ти тръгна с Брендор и Великата Госпожица, не послушах твоя съвет и намислих да ида в Брюж. Разбираш, твърде дълго не бях скиторила безцелно из моя град. О, тъй доволна бях. Струваше ми се, че мина ли моста, ще изтрия всичко, ще отменя пожара, ще зараснат раните ми, ще бъда същата като преди. Уви, щом стъпих на кея, съгледах гримасите на зяпльовците, някои ме гледаха втрещени, други извръщаха глава; в началото се обръщах да видя какво ли зрелище, какъв ли карнавал предизвиква този отзвук, но за беда, това бях аз и само аз. Тогава зърнах Уилфред, един от годениците ми. Изтичах при него, като виках името му, и изпълнена с радост, че го виждам. А той не само не ме заухажва, ами побягна с все сила. По-зле и от малоумница заупорствах и хукнах да го преследвам по улиците: „Уилфред! Уилфред?“ На площад „Свети Кристоф“ той се присъедини към приятелите си. Там бяха Рубен, Матис, Фабер, Пиетер, Бабтист и Албрехт. Всъщност спала съм с половината и съм флиртувала с останалите. Щом видяха да дотърчава техният приятел, преследван от някаква смахната, която реве името му, те избухнаха в смях, но щом застанах пред тях и ги назовах по име, се промениха. Не просто отвращение, Ан, в очите им видях омраза. Безжалостни погледи. Погледи, които крещяха, че съм противна и отблъскваща. „Изчезвай, вещице, не те познаваме.“ Отново рекох: „Ида!“ А те се закикотиха и отвърнаха, че не спят с демони или сукуби, и ме посъветваха да се върна в пъкъла. Заплаках. Сигурно съм била още по-потресаваща с единственото си затворено око, от което капеха сълзи. Те се отдръпнаха и закрещяха: „Изчезвай, вещице!“ Децата подхванаха тази дума: „Вещица!“. Тъй като бях твърде зашеметена, за да помръдна, шестте момчета изчезнаха и десетки деца се струпаха наоколо ми с викове „вещица, вещица, вещица!“ Направиха хорце. Като демони-джуджета. В мига, в който събрах сили да си тръгна, те ме последваха. Забързах стъпка. Те след мен. Аз се затичах, а сополанковците на Брюж ме настигаха и се фукаха, че са прогонили вещицата. Скрих се при жените от бегинажа и изтичах в къщата на Великата Госпожица.

— Но…

— Да, знаех, че не е тук. Влязох при нея, защото подозирах, че тя има.

— Какво?

— Огледало.

Ида замълча, Ан също, продължението изглеждаше ясно и нямаше нужда да бъде разказано.

Мълчаливо и с треперещи устни, Ида си припомни разкритието за обезобразеното си лице. Онова, което я бе разтърсило, бе да открие по себе си „знаците на дявола“ — жабешки крак, отпечатан върху бялото на окото й, петна по кожата, места по тялото, станали напълно безчувствени, стъписващата й слабост, накратко, знаци, които отличаваха една вещица и оправдаваха реакциите на хлапетиите.

— Това е. Имах време да открадна въжето от стаята с инструментите, а сетне…

— Какво мислиш да правиш, Ида? Ще опитваш ли отново?

Ида простена.

— Не ставам за умиране. Всеки път оцелявам. Пламъци, въжета, нищо не може да ме надвие.

— Значи ще живееш?

— Но как?…

— Ще ти помогна, кълна ти се.

Замаяна и зашеметена от разкритието за грозотата си, както и за последствията от опита за обесване, Ида прие радушно предаността на братовчедка си. Те се прегърнаха нежно, както никога от най-крехкото им детство досега.

Тази вечер двете момичета дълго плакаха заедно. Риданията ги умиротвориха и ги сближиха. Ан за пръв път изпита предчувствие, че скоро ще може да прекарва щастливи дни в компанията на Ида.

От своя страна на стотина стъпки оттам, Великата Госпожица се интересуваше слабо от съдбата на Ида, но тази на Ан я занимаваше твърде силно. След срещата с архидякона тя бе отбелязала една спънка: ушите на Брюж не можеха да чуят Ан. Времената, в които живееше, не притежаваха нужната зрелост, дори нещо по-лошо, предразсъдъците чуваха думи, различни от онези, които Ан произнасяше. „Не тя е далеч от нас, ние сме далеч от нея.“

Ако Великата Госпожица ясно осъзнаваше това разминаване, то бе от многобройните епохи, през които бе преминала, докато четеше и учеше. Телом принадлежеше на своето време, а духом към множество други. Раздорите от този XVI век не бяха единствените й отправни точки. Гърците Платон, Аристотел и Плотин (най-вече Плотин), Ориген, или латинските автори (най-вече Свети Августин), подхранваха размишленията й, както и рейнските мистици, Матилда от Магдебург, Майстер Екхарт, както и фламандските илюминати Ян ван Рюисбрук и Ян ван Льовен. Но тя предпочиташе чистото сърце на Ан пред учените трактати. Тъй като бе прекарала живота си сред книгите, вече не хранеше илюзии за тях и знаеше, че книгите лъжат, крещят и си противоречат; устата на книгите са мръсни, твърде много са яли, повръщали, предъвквали, оригвали, обладавали и задушавали. Сега, щом отвореше някоя книга, тя откриваше в нея определен зловонен дъх.

Двайсет или трийсет години по-рано, тя не би могла да съзре у Ан избраната душа, защото очакваше чудеса само от пламенните речи, от философските размисли, от теоретичните постройки и от заплетените силогизми. Днес приемаше чистосърдечната девойка с почтителна изненада и одобряваше неверието й спрямо думите:

„Думите са били измислени за ежедневното в живота и им е трудно да предадат необикновеното.“

Обичаше тази девойка, сбрала в себе си детско невежество и мъдрост на ветеран, завърнал се от всички възможни пътешествия.

Но времената бяха по-скоро изпълнени с раздори, отколкото с мистика, и Реформацията, ръководена от Лутер и Калвин, не се бе извършила в лоното на Църквата, а бе довела до създаването на една нова Църква, на Храма. Сблъсъкът по верски и теологични въпроси не се бе ограничил с теологичното desputatio[7], а бе изпитал нужда от оръжия, обсади и кръв и бе повел хората на смърт. Имаше опасност Ан да стане заложница на тези междуособици.

Тази нощ, докато двете братовчедки плачеха, хванати за ръка, Великата Госпожица прекара часове наред в молитви към Света Елизабет, покровителката на бегинажа.

На сутринта, като се боеше, че закрилата на една светица не може да нареди земните дела, тя изпрати ковчеже, пълно със златни монети, на архидякона, като прикрепи към него следното послание:

„Монсеньор, благоволете да приемете този дар с моите извинения, задето ви изгубихме времето. Вярвам, че вашата доброта ще съумее да даде индулгенция на тази ниша духом и да я остави там, където е, сиреч в сянката. А аз се нагърбвам вие никога повече да не чуете за нея. Вярвайте, Монсеньор, в дълбоката ми почит и удивление пред пламенната ви вяра.“

Докато го подписваше, прецени с присъщия на аристократка усмихнат цинизъм:

„Ласкателства, екю… обикновено това е достатъчна плата.“

Щом изпрати ковчежето, усети, че вътрешностите в подутия й стомах горят. Без да извести когото и да било, тя легна на легло.

Седмиците се търкаляха. Посещението на Ан при прелата бе останало без последствия, за облекчение на Брендор, който не бе имал възможността да поговори за това с Великата Госпожица, тъй като тя пазеше стаята.

Ан всеки ден наминаваше да й чете своите стихове. Колкото повече се подуваше коремът на старата дама, толкова повече отпадаше.

Обратно на това, Ида укрепваше. Заедно със силите се връщаше и лошотията й. Ангелската кротост, която бе проявила пред Ан в нощта, когато опита да се обеси, бе мимолетна и се дължеше на потреса, на унинието и на лекарствата, но колкото повече се съвземаше тя, толкова повече се превръщаше в предишната завистлива, гневна и питаеща омраза Ида.

За сметка на това Ан не бе забравила тази нощ на нежност, поне не напълно, защото виждаше у Ида благотворното й влияние далеч след като то бе приключило, и отказваше да прозре, че Ида отново става опърничава и отново започва да я ненавижда.

Всъщност яростта на Ида се бе отприщила от една дреболия. В онези дни, когато ценеше привързаността на Ан, една вечер я бе намерила да хлипа.

— Какво се е случило, Ан?

— Нищо.

— За какво плачеш?

— Не се тревожи.

С огромно затруднение и борейки се със своята гордост, Ида успя да промълви:

— Какво съм направила, за да те натъжа?

Ан се усмихна през сълзи.

— О, ти нямаш вина. Тревожа се, защото Великата Госпожица гасне от ден на ден.

Тези думи бяха като искра в копа сено: пламъкът пробяга по сухото сено и за миг опустоши всичко. Ида можеше да приеме обичта на братовчедка си единствено ако бе изключително към нея. Щом Ан ценеше всички, значи я тачеше колкото всички други, ни повече, ни по-малко, и виждаше в нея само едно от човешките същества, на които трябва да помогне в беда. „О, ти обичаш твоята Велика Госпожица, така ли? Е, или тя, или аз“, реши тя. И мигом разтвори сърцето си за предишната жлъч, злоба и гняв.

А Ан не само отказваше да го забележи, но дори когато очевидното бе под носа й, тя въздишаше и мислеше: „Колко ли страда.“ Никаква грубост не можеше да накърни топлите й чувства, още по-зле: привързваше се все повече към Ида, всеки път щом тя станеше противна.

Ан влизаше все по-дълбоко в медитацията. Приближаваше към най-важното, към онова живо сърце, което бие във вселената и чиито приливи и отливи ни правят честити, сливаше се с тайния пулс, чрез който сме и към който вървим. Това първично лоно тя нарече в един от своите стихове „Голата любов“:

В теб губя образи и фигури.

Сред тебе плувам и греба. Ти, гола любов,

любов без всякакви защо, любов неопетнена,

с теб аз самата сякаш, че не съм.

Между тези мигове на екстаз, тя се грижеше за Великата Госпожица.

Въпреки здравия си сън Ида подозираше, че нощем Ан излиза от къщичката. Първия път помисли, че е сгрешила. Втория ясно видя девойката да се измъква в сърцето на мрака и да се връща чак на сутринта с подгизнали дрехи.

Ида реши, че Ан си има любовник.

При тази мисъл я обхвана радост. Тя заликува. Беше във възторг не защото Ан бе познала онази радост, а понеже знаеше тайна, с която да съсипе репутацията на братовчедка си, фръцлата, която хората все така наричаха „девата от Брюж“.

— Дева, как ли пък не! Колкото съм аз — изкикоти се Ида, докато се въртеше в постелята. — Лицемерката му с лицемерка мами цял свят, но аз ще разкрия нейните козни.

За жалост, още твърде слаба, за да я следи, заради страха да не би да си счупи врата и при най-малкото движение, тя се принуди да изчака дванайсет седмици, преди да изпълни дълбокото си желание.

Докато чакаше, заподозря, че Брендор е любовникът, когото Ан среща нощем, прекосявайки реката. Защото мокрите дрехи на Ан сутрин доказваха, че е минала през рова с водата, значи не оставаше в бегинажа. Впрочем, нощем в укрепеното ограждение нямаше ни един мъж.

За да се увери, че е права, тя разпита братовчедка си по начин, който смяташе за много находчив:

— Как намираш Брендор?

— Моля?

— Намираш ли го за красив?

Ан изумена замълча за миг. Замисли се, а след това произнесе с меден глас:

— Вероятно е хубав. Дори много хубав.

Според Ида това представляваше признание. Въпреки това наблегна:

— Дали не страда от положението си на монах?

— Не мисля.

— Не, не ме разбра. Един мъж трудно се отрича от плътта.

— Така ли?

— Да. По-трудно от една жена.

Ида започна да говори врели-некипели, във всеки случай обратното на онова, което чувстваше: откакто бе грозна и болна, непорочността й тежеше зверски.

Ан поклати глава.

— Трябва него да питаш.

— Той никога ли… с теб… е, разбираш какво…

Ан избухна в смях.

— Не, Ида. Той ме обича и аз го обичам, но не по този начин.

Ида се навъси. Беше ли това признание или не? Ох, с тази светица, човек не знае на кой бог да се кръсти.

Няколко следобеда внимателно ги наблюдаваше, докато си говореха под липата. Не беше лесно да отгатне. Видно бе, че са луди един за друг, но в жестовете и погледите им липсваше каквото и да било от онова, което издава плътска връзка. Най-сетне Ида прецени, че е заякнала достатъчно, за да проследи Ан, ако й се удадеше случай. Тя разполагаше с два признака, за да предвиди кога ще се случи излизане — Ан бягаше в нощите на пълнолуние след изтощителни дни — трябваше да е работила много, да е помагала на жените от бегинажа и да е чела на Великата Госпожица на смъртното й ложе.

И тъкмо в благоприятен период, един ден се разви по точно този начин. Тъй като Великата Госпожица все повече отпадаше, Ан бе станала много енергична. Понеже извиканите от жените в бегинажа лекари и тези от болницата „Свети Йоан“ се бяха признали за безпомощни, Ан реши да се допита до Себастиен Меус от хосписа „Свети Козма“, който винаги се бе оказвал особено полезен.

Тъй като и дума не можеше да става той да дойде да прегледа болната — обикновените лекари биха се обидили, — Себастиен Меус я накара да му опише симптомите, замисли се, а след това помоли девойката да дойде отново по-късно. По вечерня даде на Ан зелена стъкленица и й нареди да сложи десет капки в чаша с хладка вода.

Тя изпълни предписанието.

Вечерта, изтощена и нервно, и физически, заяви на Ида, че ще си легне рано.

А Ида потри ръце.

Всъщност, след вечерня, когато бегинажът заспа, с тихи стъпки, плътно покрай стената и леко, да не скръцне дървото по стълбите и паркетът, Ан излезе от къщата.

Ида стана облечена от леглото и я последва.

Ан вървеше и бдеше, за да е сигурна, че не я наблюдават и че няма да събори нещо, та шумът да я издаде. Слезе до река Рей като се хвана за една от дъските, които се търкаляха по брега. Така, облегната на дървото, за да плува по-лесно, тя раздвижи крака, зацепи водата и излезе от града.

Без да се помайва, Ида, която в детството си се бе надпреварвала с Ан из езерата, направи същото — полулегнала върху друга дъска, тя започна с крака да подражава на движенията на жабите.

За да не я забележат съгледвачите, Ан на няколко пъти забави, скри се под дъската и спря да се оттласква. При такава тъмница, за всеки страж, който би свел очи към водата, в нея нямаше нищо освен носещо се по повърхността боров дънер.

Ида правеше като нея, макар вече да я хващаше тревога дали ще й стигнат силите, ако този поход се проточи.

„Но защо излиза от града? Къде ли се среща с Брендор?“

Щом се отдалечи от последните къщи, Ан се насочи към брега, качи се по насипа и тръгна нанякъде.

Облекчена, че излиза от студената вода, Ида на свой ред се покатери.

Ан вървя дълго, първо по пътя, след това по пътечки, а най-накрая напряко през гората. По уверения й ход Ида разбра, че добре познава пътя.

На няколко пъти Ида предизвика изпукването на съчки. По силата на логиката Ан би трябвало да ги забележи, но тя несмутимо продължи да върви.

Излезе на полянка, където реката ставаше по-бавна и правеше чупка. Ида изостана и се покатери, както можа, върху клона на едно дърво, откъдето започна да наблюдава.

Ан се бе съблякла.

Гола, под кроткото сияние на луната, тя вървеше тръпнеща към Рей.

Откакто изпадаше по-дълбоко в медитация, тя изпитваше нужда да бяга от човешкия свят, от шумовете му, от отправните му точки, от ограниченията и дрехите му. Нужно й бе да се отдаде на природата, да се слее с елементите й, с въздуха, земята, небето и водата. Бавно слезе в черните води и се излегна. Сега потопените й във водата уши долавяха шаването на пъстървите, потрепването на поповите лъжички, диханието на тинята. Косите й, като ореол около нея, се преплитаха с тръстиките. Струваше й се, че лесно може да обере звездите като сребристи череши и че те изобщо не са високо, но не, тя нямаше да ги откъсне, нямаше нищо да отнеме от света — другите хора и без това се бяха нагърбили да го правят.

В далечината Ида не подозираше какво се случва.

Още по-малко разбра, когато, огромен, с мощни мускули, се появи вълкът, който приближи с подскоци, като котка, която идва да я нахранят. Той седна на брега и загледа Ан.

Тя отиде при него. И те заедно загледаха нощта.

Ида не вярваше на единственото си око. На няколко пъти се ощипа и провери дали не сънува кошмар. Какво? Ида излизаше от бегинажа, за да се къпе в компанията на един вълк, прословутия вълк, който бе поставил началото на нейната легенда.

Ами къде беше Брендор?

Пътят на връщане се оказа доста сложен, защото Ида вече знаеше, че наоколо броди ужасният звяр. Затуй почти се лепна за братовчедка си, с риск да бъде забелязана.

За миг зърна огромна сянка, която съвсем близо цепеше храстите, и две жълти очи осветиха нощта. Обзе я паника, но сдържа своя порив.

Върна се час след Ан, защото повторното преплуване на Рей я бе изтощило. Добра се до бегинажа точно преди слънцето да я издаде пред всички. Реши да се позабави навън, тъй като Ан винаги ставаше, за да донесе млякото и хляба за ранната закуска. Ида се възползва от това кратко отсъствие, за да се качи в стаята си, скри мокрите дрехи на перваза на прозореца и се хвърли в постелята. Заспа, цяла натежала.

Тази сутрин Великата Госпожица се почувства по-добре. Ан си възвърна надеждата и отново й даде от отварата в зелената стъкленица.

Постепенно през следващите дни Великата Госпожица се върна от мъртвите при живите.

Още щом се върна в къщичката, Ан не скри радостта си от Ида. Смееше се, танцуваше и показваше на братовчедка си чудодейната отвара. Няма нужда да споменаваме, че изправена пред това ликуване, Ида отново запредъвква своята жлъч.

И когато Ан заяви, че по-късно сутринта лекарят ще й направи още лекарство, Ида замисли своя план.

Тихомълком проводи Ан до обителта на Корделиерите. Там изчака Ан да излезе от хосписа със зелената стъкленичка в ръка, а после — послушниците и болногледачите да се отдалечат към пазарния площад да хапнат банички, и чак тогава се втурна при лекаря.

Себастиен Меус, който тъкмо бе наченал чиния с рагу, спря и прие младата жена, която бе лекувал на два пъти — след пожара и след бесенето.

Макар Ида да заяви, че не идва за това, все пак го остави да огледа резултатите от своя труд и го поласка, като омаловажи своите терзания и болките. Очарован — освен по отношение на кожата на краката й, която твърде много съхнеше, — лекарят попита:

— За какво идваш при мен?

— В бегинажа имаме плъхове. Огромни плъхове. Натоварена съм да следя за чистотата на мазето и на килера за храна. Вече не знам какво да измисля. Запушвах дупките, гоних ги с метла, но това не ги прогони. Пък и на няколко пъти се наранявах, защото с едно око се блъскам навсякъде, щом затичам малко по-бързо.

— Нямате ли котки?

— Котки за мишки, а не за плъхове. Като знам колко са големи, ако стане гоненица, май плъховете ще гонят котките.

Той поклати глава, поколеба се няколко мига, а след това хвърли поглед към окаяната недъгава жена и взе решение:

— Ще ти помогна. Ще капнеш по няколко капки отрова върху кора от кашкавал или гнили ябълки. Плъховете бързо ще измрат. Но внимавай, Ида — онова, което може да убие едър плъх, може да убие и човек. Не пипай отварата с пръсти, мий си ръцете веднага след това и не я доближавай до ноздрите си. Заклеваш ли се?

— О, благодаря, заклевам се.

Той излезе и се върна с гърненце, което й даде. След това отново се замисли за глезените на изпогореното момиче и я помоли да поседи още малко, докато забърка два лека, с които да се маже всеки ден.

Сетне отново отиде в лабораторията си.

Докато го чакаше да стрие някакви зърна с чукчето, тя отвори гърненцето и сипа отрова в чинията на лекаря. Като си спомни, че не бива да пипа с ръце, взе една клечка от натрупаните до камината дърва, разбърка храната, докато изчезнат следите от нейното вмешателство, и хвърли клечката в огъня.

Лекарят се върна с глинен съд, загърнат в тензух.

— Хубаво покривай мехлема.

Ида благодари толкова изящно, колкото можеше.

— Намирате ли ме за красива?

— Моля?

— Питам се дали сте доволен от онова, което сте постигнали върху мен.

Лекарят бавно кимна с глава.

— Да, поздравявам се за това.

Ида помисли: „Значи си доволен, че си ме превърнал в чудовище, което децата наричат вещица. За награда, пукни!“

Тя поздрави с бързо приклякване и пъргаво си тръгна. Боеше се от виковете на агония, които лекарят скоро щеше да започне да надава.

С приведена глава, за да не я гледат в лицето, и бърза стъпка, скрила под шала си лекарствата, които носеше, тя се върна в бегинажа.

Видя Ан да медитира под липата и потръпна от удоволствие. Очевидно случайността беше на нейна страна.

Щом влезе в къщата, тя отвори писалището на братовчедка си, взе зелената стъкленица, изсипа половината върху един мръсен парцал, сложи вместо това отровата за плъхове, затвори корковата запушалка и я разтръска, за да смеси течностите.

Възможно най-скришом изхвърли парцала в канала и се залови със задълженията си.

Този ден тя дебна всеки шум с надеждата да разбере, че е сполучила.

Около молитвата в шест бегинажът затвори врати. Ида се топеше.

Сподели оскъдната храна с Ан, която тъкмо бе навестила възрастната благородница.

Посред нощ отекнаха викове. Ан и Ида скочиха и хукнаха към тях: Великата Госпожица тъкмо бе издъхнала в страшни мъки.

Тъй като знаеха, че вече никаква помощ не можеше да дойде отвън, жените от бегинажа, скупчени около трупа, се молиха до сутринта за спасението и покоя на душата й.

Призори, когато отвориха портите, се прибраха и си легнаха. Ида заспа, а Ан остана коленичила в мисли за почитаемата дама, благодарение на която бе в бегинажа.

Когато Ида се събуди, завари Ан в позата, в която я бе оставила. Единствената разлика: Ан много бе плакала.

Тази безсрамна любов към друга отприщи нов порив на злоба у Ида. Изпаднала в изстъпление, тя реши, че Ан си е заслужила едно радикално наказание.

Ида взе наметката си, тъй като оловното небе разделяше небето и земята, скри се под качулката и се спусна през улиците на Брюж.

Срещна двама общински стражари и им разказа, каквото й бе на сърцето.

Те се изплашиха и я отведоха при компетентните власти.

Известно време по-късно, докато камбаните на Брюж отмерваха пладне, някакви мъже потропаха на вратата на Ан.

Щом отвори, те я хванаха грубо.

Лейтенантът, който се занимаваше със следствието, й обясни защо я арестуват. Издадената срещу нея заповед за задържане съдържаше три обвинения: Вещерство, вероотстъпничество и убийства чрез отравяне.

35

7 април 1912

Гретхен,

Минаха години.

О, приятелко моя от детинство, често мисля за теб, връщам се в общото ни минало, забавлявам се с него и в него те прегръщам. Ще оставим ли животът да изтлее, без да се видим отново? Понякога си мечтая да науча нещо за теб, да разбера къде работи твоят Вернер, какво става със синовете ви.

Какво се случи всъщност?

Спомням си, че с теб официално се скарахме.

Но не помня за какво.

Спомените ми от онова време остават смътни, самата епоха беше такава, бях в края на психоанализата си, разделих се с Франц, напуснах Виена. Дали изпитах нужда тогава да почна на чисто, и ти го отнесе? Дали се показах твърде радикална? От дистанцията на времето се питам дали не съм била несправедлива…

Защото забравих в какво те упреквах. Това ме тревожи и насажда в сърцето ми горчиво чувство за вина.

О, Гретхен, искам да ти пиша както преди, искам да чета мъдрите ти отговори, искам скъпоценното ни приятелство да продължи. Искаш ли го и ти?

От абсурдното ни скарване насам животът ми много се промени. Макар да останаха някои черни точки, той ми харесва. Нещо повече, очарова ме.

С какво ли да започна своя разказ?

Във Виена живеех като птица в клетка, красиво папагалче с ослепителни пера, което неговият господар с наслада излага на показ. Не познавах щастието, макар да смятах, че го притежавам, затова непрестанно се оплаквах, че не го ценя.

Психоаналитичното лечение започна да ме освобождава. Калгари, на когото — това разбрах по-късно — бях една от първите пациентки, състави лечение, което ми позволи да осъзная моята невроза. Бракът ми с Франц беше сполука само наглед. Макар да беше млад, аз гледах на мъжа си като на баща, като на глава на семейство, който ме учи как да се държа, как да възприемам света и какви са задълженията на съпругата. Не го обичах, а го почитах. В леглото или в обществото, все му се покорявах.

А послушанието не ми позволяваше да разцъфна.

Благодарение на Калгари си дадох сметка за силната ми сексуална неудовлетвореност. Един ден проявих дебелащина и се опитах да я преодолея с него, като не си давах сметка, че става въпрос за пренасяне, за нормален етап от лечението, което е към своя край.

Не си спомням какво точно съм правила, но трябва да е приличало на изнасилване. Няма значение. Калгари не ми се сърдеше, щом и в последните седмици, които прекарах във Виена, той поднови аналитичната работа с мен и я доведе до край.

Едновременно с това изживях изключителен, прелестен, трагичен миг.

Съмнявам се да съм ти го разказвала, защото бях твърде свенлива. Днес, като се има предвид, че вече не се боя от ни една тема, ще ти го обясня с няколко изречения.

По случайност се озовах в обятията на един господин, който ме отведе у дома си. За голямо мое изумление, това момче, за което не знаех нищичко и което не знаеше нищо за мен, ми донесе екстаз, докато правехме любов.

Ще повярваш ли? Преди него не бях нито подозирала, нито доближавала това състояние. Сладострастните ми разходки с Франц се бяха ограничили до градината на къщата, един добре култивиран парк, и никога не бяхме стигали до гората, не бях прекрачвала границата, не знаех каква мощ дивата природа е заложила у нас.

Разтърсена от това чувствено прозрение, не се опитах да се видя с непознатия. Потърсих друг.

След това друг.

И не знам колцина още.

Всеки път стигах до върха на насладата.

Шокирана ли си?

Аз бях.

Странното откритие очертаваше своите контури: ако любовникът ми научеше моето име, моята история, моите грижи, моите занимания, вече не можех да се отпусна, не можех да се отдам. Твърде многото мисли, твърде многото думи, твърде многото идеи изправяха пред мен стена, която не успявах да прескоча.

Осъзнах силата си и нейните ограничения: стигам до оргазъм, но успявам да го направя само в анонимност.

За да се уверя в това — защото не го приемах, — опитах да подновя плътските преживявания с Франц. Нахвърлях му се, стимулирах себе си като възпроизвеждах буйното безсрамие и енергията, която разгръщах с любовниците си. Напразно. Било защото волята ми твърде силно присъстваше, било защото Франц продължаваше да се държи като Франц фон Валдберг, но не успявах да полетя над постелята. Скоро ми се прищя да се изсмея, тъй смешни ми се струваха вече нашите гърчове.

Разкрих тази си особеност пред Калгари. Признанието ми не го обърка и той се опита да ми даде обяснение: типично за него, потърси онова, което в миналото ми изключваше възможността мъж, когото ценя, да ме задоволи. Напразно. Вместо да подложи на съмнение своя метод, той реши, че аз държа настрани някакви тайни от живота си като дете.

По онова време не знаех какво мисля по въпроса.

Нищо не бях споделила с леля Виви. Бяхме близки, почти съзаклятнички, но се боях, че няма да може да приеме странните ми нрави. За разлика от мен, Виви се отдаваше на мъже, които познаваше, които дълго я бяха ухажвали, на които бе наложила безкрайни разходки и многобройни обеди. Видно бе, че леля Виви остава себе си в избрана компания, когато стигаше до „заслепяващата минута“. Тъй че се боях от неодобрението й спрямо моя необикновен случай.

Водих този двойствен живот няколко месеца.

Двойствен ли? Колкото повече вървях напред, толкова повече се задълбаваше несъразмерността между двата. Единият представляваше лицемерен ритуал — животът на госпожа Фон Валдберг, — а другият ми даваше възможност да проучвам неизчерпаемата щедрост на природата. Два живота, да, един лъжлив и един истински. Отражение и оригинал.

Една вечер застанах пред Франц, който четеше в библиотеката.

— Франц, не ми се сърди, напускам те.

Той избухна в смях, защото сметна, че това е някаква закачка. Без да трепна, изчаках веселието му да затихне и продължих:

— Съжалявам, че ще ти причиня тази мъка, защото ти си добър, нежен и интелигентен човек.

Той внезапно осъзна, че съм сериозна.

— Анна, какво те прихваща?

— Не мога да ти обясня. Вината е в мен. Не трябваше да приемам да се омъжа за теб. Предусещах, че бракът не е моята съдба, но и тогава заробих скрупулите си. Сега съм сигурна. Заминаването ми няма нищо общо с теб, не се чувствай виновен, ти беше съвършен. Всъщност, толкова си забележителен, че прецених, че мястото ми не е в такъв живот.

Спестявам ти описанието на сцената, която последва. Франц плака, спори, руга, крещя и отново стена. А аз запазвах студената си, овладяна сдържаност, защото макар да не лъжех, се въздържах да давам повече подробности за истината. Решимостта, спокойствието и мълчанието ми съвсем го извадиха от релсите. Излезе от дома и затръшна вратата.

Час по-късно се върна с Тайтелман и Никиш, семейния лекар и неговия събрат. Беше ги убедил, че съм в криза и съм се побъркала. Пред тях успях без затруднения да изложа желанието си да замина, защото те, за разлика от горкия Франц, ме слушаха без да страдат.

Когато му докладваха, че не съм болна жена, а жена, която по-скоро иска развод, Франц нададе ужасяващ крясък. Беше едновременно болката на ранено животно и страдание на дете. Викът му ме смрази от угризения. Наистина ли Франц ме обичаше толкова силно?

В този миг, цялата трепереща, реших, че щом не мога да го утеша, ще му дам всичко, което притежавам.

На другия ден отидох при търговците на произведения на изкуството, от които бях набавила колекцията си от стъклени топки, и им намекнах да дойдат да огледат моите екземпляри, за да ги откупят.

Ще повярваш ли? Тези дръвници, които ми бяха издухали цяло състояние, не си направиха труда дори да дойдат у дома, въпреки моите настоявания. Един от тях, след сума ти молби, благоволи да се появи и да ми предложи смешна сума, една хилядна от онова, което струваха топките.

По мое нареждане прислугата го изхвърли.

Този епизод ме изпълни с отвращение, отвращение към онези мошеници, отвращение към себе си, че се бях показала тъй наивна, отвращение към тези вещи, чиято стойност се бе сгромолясала.

Какво направих ли?

В Дунава, ако слезеш под моста „Радецки“, и ако със съответното оборудване успееш да доплуваш до дъното, ще откриеш по дъното, сред пъстървите и щуките, най-бароковата флора, която някога си виждала: поникнали са стъклени цветя, кристални полянки, неподвижна, пъстра растителност, която някой бог-бижутер с италиански вкус, се е забавлявал да отгледа.

Всъщност няколко нощи поред, щом минеше полунощ, изсипвах там онова, което наричах „моите съкровища“.

Сбогом, Виена. Оставих състоянието си на Франц, мизерните остатъци от личната ми касета и милионите, които бях внесла в общата сметка на семейството. Без да го попитам. И против на мнението на Шьондерфер.

По онова време Франц ми отказа развод.

Упорства така години наред. Неговата опърничавост ме развълнува и ме накара да го жаля, толкова ясно знаех какво означава тя: Франц отхвърляше нашата раздяла, искаше да си останем свързани и чакаше да се върна, готов да ми прости.

Чак миналия месец получих документите, които трябваше да подпиша. Нотариусът се нагърби с процедурата. Кой ли се криеше зад това? Дали Франц най-сетне се бе съгласил — бих желала да е така, — или семейството, след различни интриги, бе успяло да го прекърши? Никога няма да узная.

Тръгнах от Виена бедна. И това ми се отрази благотворно. Състоянието, което ми се бе паднало от осиновителите ми, ми бе сътворило съдба въпреки моята воля, съдбата на наследница на богатство. Останала без пари, щях да се върна към собствения си живот. Или да го измисля наново.

Първо се настаних в Цюрих. Там наех мансарда срещу езикови уроци и започнах да чета трудовете на Фройд. След това започнах второ лечение, теоретично, а не терапевтично, стъпка, която ми позволи на свой ред да стана психоаналитик.

Да, чу ме Гретхен! Станах лекар на душата. Лекувам страдащи хора. Разбира се, засега ми е трудно да си набера клиентела, но не губя надежда, че ще успея.

Междувременно, за да запълвам времето си, пиша книга за фламандския мистицизъм, едно есе, което имам намерение да изпратя на професор Фройд, щом го завърша.

Как стигнах дотук ли?

Заради едно дърво.

Този път не става въпрос за стъклено дърво, изработено в Мурано или в Бакара, а за една липа, до която ме отведоха стъпките ми.

Посетих Белгия с Ула, една приятелка от Цюрих, която преподава история в девическата гимназия. Бяхме обиколили богатата Валония и в контраст с нея, Фландрия ни се стори бедна, освен когато Антверпен ни разкри своя блясък и когато, по-късно, този същински накит, Брюж, ни прие край своите канали.

Вече нямахме време, но Ула държеше да мине през бегинажа. За да разбереш нейната настойчивост, трябва да уточня, че Ула се бори за освобождението на жените и оспорва допълващата роля, която обществото ни отрежда от векове насам. Иска за нас право на глас, като твърди, че щом се подчиняваме на законите, трябва и да участваме в тяхното създаване. Тя не приема идеята, че сме по-низши по ум, а още по-малко по способност да избираме. Трябва ли да чакаме войните и недостига на мъже, за да откриваме всеки път, че жените могат да носят отговорностите на мъжете, а дори и да поемат традиционно мъжките занаяти? Макар да не съм тъй разпалена като Ула, одобрявам борбата й и се надявам, че не принадлежиш към онези гъски, които се чувстват оскърбени от нея.

Според Ула жените от бегинажа са били първите еманципирани жени в Средновековието, тъй като са измислили независимия модел на живот, без да образуват двойки и да създават семейства. Те не са се побирали в обичайните модели — брак, майчинство, вдовство, ухажване — и са имали мечти отвъд пелените и намачканите чаршафи. Организирани в нерелигиозна общност, те са предлагали алтернативен модел в онези времена на мъжко господство. Всъщност твърде скоро мъжете тръгнали срещу тях, неведнъж се нахвърляли срещу техния начин на живот и накрая ги разтурили.

Ула искаше да изкаже почитта си към тези пионерки и разчиташе да напише статия за тях в списанието на швейцарските суфражетки.

Признавам си, че мен лично този ден ме занимаваха повече пришките на краката (тъй малко ходя), отколкото от приказките (наистина вълнуващи) на Ула.

Щом минахме гърбавото мостче над Рей и докато Ула търчеше от една къщичка до друга, влизаше в църквата и оглеждаше лечебницата, аз си намерих едно дърво, до чийто ствол опрях гръб.

Събух се, заразтривах пръстите на краката си, а след това се размечтах.

Бавен покой се вливаше в мен под тази липа. По силата на не знам какво чудо, това място ми се стори познато. Вероятно тишината, прекъсвана единствено от виковете на лебедите и патиците, ми напомняше за моето детство; може би и допирът със земята ме препращаше към дългите моменти, в които се опитвах да прегърна земното кълбо между разперените си ръце, с лице към тревата. В мен се надигаха стари усещания, които ме разтърсваха и които ме утоляваха.

Внезапно изпитах усещането, че животът може да бъде простичък. Че е достатъчно човек да го вдъхне в дробовете си, да погледне небето, да се удиви от светлината.

Една пеперуда кацна върху стрък иглика.

Тези две същества бяха в еднакви цветове, нежнозелено и слънчевожълто, и понеже насекомото и растението бяха равни и по красота, и по нежност, се различаваха единствено по начина си на живот — едното забиваше корена си в земята, а другото стрелваше тялото си във въздуха. Под уханните клонки домошарът и номадът се събираха на разговорка. Какво ли си казваха?

Изведнъж ми се стори, че цялата вселена се е сбрала там. Пърхането на леките крила изглеждаше като дихание на растението. Светът се организираше като панорамен декор, който рамкираше скъпоценната среща на растението и животното и ми показваше най-важното, — вечността на изпълнения с невинност и неизкореним живот.

Тялото ми се отърси от някакво бреме — стотици килограми паднаха от гърба и плещите ми и усетих как олеквам.

— Ей, Анна, ти да не оглуша?

Ула викаше името ми от сградата, където бе срещнала някаква колежка историчка. Държеше да сподели с мен своя възторг.

Физически се отделих от дървото, но част от духа ми остана там. В ума ми цареше покой. Бях прозряла висша тайна. Не ми беше възможно да я облека в думи, макар чувството да остана.

Ула разговаряше с фламандската ерудитка, която се съгласяваше с нейните убеждения.

Разсеяно слушах дебата им, който се въртеше около жените от някогашните бегинажи. Най-накрая местната историчка подари на Ула един средновековен ръкопис.

Щом се върнахме в хотела, седнах до прозореца, за да излетя в мечтанията си към липата, докато Ула, изтегната на едно от леглата, преглеждаше скъпоценните страници, които бе отнесла с такова въодушевление.

Когато трябваше да слезем за вечеря, оживлението й бе спаднало.

— Брътвеж на невротичка. Бълнувания на фрустрирана буржоазка. Колко жалко! Това по никакъв начин не може да послужи на женската кауза. Като си представя, че колежката ми се възмущава, задето досега „Огледало на незримото“ не е била публикувана! Аз мисля обратното. Тя заслужава единствено забрава.

И хвърли пакета на креслото.

Щом вечерята приключи, от нямане какво да правя отворих папката и я разлистих.

След няколко страници бях разтърсена до дъно. Дървото! Отново бях потънала в атмосферата на дървото! Тези страници бяха писани от липата…

Ето как се запалих по Ан от Брюж, авторката на тази книга, жена, за която не се знае нищо и над която реших да поработя. Ула, изненадана, но сговорчива, обеща да ми помогне при проучванията ми в Архивите.

Ще ти кажа за това в следващо писмо, ако ми разрешиш. „Огледало на незримото“, не е ли това едно блестящо заглавие?

На обратната страна на плика ще видиш адреса ми в Цюрих, адрес, който с всеки изминал ден става все по-временен — откак познати психоаналитици обещаха да ми намерят работа в Белгия, предвиждам да напусна Швейцария. Е, ще видим…

Отговори ми, Гретхен моя. Моля те. Каквото и да съм сторила, прости ми. Прости ми и онова, което не съм сторила. Дебна с нетърпение депеша от теб.

Твоя предана и изпълнена с обич Анна.

36

— На какво ви научи успехът?

— На нищо. Получих го като подарък, това е.

— На какво ви научи провалът?

— Че обичам професията си повече, отколкото успеха.

— На какво ви научи киното?

Журналистката, с молив между зъбите и диктофон в ръка, очакваше отговора, много доволна, че е задала такъв решителен въпрос.

— Че имам заоблено дупе.

Ани поздрави, стана и излезе от стаята.

Джоана благодари на колежката, двете се поздравиха една друга за това ексклузивно интервю, обещаха си да вечерят някой път заедно в града, запрегръщаха се шумно и накрая се разделиха.

Джоана отиде при Ани, която наблюдаваше океана. Бе продала замъка в Бевърли Хилс и се бе настанила тук, на брега, в дълъг бял павилион досами водата, къща, предназначена за някой инженер, лекар или семейство от средната класа, а не за звезда-мултимилионерка. Джоана се бе понамръщила, но после, когато си бе дала сметка за ползата, която фотографите биха могли да извлекат, и за интереса от вестникарски публикации, обрисуващи Ани в този временен пристан, бе застанала на нейна страна.

— Браво. Даде й материал за готина статия.

Ани поклати глава, без да изпуска от очи вълните, които се гънеха.

— Итън излиза тази вечер.

— Няма ли да го посрещнеш пред затвора?

— Не. Изпратила съм му кола. Отказвам да ми пратиш пред затвора взвод папараци и те да ме увековечат в неговите обятия.

Джоана дори не се опита да се защитава. На Ани това й се понрави. Обърна се към агентката.

— Сега съм добре.

При тези нетърпими думи Джоана остави огорчението си да избухне:

— Не. Откакто си „добре“ си много зле. Ани, упражняваш една от най-вълнуващите професии в света, една от най-доходоносните, а си се погребала тук напълно безразлична. Помолих те да прегледаш сценария на „Жените на баща ми“. Цял Холивуд плете интриги, за да получи този текст, това ще бъде събитието на следващата година. А ти се прозяваш и се топиш по Итън!

— Прочетох го.

Джоана плесна с ръце. Най-сетне! „Жените на баща ми“ се очертаваше като новата важна многолюдна комедия. Агентите със зъби и нокти се бореха да намърдат клиентите и клиентките си в този проект. Но Ани Лий, първата актриса, на която се бяха обадили, два месеца не си беше направила труда да отговори.

— Собствениците на студиото искат само теб, даваш ли си сметка? Само теб! Отказаха да бъдат безпокоени дори от най-големите.

— Жалко, защото аз няма да го направя.

Джоана пребеля. А Ани отново се загледа в Тихия океан.

— Скъпа, това е невъзможно, това е филмЪТ.

— Права си: това е ФИЛМЪТ, НАЙ-ТЪПИЯТ ФИЛМ за годината, а Господ знае, че конкуренция не липсва. Засмя ли се поне веднъж, докато чете сценария? Аз не. Видя ли героите? Аз едва зърнах някакви силуети, които сипят вулгарности…

— Това е днешният вкус.

— Лош вкус.

— Пиесата пожъна успех на Бродуей!

— Това, че хиляди хора хвалят някакви малоумия, няма да ме накара да си променя мнението.

— Ани, събуди се! В Холивуд сме, скъпа. Има проекти, в които човек е длъжен да се включи. Мисля, че не можеш да оцениш привилегиите си. Ти си част от затворения клуб на онези актриси, при които сценариите идват първи. Можеш да избираш.

— Именно, избрах да откажа.

— Това е самоубийство!

Ани се отправи към ниската масичка, затрупана с брошури.

— Джоана, ти си представяш, че изоставям работата. Не е така. Искам много скоро да направя роля. Някаква красива история, с която да се гордея.

Тя посочи купчината свитъци.

— Виж… предлагам ти да ги изчетеш всичките за една седмица. Все ще има някоя добра, нали?

Джоана сви рамене, отвратена: трябваше да си остане във фирмата на баща си в Сиатъл вместо да се трепе цял живот, за да постигне успех в Холивуд. Да изгради тухла по тухла кариерата на една звезда и накрая да чуе това!

— Стига. Приятна среща с твоя каторжник. Достатъчно време изгубих тук.

Джоана тресна вратата. По пътя към колата си тя очакваше всеки миг Ани да я повика. Бе преживявала стотина пъти тази сцена, стотина пъти се бе фръцвала с пресилена мъка и стотина пъти доброто сърце на Ани не бе успявало да понесе сблъсъка и тя бе тичала след нея.

Щом стигна до вратичката, Джоана хвърли бегъл поглед към къщата. Ани не се появи.

Смаяна, тя седна на волана и изгуби още няколко минути да си оправя грима.

Напразно.

Ани бе отишла да се поразходи край водата.

Вечерта Итън звънна на вратата. Ани отвори, прегърнаха се, а след това, без да произнесат нито една дума, отидоха в спалнята, където почтително и почти свенливо, се преоткриха.

На вечеря Итън разказа за затвора, за унижението да живее в килия, за отношенията с другите задържани, за култа към бодибилдинга, който властва там. По мускулната маса можело да се познае дали затворникът излежава дълга присъда или не.

— Аз си останах като от връв. Пет месеца затвор няма как да ме превърнат в атлет.

Всичко идваше при тях съвсем естествено. Прекараха първата си нощ заедно, сякаш я бяха предшествали хиляди други.

Дневният им режим съвпадаше, настроенията също. Радваха се на всеки миг от живота си.

Сред този океански декор Итън усещаше как живва.

Ани четеше сценарии. Вместо да се ядосва, тя се смееше на магариите, които й изпращаха. Извън филмите със специални ефекти, героите в които бяха с плътността на кибритена клечка, тя прегледа двайсетина истории „с поклащане на задник“ — под това разбираше разкази, при които е необходимо само от време на време през екрана да минава по някоя барби. В по-изпипаните сценарии също не откри кой знае колко повече.

— Знаеш ли, Итън, когато човек има външност „на хубаво девойче“, е осъден да играе глупачки и курви. Полухубавите имат късмет, защото им предлагат психологически роли. Колкото до грозничките, те са направо разглезени: дават им ролите на лошата и получават екстравагантни костюми и най-добрите реплики.

Забеляза една объркваща подробност в поведението на Итън. Ако разговорът се завъртеше около бъдещето, капчица пот заблестяваха по челото му. Щом се отдалечеше на повече от два метра от нея и телевизията излееше целия си потоп от лоши новини, тя виждаше как Итън се бори с емоциите си и се опитва да не рухне.

„Каква обострена чувствителност — помисли Ани. — Той е по-зле и от мен.“

Уви, по-добре да беше проследила разсъждението си до края.

Една сутрин, докато подреждаше лосионите, тя бутна тоалетния несесер на Итън. Разни лекарства се търколиха по пода: обезболяващи, успокоителни, приспивателни, стимуланти и енергийни добавки. Ето защо Итън толкова често ходеше да си мие ръцете.

Какво да прави?

Сутринта тя премълча своето откритие и по-късно, следобед, по време на разходката се опита да поведе разговор.

— Итън, според теб какво сме ние?

— Животни. Животът в нас е органичен. Не вярвам в съществуването на душата. Ние сме само организирана материя. Това разбирам под „животно“.

— Познаваш ли животни с пороци? Животни, които пият и се друсат? Или просто невротизирани животни?

— Не.

— Значи не сме животни.

— Напротив. Ние сме тревожни животни.

— Защо? Защото имаме душа ли?

— Не. Защото химически сме зле дозирани.

— И според теб всичко опира до химията?

— Такива сме ние. Когато те е страх, това е химия. Ние сме две съвместими химически формули.

— Какъв романтизъм!

— Романтизмът произтича от молекулярното равновесие.

Ани не настоя. Надушваше, че ако иска да улесни дезинтоксикацията на Итън трябва първо да дезинтоксикира ума му. Той мислеше в унисон със своя век, като чист материалист. Духовният живот зависеше само от физико-химичните съставки. Щом го докоснеше някакво необичайно явление — тревога някаква, въпрос без отговор или ненадейно вълнение, — той реагираше с гълтане на хапче. Ако бе работил в психиатрично отделение, то беше точно за да зарежда живота си с медикаменти.

Без да се стряска и да прибързва, Ани си даде обет да му помогне. Отговорността към съдбата на едно живо същество, я правеше отговорна към себе си. И каква сила й даваше съчувствието! Всъщност не беше ли думата „жалост“, която някога бе скрепила техните отношения? Ани и Итън се забавляваха и предпочитаха да си пошушнат „Жал ми е за теб“, отколкото „Обичам те“, и според тях това изразяваше неотложно, силно и по-дълбоко чувство.

Довършиха разходката, прегърнати през кръста, както всеки ден. Чайките прелитаха край тях като шаферки в бели рокли.

Вкъщи Ани приготви чай, а след това захвана трийсетия си сценарий. Продуцентите, които изпращаха сценарии на Ани, звезда от първа величина, трябваше да блокират в банката сочна сума, преди агентът да даде зелена светлина за прочита. Тази брошура не беше минала по обичайния път. Режисьорът, някакъв европеец, я бе дал на негов приятел, той пък на друг приятел, едно момче от техническия персонал, когото Ани ценеше.

Въпреки неблагоприятната предварителна представа, Ани я отвори.

Час по-късно я затвори, покъртена.

Без да се бави, набра номера, надраскан на обложката с молив.

Отговори сънен глас:

— Да?

— Аз съм Ани Лий, току-що прочетох сценария ви и…

— Три часа сутринта е…

— Извинете ме, обаждам се от Лос Анжелис.

— Коя сте вие?

— Ани Лий! Вашата история ме запали.

— Това някаква шегичка ли е?

— Не, наистина съм аз. Искам да стана Ан от Брюж.

37

Ан гниеше в мрачна килия, в която цареше миризма на урина и влажни стени. Белезникави власинки излизаха от камъка и щом прокараше длани по стената, Ан закачаше под ноктите си парченца селитра, които след това лютяха на очите и дори й присвиваха червата до повръщане.

За три дни я бяха полазили гадини, но след като се изподра, тя помисли за кравите, които търпят мухите, и за дивите зверове, които поддържат паразити в козината си, и реши да не им обръща внимание. В бурята, която опустошаваше живота й, сред клоаката, която се наричаше затвор, тя се мъчеше да запази своята ведрост. Ако се отпуснеше, щеше да изглежда виновна, когато се явеше пред съда.

Процесът срещу нея щеше да започне днес. Следствието бе приключено набързо, което не вдъхваше надежда на привържениците на Ан — Брендор, леля Годеливе и хората от народа.

Доказателствата се оказваха неоспорими. Заради зрелищните симптоми на отравяне — гърчове, спазми и задушаване — смъртта на Върховната сестра бе обявена за резултат от убийство, а на утреня, когато бяха узнали, че лекарят на Корделиерите е предал Богу дух по същия начин, направиха връзка между двете дела. Оттам-нататък всичко бе против Ан: В писалището й откриха зелена стъкленица с отрова в нея, същата отвара, която жените от бегинажа, които се грижеха за Великата Госпожица, бяха видели как Ан дава на болната; послушниците от „Свети Козма“ свидетелстваха, че Ан на няколко пъти бе говорила с техния господар и бе отнесла със себе си някакви лекарства, и тъй като бе минала през хосписа него ден, четвърт час преди виковете на агония, те изградиха хипотезата, че Ан е убила Себастиен Меус, за да си осигури неговото мълчание.

Убийствата не бяха единственото й престъпление: Ида бе свидетелствала, че братовчедка й организира в нощите на пълнолуние сатанински ритуали с участието на диви зверове. Тя разказа странното измъкване, добави в обилни подробности нощното къпане на полянката и заяви, че Ан почита култа към сивата звезда, отправя странни заклинания към звездите и неизменно оставя вълка да я обладае. Зверските й ласки я били отвратили, а сластните викове на братовчедка й надминавали по сила ръмженето на хищното животно. Това обвинение бързо обиколи града и от невероятно се превърна в популярно, до такава степен разгорещяваше умовете, и жени, и мъже предпочетоха низките обяснения пред възвишените аргументи и намираха за по-правдоподобно вещица да се съвкупява с животно, нежели млада девица да налага законите си на опасните хищници.

След това Ида не се затрудни ни най-малко да опише медитациите на Ан като транс, по време на който отваряла вратите на тялото си за дявола. Между другото, тя заяви, че е жертва на проклятие, хвърлено й от нейната братовчедка: иначе как да изтълкува своето главоломно пропадане? Излагаше на показ потресаващото си лице, белезите и следите от изгарянията и обвиняваше Ан за своите беди.

Въображението на обезобразената жена беше бездънно и тя всеки ден прибавяше все нови и нови опозоряващи Ан низости. Добре че лейтенантът бързо затвори разследването, инак Ида щеше да хвърли върху Ан и пожара, който сама бе предизвикала.

Понеже не разбираше нищо от стихотворенията й — „претенциозни щуротии“, — Ида не успя да си послужи с тях. За сметка на това архидяконът, който научи за ареста на получилото просветление момиче и за смъртта на покровителката й същия ден, изпрати в канцеларията собствените си копия, като добави бележка, според която забелязвал в тях израз на атеизъм и на вяра, противна на ученията на Църквата. Тъй към точките на обвинението, произтичащи от общото право, се прибави и вероотстъпничество със съмнения за ерес. И за да успокои прокурора, който се притесняваше да не би изслушването да се окаже дълго, архидяконът го посети и обясни, че не било необходимо да се вика представител на Инквизицията, ако самият той се предложел за консултант по теологичните въпроси.

Щом Брендор дочу за това, той се опита да задейства собствените си познанства. Но всеки трепереше — по теологичните въпроси, заради анабаптистите, мюнцерианците и многобройни други разколници, които разцепваха римокатолическата вяра и чиито междуособици бяха подпалили Фландрия и Германия, той получи единствено учтиво изслушване, смътно негодувание и боязливи обещания. Никой свещеник или учен нямаше да дойде като противотежест на злостните речи на архидякона, който се бе самопоканил на делото.

Отекна изщракване.

Ръждивите панти изскърцаха.

Надзирателят отвори вратата на килията и накара Ан да го последва, отключи, след това отново заключи множество решетки с огромните ключове от връзката си, и я отведе в канцеларията. Оттам я преведоха в залата на съда.

Щом я видяха да влиза, хората изпуснаха въздишка на почуда. Красива, чудодейно чиста, с ясни и спокойни черти, тя не отговаряше на образа на вещицата, за която говореха от три дни насам.

Брендор, скрит зад една греда, се усмихна: не беше ли самата Ан свой най-добър адвокат с изяществото, светлината и кротката си проницателност? Усети, че си връща вярата, и сам се изненада.

Колкото до Ан, по време на предишните разпити, тя бе разбрала откъде идват ударите — от архидякона и от братовчедка й. Тогава пред нея се изправиха две възможности: да ги приеме или да ги отхвърли.

Как да обвини Ида? Тя не знаеше, че братовчедка й е способна да убие хладнокръвно двама души, а след това да обвини своята изцелителка. Човек придава на другите само намеренията, на които самият той е способен. Когато трябва да се разплитат нечии мотиви, на въображението му липсва въображение: то се впуска през непозната земя и я прекосява, без да я докосне. Ан, неспособна да заподозре извратеността на Ида, се надяваше да поправи разказа й за вълка. Колкото до архидякона, тя тъй ясно щеше да му покаже, че греши, та щеше да надделее над ума на съдиите.

Онова, което й липсваше, беше обяснение за отровата в стъкленицата… Но се надяваше след три дни следствие разследващият лейтенант да й даде насоки, ако не и отговори.

Изчетоха й точките на обвинението.

Докато я описваха като вещица, невменяема и убийца, тя излизаше от стаята, като си мислеше за лебедите по каналите, за цветята зад къщичката й, за царствената плачеща върба, която изживяваше тихата си жалейка на брега на реката, накратко, дотолкова й се струваше, че говорят за друга някоя, че дори не слушаше.

Наложи се прокурорът на няколко пъти да повтори първия въпрос:

— Признавате ли основателността на обвиненията?

— Има основателност във всяко обвинение, но никое не е правилно.

— Изяснете се.

— Отидох на една полянка, за да се къпя с рибите и жабите, но не съм изпълнявала никакъв сатанински ритуал. Пиша стихове, но те възхваляват Господ и Неговото благоволение. Сипах от зелената стъкленица в чашата на Великата Госпожица, но в нея имаше лекарство, което от две седмици й помагаше, всички могат да го потвърдят. Колкото до Себастиен Меус, той ми бе дал това измислено от него лекарство. Възхищавах се от него, той на два пъти спаси братовчедка ми Ида. И тачех Великата Госпожица. Тълкуванията, които се излагат тук, са свидетелство за зли химери.

— Отричате ли?

— Отричам и действията, и умисъла им. В сърцето си винаги съм желала само доброто на хората.

— Само вещица може да говори с животните.

— Не, всички, които се срещат с тях, долавят езика им и могат да си общуват с тях.

— Дори и с вълк ли?

— Вълкът е Божие създание, като всички нас.

— Значи можем да правим любов с вълк?

Тя прехапа устни. Защо ли думите не стигаха до обвинителите? Те минаваха покрай ушите им, без да ги досегнат, като пъстърва между дланите й.

— Не съм правила любов с вълк. Нито с никого.

Ропот премина през присъстващите: някои потвърждаваха, а други се съмняваха.

Тогава архидяконът привлече вниманието върху себе си като потупа по седалката си.

— Но — заяви той кротко, — когато човек чете вашите стихове, няма усещането да слуша непорочно момиче. Нека да ви цитирам:

Ти, любими мой, рицар без доспехи,

мачкаш ме в сияйните си пръсти.

Но защо ли нашата целувка чезне?

Бяхме с теб един, сега двамина.

Той се усмихна, като прие делото за решено.

— Говорите за прегръдки, за тела, които се сливат, множите любими и любовници. Това речник на девица ли е?

— Вече уточних пред Монсеньор, че думите ми рядко изразяват онова, което се опитвам да изкажа. В този стих се обръщах към Господа.

— Разбира се, думите не могат да послужат на посредствена поетеса на вашето стъпало, съгласен съм с вас. Но забелязвам в коя област търсите думите си, когато не ги откривате — в областта на похотта.

— Това са само образи.

— И то какви! Тела, милувки, проникване, пот, екстаз! Каква похот! Човек би помислил, че е при самия Сатана.

— Не е ли чел Монсеньор „Песен на песните“?

Архидяконът бе уцелен от стрелата и разколебан.

Зад стълба Брендор ликуваше: ако не бе отговорен за този камшичен отговор, все пак беше в основата му, тъй като бе насърчил Ан да се задълбочи в Библията.

Съдиите продължиха своята работа:

— Какво търсехте на полянката?

— Покой, за да се вглъбя.

— Какво наричате вглъбяване?

— Да напусна себе си. Да се слея с първичното.

— Първичното ли?

— Любовта, която свързва елементите на света. Господ, в някакъв смисъл.

Архидяконът се изправи разярен.

— „Господ, в някакъв смисъл!“ Може ли човек да понесе подобни изрази! Сякаш Господ е нещо приблизително.

— Монсеньор е прав. Господ е всичко. Но „Господ“ е само един начин да се кажат нещата.

— И се отнася с мен като със слаб ученик, тя, неуката, с мен, ерудита! Що за наглост!

— Не е важно, Монсеньор, не наглостта ми съдят тук.

Присъстващите занемяха. Изяществото и красотата на Ан никак не й пречеха да показва своята твърдост. Тя предизвикваше почуда. И удивляваше все по-силно с всеки изминал миг.

— Защо излизате нощем?

— През деня работя в бегинажа.

— Защо през нощите с пълнолуние?

— За да не се изгубя през полята и горите. Иначе не виждам препятствията.

— Защо излизате от Брюж?

— Имам нужда от природата.

— Защо?

— Защото… в градовете виждам само клеймото на хората. В гората усещам Господа.

— А в църквите, все пак са построени от хората, не усещате ли Господ?

— Усещам Го, ако гледам светлината.

Дълбока тишина се спусна след нейните думите. Ан не си даде сметка, че този отговор й вреди. Всеки от събралите се хора смяташе църквата за място, където има да изпълнява определени задължения, да коленичи, да се кръсти, да цитира наизуст, да слуша, да се моли, да пее, да се изповядва. Ако човек се загледаше в една точка, то трябваше да е в разпятието над олтара, а не в светлината… Следователно Ан не говореше като обикновена християнка, а по-скоро като дивачка. Започваше да се очертава съответствието й с образа на вещицата, свободна, надменна, близка до природата и до плътската любов.

— Братовчедка ви Ида ви обвинява, че сте й хвърлили проклятие.

— За какво да го правя? Грижа се за братовчедка си от месеци насам. Обичам братовчедка си.

— Всички ли обичате?

Ироничната забележка бе изскочила от устата на прелата.

Ан отвърна кротко:

— Опитвам се.

Тя се обърна към архидякона, преди да отвърне:

— Дори когато ми е трудно да го правя. Та не е ли Христос, който съветва: „Обичай враговете като себе си.“

Прелатът сви рамене и се направи на човек, който се рее над простосмъртните.

Прокурорът продължи педантично, сякаш дребнавостта можеше да замести ума:

— Струпването на бедствия върху братовчедка ви изглежда съмнително: заклещена е в необясним пожар, след това я намират увесена на въже…

— Горката Ида премина през много изпитания.

— Тя ги обяснява с проклятието, което сте й направили.

— Между изпитанията, които среща, някои са и духовни. Ида страда толкова силно, че понякога болката й се превръща в ненавист, в ярост, в бълнуване. В тези мигове има нужда да намери виновен за нещастията си, стига да не е тя. Предпочита да нарочи някой враг пред това да се вгледа в съвестта си.

— Отричате ли се да сте й правили проклятие?

— Не съществуват такива неща.

— Моля?

Залата споделяше изумлението на съдиите.

— Не вярвате в проклятието?

— Не. Историите за проклятия, магии и заклинания, които били хвърляли хората в бездната, са приказки за деца. Думите нямат такава сила.

— Значи не вярвате и в благословията, така ли?

Ан усети как й призлява. Не беше усетила приближаването на капана, в който я бе хванал архидяконът.

Тя зяпна и запелтечи.

Архидяконът продължи:

— Според вас нашите служби са детински припявания. Думите, които произнасяме по време на кръщене, на венчавка и на ръкополагане, се равняват на жуженето на пчела. Не можете ли да си представите, че тези думи извикват божията благодат върху човека?

Ан се зазида в мълчание.

— В крайна сметка това е логично. Щом не смятате, че проклятието извиква Сатаната, не вярвате също и че благословията призовава Бога. Вие живеете извън Църквата.

Той вдигна една книга, която показа на съда и на публиката.

Ако се придържам към „Malleus Maleficarum“[8], трактата на двамина доминикански монаси, който се ползва с авторитет от пет десетилетия, обвиняемата събира в себе си всички признаци, които определят вещицата: глосолалия — вещицата използва непознат за вас език, както свидетелства братовчедка й, както и непрестанно проявява критичност към нашия език; злоупотреба с нищи — тя явно се е грижила за братовчедка си само да опитва нови рецепти; приготвяне на отрови — отредени за Великата Госпожица за лекаря от „Свети Козма“, който навярно се е канел да я издаде; прилагане на прокоба срещу братовчедка си, която е осакатила — стига да погледнете Ида, за да се уверите в поразяващата й сила. Това доказва нейното вещерство и разбира се, нейната ерес, тъй като в своята була „Super illius specula“ папа Йоан XXII е определил тази практика по този начин!

Брендор понечи да се намеси. С мъркащия си тон и безпрекословен глас архидяконът продължаваше лова на вещици, започнат от Инокентий VIII през 1484 година, но скриваше нееднозначността на „Malleus Maleficarum“, „Чук срещу вещиците“ на Хенрикус Инститорис и Якоб Шпренгер, трактат, който позволяваше лова, разпознаването и задържането, а след това и екзекуцията на вещици. Въпреки успеха му и постоянното му преиздаване, през 1490 година, Рим го бе запретил, като бе порицал разногласията му с католическата демонология.

Изпреварвайки тези възражения, архидяконът се обърна театрално към съда.

— Но подозирам, че зад тази ерес се крие друга една. Също тъй тежка, дори по-тежка. Мога ли, господа съдии, като съветник по теологичните въпроси да задам един въпрос?

Смутени да не би да станат неугодни на новия архидякон, който все повече наподобяваше инквизитор, съдиите склониха.

Архидяконът се обърна към девойката и той, който обичайно бе тъй сдържан, тъй лишен от похот, я загледа като птичи пастет, който след малко ще изгълта.

— Какво мислите, Ан, за индулгенциите?

Подготвена от Брендор, Ан се усети накъде я води архидяконът. Размисли бързо и отвърна:

— Отгатнахте, Монсеньор.

— Така ли?

— Много добре знаете, че не ги одобрявам.

— Като лутераните ли?

— Какво значение има! Човек не може да си купи спасение с пари. Не може да се пазари с Господа. Индулгенциите не са от полза нито на Бога, нито на грешника.

— А на кого тогава?

— На онези, които са между двамината.

Залата потръпна.

Брендор се хвана за гредата. В този миг той бе осъзнал, че Ан няма да се огъне. Неспособна да прави компромиси, тя щеше да продължи да говори праволинейно и фатално онова, което й диктуваше нейната вяра.

— Мнението ни е готово — завърши прелатът, — но ви давам последна възможност да се изкупите. Вярата, с която толкова се гордеете, можете ли да я подхранвате без светите тайнства?

— Да.

Публиката възнегодува, а съдиите се спогледаха и поклатиха глава.

Колкото до архидякона — той ликуваше. С широко движение на отворената си длан, сякаш заявяваше на събралото се множество: „Ето! Втората ерес е потвърдена.“

38

Намюр, 10 септември 1913

Мила моя Гретхен,

Щом разпознах почерка ти на плика, сърцето ми за малко да изхвръкне от гърдите, така силно се разтуптя. С какво щастие ме даряваш! Зад думите ти чувам твоя глас, мекия ти, леко пресеклив тембър, който забулва думите със свенлива сдържаност. Подуших хартията и преоткрих мириса ти, онзи букет от момина сълза и роза, аромат, който ми припомни за кожата ти. Какво пътешествие! Почти цяла се върна при мен чрез този запечатан плик.

Да, писмото ти доста бе скитало, преди да стигне до мен на улица „Де Фосе“, толкова много адреси смених. Няма значение! Не се е изгубило. Ние също. Добре си, твоят Вернер също, разказваш ми за своите радости и тревоги, отново си пишем. Дъхът ми секна като разбрах, че твоите момчета вече са военни, а представата ми за тях беше останала непроменена, дивачета по къси панталонки, високи до хълбока ми, с напевни гласчета, които стремглаво търчат из долчинката. Всъщност, дори след като бях осъзнала подробностите за тяхната сполука като възрастни, все още си ги представям като хлапета, малко по-източени, не тъй чорлави, стегнати в офицерска униформа. Изпрати ми снимки, моля те, иначе няма да успея да ги взема на сериозно.

Сега живея в Намюр. Благодарение на сестрите от Ордена на Милосърдието, привлякох първите си пациенти. Най-сетне практикувам, Гретхен! Лекувам изгубени мъже и жени! Понякога изпитвам толкова силна признателност, че имам желание да прегръщам минувачите, от млекаря до човека, който чисти фенерите. Като осъществявам призванието си, въздигам енергията в себе си, правя я полезна, разточителна, обръщам жизнените си сили към другите. Никога не се бях надявала на подобно сбъдване.

Тъй като клиентелата ми е малобройна, имам време. Като изключим езиковите уроци, които давам на няколко деца от града, пиша и книга за Ан от Брюж, нали знаеш, фламандската мистичка, за която ти споменах. „Приятелко моя“, казвах в началото, сетне „братовчедке“, „сестро моя“, а сега имам усещането, че това съм аз. Да, потопена в друга епоха, бих могла да съм тя. Ан се е чувствала различна — аз също. Ан не е искала животът й да се ограничи в това да служи на един мъж и да му даде деца — аз също. Дълбоко в себе си тя е предусещала, че има нещо повече от онова, което вижда — аз също мисля по този начин. Онази безбрежност, която е откривала у себе си, но която я е превъзхождала, тя е наричала Бог — аз бих я нарекла по-скоро несъзнавано.

Въпрос на речник ли?

Не е сигурно.

Думите не са само думи, тъй като всяка от тях има смисъл само във връзката си с други думи. Какъв е изводът? Думите не ни принадлежат, те произтичат от някакво схващане, което изразяват, и остават свързани с него, както войникът с армията. При думите няма самотни стрелци. Важна е единствено войската като цяло.

Генералният щаб на онази епоха е била монотеистичната теология. Ан е използвала думите на своето време, за да опише неизмеримото богатство, което е откривала у себе си. По време на това изключително християнско възраждане — протестанти и католици си оспорвали кой е по-верен на Евангелията, но не излизали от тях — тя е тълкувала вътрешните си търсения с думите на властващата идеология.

Щом Любовта открито заговори,

само Любов усеща я и слуша.

Под дрехите, от други лепнати товари,

тя гола е и нова, не свърта я, не спира,

и на привидното владетелка, навсъде тя е,

все тука е и все се крие.

Прикрива даже свойто изобилие

и в тайна, повелителка е наша.

Според своите съвременници тя говори за безкрайната Любов към Бога. Според мен има предвид либидото — гръцкото име на любовта — онази енергия, която дреме в нас и се оказва в корена на нашите действия и мисли.

Както скритият Господ, когото Ан описва, сексуалният импулс се промъква, без да можем да го различим. Ето, вземи за пример моята дейност: докато лекувам пациентите, аз отклонявам егоистичния сексуален импулс и го превръщам в благотворен, като го насочвам към другите, накратко, аз го сублимирам, според израза на Фройд. Именно това обозначава Ан с нейната „гола любов“, вездесъща и скрита от всички страни.

Започнах да пиша страници за мистичните отклонения.

Като излиза от себе си, като оставя настрани обичайните понятия и референции, Ан от Брюж се гмурва в непознатото и стига до едно море, развълнувано, яростно, наситено, и това й дава едновременно чувството за притеснение и за блаженство. Тази огромна неопределеност, до която стига, тя нарича Бог, но не е ли това фройдисткото несъзнавано?

Невероятното своеобразие на Ан се състои в това, че е способна да се докосне до несъзнаваното, да стигне до трюмовете на ума, които обикновено остават недостижими. В миговете й на екстаз огледалото на нейната епоха е виждало мистично изживяване, а аз отгатвам в тях психично преживяване.

О, отегчавам те със своите търсения, бедна моя Гретхен, на теб, която някога принуждавах да търпи писмата ми за стъклените топки, сега пък натрапвам Ан от Брюж.

В писмото си ме питаш дали съм влюбена.

Въпросът изглежда лесен, а няма отговор.

Все така прибягвам до случайни любовници, но макар те да продължават да ме задоволяват, този начин на живот вече не ме удовлетворява.

Когато открих сладострастието, ми се струваше, че сега пред мен ще се разкрият нови пътища, които ще ме отведат далеч, от изненада към изненада.

Но вече нищо не ме учудва. А оргазмът си остава само оргазъм. Ще ми се оттук-нататък да имам сексуалност, спрямо която да не съм външен човек.

Защо ли не съм способна да бъда щастлива другояче освен маскирана — макар и гола, — защитена от двойната анонимност, моята и тази на партньора ми? Ако във Виена това се обясняваше много лесно, тъй като под името госпожа Фон Валдберг не водех живота, който исках, днес това желание за бягство няма основание. Харесвам живота си, гледам се с удоволствие в огледалото, дори съм развила известно себеуважение. Тогава защо съм се осъдила да бягам от социалната си обвивка, за да стигам до блаженството?

Често си мисля за леля Виви, неправдоподобната кокетка с лавандуловите очи. Към тази жена май изпитах цялата гама от чувства — от недоверие до вяра, преминавайки през нюансите на възхищение и на отхвърляне; във всеки миг тя се бе възправяла като ориентир и в този миг все още ме обсебва. Миналата неделя, докато четях един мръснишки френски роман, мислех, че леля Виви представлява Ева, жената-утроба, жената-жена, жената — по-жена от жените. Тя измисли тази употреба.

Не мога да се меря с нея. Липсва ми нахаканост, находчивост, тържествуващ опортюнизъм и гъвкав егоизъм, обвит в чар. Нарцисът се огъва, без да се прекършва, а аз съм просто пукаща пръчка. Сравня ли се с нея, намирам себе си за недодялана. Тежка и схематична. Търся повече истината, отколкото своя успех, търся яснота, която е в мой ущърб.

Леля Виви успяваше да се наслаждава, без да трябва да се отрича от нещо. Колкото и далеч да е, тя остава фар в моя мрак. Завиждам й за нейната цялост.

Опитах се да задържа последния си любовник. В Шарлероа Клаус това и чакаше. Бях се настървила да спечеля и се показах съвършена — примерна домакиня, изкусна готвачка, добър слушател, несравнима любовница. Той се втурна в живота, който му предлагах. По-лошо дори — настани се удобно в него. След три седмици живеех със султан, който смяташе, че има вечна робиня. Бях попаднала в капана на своето съвършенство. И тъй като се насилвах, вече не успявах да стигна до блаженство в неговите обятия.

Представяш ли си? Докато Клаус и Анна не знаеха нищо един за друг, дори името и възрастта си, Клаус и Анна си доставяха наслада. Щом Клаус разбра какво може да очаква от Анна и обратното, Клаус и Анна го подкараха мързеливата. Щедростта, която загадката подклаждаше, се бе заситила и бе изпаднала в дрямка. Тъй като Клаус, същински великан, имаше доста буен темперамент — приятно качество за в леглото, но не извън него, — аз се възползвах от неговото отсъствие една събота, за да се изнеса, като смених не само апартамента, но и града.

В Намюр отново започнах да отдавам себе си на мимолетни тела. Но знам, че няма дълго да издържа така.

Ула, една приятелка швейцарка от Цюрих — мисля, че споменах за нея в предишното си писмо, — твърди, че трябвало да продължа и че сегашната ми съпротива се вписвала в традиционния буржоазен кодекс, тоест, че съм дърпала назад.

— Съдиш себе си твърде строго, Анна, използваш категории, научени в детството. А ти си свободна жена, естествена жена, дива, — каквито са били нарочените за вещици в миналото, — критикуваш се през очите на жена, превърнала се в собственост на съпруга. Защо един мъж да е нещо по-добро от множество мъже? Кой е рекъл, че любовта е моногамна? Всъщност „едномъжова“ в твоя случай… Къде е записано, че сексуалността трябва да се сведе до едно унило предъвкване? Какво е основанието досадата да е единствената орис на съвкуплението?

Когато ме гълчи така, си връщам смелостта. Но напоследък си позволих да отбележа пред нея, че и тя не живее според своите принципи, тъй като се задоволява с приятелката си Октавия от двайсет години насам. Ула поаленя — както всеки път, щом й заговорят за Октавия — и спря да ме хока с глас на сержант инструктор.

Тя не разбира моето притеснение. Нямам нищо против многобройните залитания, само бих искала аз да съм тази, която прегръща и се наслаждава, а не някаква женска вълчица, която ми се изплъзва и ме оставя на брега.

Питам се дали Ан от Брюж е познавала това. Според малкото документи, които успях да изровя, я наричат „дебата от Брюж“, явен знак, че е отказвала на мъжете. Но дали все пак е правила любов? Мен, например, ако ги питате, съседите биха ме нарекли стара мома, те и не подозират за двойствения ми живот, нито за съвършенството на раздвоението ми. Когато чета „Огледало на незримото“ ми се струва, че Ан описва онова, което изпитвам по време на оргазъм, изтръгването от себе си, загубата на всяка ориентация, раздуването на тялото до размерите на вселената, усещането, че участвам в космическото движение.

Колко си приличаме отвъд столетията…

Изоставена при своето раждане и отгледана от осиновители, тя е расла без отправни точки; аз също отраснах без такива защитни образци, на мене също ми се наложи да търся онова, което не ми бяха дали, поведение, виждане за света. А може би сме били щастливки, че не сме ги имали?

В стиховете й виждам как търси баща и любим. Като мен. Религията и е позволила възхитително да се впусне в такова търсене: говори ли за баща, значи говори за Бог, ако говори за любим, значи се обръща към Исус. Първият заповядва, вторият обича. Човек почита закона на единия, а след това се наслаждава в обожанието си към втория. Странно е, че християните са съумели да разтворят такова ветрило, което да позволява на божественото да приема всички цветове, от които хората имат нужда, включително женската отсянка на Дева Мария или прозрачната на Светия Дух…

В младите си години бях смесила у Франц баща и съпруг. Днес се питам дали психоанализата, с достопочтената фигура на Фройд и привлекателната на Калгари, не ми е предоставила същата възможност.

Няма значение…

Ан, сестро моя в лабиринта, надявам се скоро да завърша книгата, която ще те разкрие пред целия свят.

Колкото до теб, скъпа ми Гретхен, отсега ти заявявам, че ще бъде посветена на теб. Приемаш ли?

Твоя Анна, която още те обича, дори повече.

39

Таксито излезе от летище Шарл дьо Гол и понесе Ани и Итън към Париж.

След часове във въздуха, завръщането на земята — където и да е то, в Калкута, Токио или Дубровник — винаги носи усещане за нещо близко. Дори в непозната страна не кацаме на чужда земя, ние просто се връщаме към земята, нашата земя, майка на всички ни.

Ани и Итън бяха изпитали точно това вълнение. Бяха опиянени и мигом приеха Европа.

Таксито прекосяваше северните предградия. Засега нищо не напомняше за нито една тяхна представа за Париж. Плоски сгради, високи сгради, голи, без архитектурен финес, като във всички периферии на мегаполисите — индустриалните чернови на градовете.

След това се заредиха първите сгради от времето на Осман. Входовете на метрото заникнаха като гъби. Движението се обърка. Кестените цъфтяха, без да ги е грижа за околното оживление. Очарователни млади жени се придвижваха на велосипеди. Итън и Ани се развеселиха, щом установиха една автомобилна йерархия, обратна на тази в Лос Анжелис: на волана на най-малките коли често седяха най-шикозните хора. Таксито се гмурна в тесни улички с високи жилищни сгради. От летището насам то бе преминало от широките пътища към тесни, оградени от двете страни улици, което съставляваше разстоянието между Новия и Стария свят. За разлика от северноамериканските градове, хоризонтът бе изчезнал от столицата.

Телефонът иззвъня. Ани въздъхна.

— Да, Джоана?

— Не отговори на съобщенията ми.

— Нормално, бях в самолета. Тъкмо се приземихме в Париж.

— А… значи ще играеш в онази история със светицата.

— Както ти съобщих.

— Хайде, Ани, нали няма да снимаш филми в Европа, все пак не си паднала толкова ниско! Това се прави в края на кариерата, не преди това. Европейският филм и рекламата за крем против бръчки са признаци на упадък. Пък и по отношение на заплащането, скъпа…

— Сценарият ме въодушевява.

— Разбира се. Но след това трябва да продължиш с блокбъстъри. Ако не, ще се превърнеш във фестивална актриса, а не в кинозвезда.

— Джоана, не съм ничия собственост. Нито на Холивуд. Нито на успеха.

— Плюеш върху нещо рядко срещано, Ани. Ти си на положение, за което всички мечтаят.

— А аз, аз мечтая ли за него? Така да е, аз съм на много скъпа позиция, която мнозина желаят. Но искала ли съм я аз? Искам да творя живота си, не да го търпя.

— Ако добре съм разбрала, ще играеш само онова, което ти харесва.

— Да.

— Кариерата ти ще пропадне. Няма да предлагат добрите проекти първо на теб.

— Всичко зависи от това какво разбираме под „добри проекти“.

Ани затвори.

Итън я прегърна.

— Добре й го каза.

— Права е, като предрича, че пътят ми ще стане по-сложен. Но кое е най-трудното? Да страдаш от това, че правиш неща, които не обичаш, или да страдаш, защото правиш каквото обичаш?

Итън отново я прегърна, дълго, дълго, докато тя се освободи.

Колата спря пред „Риц“.

Мъже в униформа се втурнаха, отвориха вратите, грабнаха багажите и се увериха, че пътуването е било приятно.

Ани и Итън влязоха в стаята си, всъщност апартамент, който гледаше към площад „Вандом“. Загледаха се в това бижу, проектирано от Мансар, където луксозните бижутери бяха вкоренили своите табели. Хармоничната уравновесеност на фасадите и спокойната повърхност на паветата контрастираха с победоносната бронзова колона, издигаща се в средата му. Пред очите им преминаваха вековете, от античния Рим, за който напомняше монументалната статуя, до великолепните светлини на днешния ден, през XVII век на сградите и стила ампир на витрините.

Докато траеха снимките, Итън щеше да ходи на курс по готварство. Тъй като установи, че е предразположен към зависимости, Ани му бе предложила да вложи натрапливите си импулси в полза на своята страст — гастрономията. „Предпочитам да те гледам дебел, отколкото надрусан.“ Тъй че от следващия ден Итън щеше да започне стаж при един прочут майстор-готвач.

Обадиха се от рецепцията: Грегоар Пиц, режисьорът, очаквал Ани.

Ани се втурна във фоайето.

Грегоар Пиц посрещна Ани развълнувано. Едър здравеняк с нежни черти, той приемаше участието на Ани в своя филм като огромен подарък.

Настаниха се и започнаха разговора от най-важното.

— Защо аз? — попита Ани.

— Защото Ан е като вас: тя е изгубена и светла. Върви през един мрачен свят, в който носи своята светлина. Привлича вниманието на всички, защото вибрира, и чувствата й са по-наситени. Изглежда едновременно отворена и отстранена. Макар и крехка, тя устоява, не се превива.

Сълзи засмъдяха по клепачите на Ани. Грегоар Пиц продължи:

— Когато човек я гледа, е заслепен, но не може да я прозре. Загадката остава. Всъщност пред нея човек стои като срещу слънцето: никога не виждаме онова, което ни помага да виждаме.

Помълчаха.

Около тях хората по масите с вдървени вратове се правеха, че не се интересуват едни от други, а всъщност се дебнеха. Всичко беше театър: арфистката, която свиреше съвременни шлагери на стар инструмент, количките с десерти, по които бяха изложени екстравагантни сладкиши, лица, възстановени от пластичните хирурзи, а след това боядисани от козметиците. Беше ли това точното място, на което да говорят за Ан от Брюж?

В мига, в който Ани си зададе този въпрос, арфистката засвири мелодията от „Момичето с червените очила“. Погледите веднага се обърнаха към нея: клиентите, които от няколко минути се чудеха коя ли е тази млада жена, сега имаха подсказка. Единият от тях дори вдигна телефона си и изглежда предупреди своя събеседник за присъствието на Ани.

— Можем ли да идем другаде?

— С удоволствие.

Грегоар Пиц, доволен, че се измъква от там, я отведе в едно близко бистро, което ухаеше на кафе, на затоплена киш лорен[9] и на камамбер, с който собственичката мажеше дълги, разрязани на две франзели.

Седнаха край мраморна масичка със съмнителна чистота. Почувстваха се по-добре. Тя потопи поглед в очите на Грегоар.

— Как открихте Ан?

Той се усмихна.

— Една книга, представяща нейния живот и стихотворения, лежеше на лавиците на семейната библиотека. Баща ми я беше получил от неговата баба. В началото на миналия век тя добре познавала жената, която я е написала, Анна фон Валдберг, екстравагантна виенска аристократка, една от първите последователки на Фройд.

Тъжно погали чашата си.

— За жалост не съм имал възможност да поговоря с нея за това, защото съм бил на три, когато баба Гретхен е починала.

За какво да спи, щом ще умира?

40

Ан, обявена за виновна по всички точки на обвинението, бе осъдена на клада. Властите бяха решили да не се помайват, защото постите бяха към края си. Тъй като и дума не можеше да става на Великден да се екзекутира осъдена, а нямаше да чакат до края на този период, трябваше да побързат, и ако по традиция неделята на Цветница се изключваше, трябваше да се изключи и Лазаровден в съботата — убийство в ден на възкресяване, би могло да стане обект на критики. Делото се гледа в четвъртък и не оставаше друго освен петъка.

Изпълнението на присъдата щеше да я последва на следващия ден.

Нощта бе минала. Дълъг миг. По-скоро надвиснало, отколкото изтичащо време. Неподвижна и ведра, Ан я бе запълнила с медитация. Зората вече пукваше.

Два или три часа живот.

Ан не се интересуваше от мъченичеството. Тя се наслаждаваше на непосредствения момент.

Убийцата еретичка, която скоро щеше да поеме към мястото на своята казън, която тълпата щеше да освирква, чиито глезени и бедра пламъците щяха да близнат, преди да разкъсат тялото й — струваше й се, че това е някаква двойничка, а не тя.

Иначе щеше да трепери и да изпитва страх…

Вместо това изпитваше наситен, плътен покой.

Никога не бе чувствала толкова силно своето раздвоение. Значи имаше две Ан. Тя и другата.

Бедите се случваха на другата: тя скандализираше, каквото и да направеше, тя подклаждаше омраза с бунтарски речи. Тази, другата, могъщите хора бяха решили да убият. Тази, далечната, Ан не я познаваше и едва-едва изпитваше капчица съчувствие към нея.

Истинската Ан, макар да споделяше обвивката от кожа със своето подобие, не бе в същото положение. Докато другата Ан вещо нападаше римокатолическата вяра от своето време, истинската безметежно изказваше своето обожание към Господа. Ако другата предизвикваше отмъстителната ревност на Ида, истинската Ан би дала кръвта си за своята братовчедка.

Всъщност, другата Ан бе Ан според другите. Малкото, което те разбираха от нея. Неточната представа, която имаха. Онова, което огледалото на тесните им очи успяваше да отрази от нея.

Тъй като отражението възпроизвежда образа наопаки, образът на Ан беше точно обратното на онова, което тя беше. Един Брендор я виждаше като светица, а стотици хора я виждаха като вещица.

По време на последната си нощ на земята, тя си бе дала сметка за това. Осъзна проблема и това й позволи да се освободи от него. Тази сутрин щяха да убият другата Ан. А тя, тя щеше да бъде другаде.

Надзирателят отвори вратата на един свещеник.

По изплашените му очи тя разбра, че божият служител изпитва паника при мисълта за близката смърт.

Любезно го остави да си свърши работата, тъй като усети, че той има нужда от това, отговори на въпросите му с благосклонно отегчение, а след това покорно повтори изразите, които той й подаваше.

Един пазач донесе дълга риза, единствената дреха, която щеше да носи по време на наказанието. По миризмата, която загъделичка ноздрите й, разбра, че платът е натъркан със сяра. Някой се бе намесил в нейна полза и бе получила тази привилегия: човек умираше по-бързо, ако беше облечен с леснозапалима дреха, а и това скъсяваше агонията. Кой ли? Брендор ли? Или леля Годеливе? Тя нямаше представа как и единият, и другият се бяха разшетали от вчерашния ден, за да направят заминаването й по-леко. Идеята за напоената със сяра роба идваше от Хадевейх, която бе научила за тази подробност от своя изповедник. Леля Годеливе бе дала тази вещ на палача на Брюж и му бе мушнала тайно една кесия пари, за да я удуши той с връв, докато я връзва за кола. Тъй че щеше да бъде вече мъртва, когато пламъците започнеха да пращят. Тъй като палачът се боеше, че измамата ще лъсне пред множеството, обеща, че ще опита, без да гарантира за успеха.

Същият този палач беше навестен сутринта от Брендор, който му бе донесъл ботуши от слама и сено, както и сноп зелени пръчки.

— Запазете си хубавите цепеници, те струват скъпо — подхвърли му монахът.

Палачът кимна с усмивка в очите, защото знаеше какво означава такъв дар. Ако дървото беше сухо, Ан щеше да умре от огъня и щеше да изтърпи една бавна кремация, една ужасяващо болезнена агония, която можеше да продължи дори два часа, ако сърцето издържеше. За сметка на това със зелени клонки и сено Ан щеше да бъде обгърната от пушек преди пламъците и щеше да умре от задушаване, бързо решение и с по-малко писъци.

Доволен да си спести запасите от дърва, палачът се съгласи, като знаеше, че така ще задоволи всички — правосъдието, което изискваше екзекуция, и тълпата, която искаше зрелище.

Ан се преоблече пред свещеника и надзирателя. Пазачът събра дрехите й: по традиция, ако не бяха скъпи, се хвърляха също в огъня, за да подклаждат пламъците, точно както и труповете на котки и прасета, от които някой искаше да се отърве.

Щом излезе от затвора, в който смърдеше на селитра, Ан вдъхна въздуха с пълни гърди. Беше типичното за Фландрия време. Млечното небе пропускаше обгръщаща, лишена от сенки светлина. Птичките чуруликаха с почти бясна радост. Лястовички се стрелкаха в лазура. На една полянка с трева бяха напъпили иглики. От няколко седмици насам природата отново бе станала пищна, силна, щедра.

Равнодушието на природните елементи към нейната орис успокои Ан. Ходът на света не се ограничаваше до нея или до нейната история, едно огромно, величествено цяло вървеше напред, без да спира. Сред това гъмжило тя не бе нищо повече от цвете, стъпкано от копитото на някоя крава, и ако тя изчезнеше, друга Ан щеше да я замени, тя разчиташе на разточителството на земята.

Тръгна към мястото на наказанието.

Заприиждаха зяпачи.

Докато минаваше под едно дърво, тя си спомни за своята липа и прошепна:

— До съвсем скоро.

При спомена за набития й силует и за масата листа, натежали върху късия ствол, тя се зарадва, че скоро ще се върне при нея. Вятърът щеше да я упъти. Нямаше съмнение, че пепелта й щеше да се посипе по нежните пъпки, да полепне по кората, да проникне в мъховете по земята и да достигне корените. Да, тя скоро щеше да нахрани своя приятел.

Внезапно сви рамене. Един ден дървото също ще умре. Такава е съдбата ни. Може би и то ще завърши като нея, убито? Не, сигурно не. Твърде благородно е и хората го почитат.

Ето, че се тревожи за съдбата на своето дърво и тъй като отваря в себе си вратата на притесненията, се угрижва за онези, които ще останат след нейното заминаване: Брендор, Хадевейх, Бенедикт, леля Годеливе, Ида…

— Изпреварвам ви. И ви чакам.

Произнася тези думи и ги намира за смешни. Ще ги изпревари, но няма да ги чака в обичайния смисъл на думата. Защото съзнанието й ще се разпилее. Защото тя блажено и с наслада ще се е разтопила във вселената. Ще бъде жива, но вече няма да е човек. Няма да я има девата от Брюж, племенницата на Годеливе, приятелката на вълка и на Брендор, онази, която познаваше Великата Госпожица, или бе лекувала обезобразената си братовчедка… Особеностите й щяха да се изличат, и щеше да остане единствено душата, първичната, онази, която се върти из вселената и й се радва.

Все пак й се ще да каже сбогом.

Дали и те ще бъдат там, на площада, сред любителите на екзекуции? Не е сигурно. Ида — вероятно, скрита зад някой навес. Брендор някъде далеч ще извръща очи. Нито Хадевейх, нито Бенедикт. Не и Годеливе. Сигурно се свиват при баба Франсиска, в Сент Андре, докато някой дойде да им каже, че всичко е свършило.

Да им каже сбогом ли?

Правила го е вече неколцина пъти. В ежедневните неща ние вплитаме множество прощавания, защото често имаме чувството, че нещо си отива и вече няма да се повтори. Всеки ден носи едно посрещане и едно сбогуване. Светкавицата представлява първият път и неговото противоположно. В блещукането й откриваме вечността.

Сега Ан щеше да се слее с тях. Докато вървеше по паветата, се чудеше дали моментите й на екстаз не са били предчувствия. Предчувствия за онова, което ще дойде после, там, където тя сега отива.

„О, ако човек можеше да избере мига, когато да премине във вечността, то би бил ето този миг. Искам да остана в тази картина: сивото небе, зъзнещият въздух и птичките, които се опияняват от зараждащата се пролет.“

Тя затваря клепачи и се съсредоточава върху това усещане, уголемява го и му предоставя цялото пространство вътре в себе си.

Затворническият свещеник я подкрепя.

Тя чува жителите на Брюж, но не ги вижда. Но ако ги гледаше, щеше да види, че мнозина не се радваха. Те беснееха и мислеха, че правосъдието греши: да пожертват една невинна заради бълнуванията на някаква пачавра, която не може да понесе грозотата си, заради самодоволството на някакъв архидякон, заради подмолната власт на Инквизицията, заради страховете на епохата, в която до кръв се сблъскват различни форми на вярата. Те осъждат висшите интереси, които изискват едно младо момиче да бъде убито по някакви неясни съображения. Някои твърдят, че разследването срещу нея е разследване срещу тях. Ще отмъстят за нея. Да, някой ден ще изхвърлят този свещеник убиец и продажния прокурор. Може и да се провалят, но дълбоко в сърцето си дават клетва да го сторят.

Като виждат залитащата Ан, девойките се разтреперват. Ето, значи, докъде водело да си толкова хубава?

Младежите плюят. И на кого е обречена тази великолепна жена? На пламъците.

Старците усещат възрастта си като непристойна тежест. Е, да, успели са да съхранят черупката си до днес, но при вида на осъдената някак смътно усещат, че да умреш тъй млад, е привилегия. А с бръчките и ревматизма, с развалените зъби и затрудненото храносмилане те са удължили незначителното. За какво ли? Животът на Ан е колкото една искрица, но излъчва сияние. На изключителен живот подхожда изключителна смърт.

В ъгъла на площада Брендор се крие под черната си качулка. Щом зърва Ан, си спомня за детството си на село, когато през май родителите му избиваха агнетата. Ан му напомняше за едно от тях, онова, за което той така и не спря да мисли, дори и по време на религиозните служби. Това агне, бяло, свежо, не знаеше що е мъчението, на което се канеха да го подложат, то трептеше сладко, спокойно, невинно, с неопетнено руно, със здрави, все още гъвкави крачета и весел поглед. От черните си, дълбоки и кръгли очи то се усмихваше на своя екзекутор и чак докато ножът разряза гърлото му, мислеше, че ръцете, които го стискат, ще го погалят. Когато вече се строполи изумено под ножа на бащата, Брендор бе застанал на страната на агнето и бе възприел родителя си като убиец. „Да убиеш когото и да било, значи да се обърнеш срещу живота. Никой няма право да стори това.“

Ан не забелязва Брендор. Тя върви право към кладата.

Конят на един сержант се изправя на задни крака.

Тя наблюдава птичките, които си играят на гоненица.

Какъв прекрасен подарък е тази присъда. По-рано тя обичаше света по навик. Днес го обича неотложно, плътно. Стигна до истинската любов. До голата любов.

— Невероятно. До самия край човек може да къса щастие.

Палачът я завързва.

— Не ме душете — умолява тя. — Искам всичко да изживея.

Мъжът се поколебава, а след това свива рамене. Това, което не му е по душа в намесата на Ан, е кесията, която изпуска.

Ан затваря очи. Само дано страданието не я промени. Тя приема своята екзекуция и не прави нищо, за да я избегне. Вътре в себе си е приела смъртта. Нещо повече, вика я и я желае.

— Имам вяра. Природата е помислила за всичко. Виждам го по животните. Когато едно куче много страда, то умира. Само смъртта може да надмогне над прекомерната болка. Смъртта е добра. Смъртта е избавление. Смъртта принадлежи към чудото на живота.

Тя обещава пред себе си да не се вцепени. А също и да не се вкопчва в живота. Няма да се бори.

Палачът подпалва ботушите от сено и слама.

Публиката потръпва от ужас и от възбуда, без да знае какво точно очаква.

Ан вдига очи към небето.

Тя има чувството, че отнякъде изниква вечността. Светът застива завинаги. Точно тази картина отнася тя в необятността. Небето е бяло като седеф на мида. Вятърът е мек, като дихание, а дъхът на вятъра е хладен.

Притваря ресници — оттук-нататък ще живее в спомена за този миг.

— Всъщност няма да изчезна. Те няма да ме убият, а ще направят така, че да живея вечно.

Пушекът я обгръща, след това прониква в нея, после издува гърдите й, а сетне се утаява в дробовете. Тя отказва да го прогони и се сдържа да не кашля.

Внезапно усеща някакъв удар по краката си. Ухапване. Първите пламъци забиват зъби в плътта й.

Тогава Ан прегръща смъртта, както прегръщаше живота, и й се отдава. Отваря уста и издъхва.

Когато огънят стигна до обречената девойка, тълпата потрепери. Десетилетия наред свидетелите разказваха, че викът на девицата приличал толкова на вик на наслада, колкото и на вик от болка.

41

Инсбрук, 20 септември 1914

На вниманието на граф Франц фон Валдберг

Господине,

Съмнявам се да си спомните за мен, тъй като сте ме зървали само на два пъти, на годежа и на пищната ви сватба. Все пак Анна ви е говорила за мен, когато ви е разказвала за младежките си години. Вероятно не ме познавате под истинското ми име Маргарет Пиц, станала Маргарет Бернщайн, а по-скоро под прозвището Гретхен, тъй като силно емоционалната Анна никога не ме е наричала другояче. По-голяма съм с десет години и гледам на нея като на по-малка сестра, макар между нас да няма нито капка обща кръв. Случайността ни събра през детството ни, а обичта бързо разшири тази връзка до размерите на цял живот.

Не знам как сърцето ви ще приеме думите ми, тъй странно се е отнесла Анна с вас. В нейна защита — тя винаги всичко е правила с дълбоко чувство, да обича, да мрази, да прегръща, да отхвърля, да учи и да забравя, тя не знаеше що е умереност и единствената й линия на поведение беше въодушевлението. Също тъй често преминаваше в противоречиви състояния, както поведението й към вас, вас, когото обожаваше, а сетне прати по дяволите.

До какъв ли мъж ще стигне писмото ми? Дали ще го прочетете до края? Дали ще го унищожите, преди да съм стигнала до най-важното? Нямам представа… Според писмата, които тя ми изпрати след сватбата ви, съм си създала представа за личност внимателна и състрадателна. Може би — и с право — днес я ненавиждате най-искрено, но съм доволна, че някога я обичахте искрено.

Анна продължи да ми пише, с изключение на периода, когато искаше да отдели стария си живот от новия — бракът ви пострада от това, връзката ви също.

Ако за да се разчупи семейството, се прибягва до развод, то в приятелството се вършат предателства. Един ден Анна просто ме изхвърли.

Макар, когато се върна при мен, да заявих, че не помня причините за раздора, си ги спомням в подробности.

Обвиних я, че е излъгала за своя произход. Във Виена, по време на лечението си с доктор Калгари, тя била, тъй да се каже, открила под хипноза тайната на своя произход. Всъщност това, което е разказала в онзи следобед, е просто измислена история, приказка, в която тя се бе уловила.

За да й помогна да се излекува, трябваше да й помогна да си припомни действителността. Но докато четяла писмото ми, тя изпаднала в такава ярост, че разби нашето разбирателство, забрани ми да й пиша, което постигна лесно, тъй като криеше и адресите си.

Какво е твърдяла пред доктор Калгари ли?

Че е изоставена при раждането си. Че никога не е познавала биологичните си родители. Че ония, които я отгледаха до осемгодишната й възраст, нямали обща кръв с нея.

Паяжина от лъжи.

Анна бе отгледана от своите си родители, Максимилиан и Алма. Знаеше го и мога да свидетелствам за това, тъй като, по-голяма с десет години от нея, посещавах Анна, докато още беше в люлката.

Тя изгради тази измислица след един инцидент, който коства живота на родителите й.

След като Максимилиан и Алма починаха, тя се постара да се откъсне от тях. Не само, че малко говореше за тях, но и изтри следите от тях — снимки, портрети, вещи-фетиши. Дори към състоянието, което наследи от тях — милиони, които моят баща, опитен счетоводител, управлява до нейното пълнолетие, — тя бе равнодушна. Тъй като идваше от тях, това злато й пареше пръстите. По-добре от мен сте информиран за катастрофалния начин, по който тя го употреби с разорителната си колекция от стъклени топки, а накрая държеше да ви завещае всичко, което й бе останало, когато напускаше Виена. През погледа на скорошните й писма отгатнах, че тя придава някаква добродетел на бедността, не поради християнски мотиви, а защото в своята разпаленост виждаше как чезнат и последните следи от нейните родители.

Какво събитие предизвика това поведение?

Години наред се мъчех да разбера, а сега мисля, че съм го открила. В писмото ми, което й изпратих във Виена, освен фактите, бях изложила и своята теория. Несъразмерната й реакция и амнезията, която последва, дават знак, че вероятно съм била права.

В този майски ден, когато бе на осем, тъкмо бе прочела една книга за Мария Антоанета, кралицата на Франция. Защо ли изпитваше тя такова влечение към тази в крайна сметка драматична съдба? Не зная. Поредицата от кралства — от Австрия до Франция — Версай, Париж, Трианон, безгрижието, луксът, привлекателната сила на красотата и на развлеченията, необикновеното възшествие на една обикновена девойка, това вероятно я бе впечатлило повече, отколкото обезглавяването. Обладана от тази пленителна женска фигура, Анна отиде при родителите си и обяви, че ще стане кралица. А те, умилени, първо се усмихнаха и заобиколиха темата, а след това, изправени пред вироглавото й опиянение, й разясниха, че няма да стане кралица, щом не е принцеса по рождение.

— Какво? Не съм принцеса ли? Защо?

— Защото ние не сме от кралско потекло.

— Защо?

— Нямаме синя кръв. Следователно, ти също.

Вместо да приеме това, Анна се развилня. Мечтата й се бе сгромолясала. Този ден придружавах баща си — той бе управител на имението — и признавам, че без да мога да преценя колко зловредни последствия ще има тази детска мъка, се усмихнах като я гледах как тропа с крак и отрича очевидното.

За да я утешат, Алма и Максимилиан се опитаха да й обяснят логиката на наследствените монархии.

Напразно. Анна беснееше.

— Анна — рече накрая Максимилиан — имаш късмет, че не принадлежиш към кралски род. Така ще бъдеш свободна. Ако беше принцеса, щеше да имаш задължения и привилегии, но не и права или каквато и да било независимост.

— Не искам да бъда свободна. Искам да бъда кралица.

Родителите и здравата нахокаха детето, което се опияняваше от своята необузданост.

А тя се развихри по нечуван начин. На ръба на нервна криза, със сбърчено чело и разпенена уста, яростно размахвайки пръст, тя заяви, че при всички случаи е сигурна, че не е тяхна дъщеря, че е станала грешка при раждането й, че са я сменили, нея, истинската принцеса, с тяхната тъпа дъщеря и че скоро семейството й щяло да си даде сметка за това и да прекрати нейното мъченичество. След което допълни, че ги мрази и че наистина е ужасно нещастна.

Да, непоносима сцена. И банална. Анна заслужаваше просто два шамара. Но Алма и Максимилиан много трудно бяха родили това дете и много ги заболя от детското бълнуване. Най-мъчно им беше, задето тя се обяви за нещастна. Бяха поканени на вечеря и излязоха, без дума да кажат.

Знаем какво се случи после. Докато минавали по един стръмен, скалист път, огромна скала паднала от горния склон върху колата им. Смазала ги на място. Смъртта им била мигновена.

Вечерта, когато баща ми, когото бяха предупредили пръв за катастрофата, съобщи за това на малката Анна, ядът й още не беше преминал.

— Така им се пада — изкоментира тя.

Чак на другия ден, като видя, че не слизат за закуска, разбра, че майка й и баща й няма да се върнат.

В деня на погребението се хвърли в гроба и се вкопчи в ковчега на родителите си. Никога няма да забравя този раздиращ миг.

Плака, без да спре три седмици.

Неумерената Анна… Прекомерна във всичко.

От дистанция на времето си мисля, че докато хлипаше от безнадеждност, тя е предъвквала и чувство на вина. Сигурно е била вцепенена от срам, че е наскърбила и обидила родителите си при последната им среща. Може би дори е мислила, че са щели да бъдат живи, ако тя се бе държала мило с тях и ако не бе пожелала да изчезнат…

През следващите години изцяло промени поведението си и спря да подхранва спомена за покойните. Стана по-студена. Почти безчувствена. Или поне показваше раздразнение, когато й заговореха за тях.

В юношеството за пръв път изложи пред една приятелка теорията, според която е била осиновена още при раждането си.

Не се намесих на момента и съжалявам за това. Бях оптимистка и в лъжата откривах нещо положително: Анна плачеше по-малко за техните и слагаше родителите си и осиновителите — баща ми и мен, на равна нога. Макар по-късно тази приказка да стигна до ушите ми на няколко пъти, признавам, че малодушно нито веднъж не поправих Анна от страх да не събудя мъката й.

След това напуснах дома, за да се омъжа за съпруга ми, Вернер Бернщайн. Няколко години по-късно Анна се омъжи за вас.

Бях омаловажила силата на лъжата й. Тя стана основополагаща и се превърна в реалност. От дистанция на времето това обяснява защо Анна не се спогаждаше нито със себе си, нито с другите. Все смяташе, че е измамница. Гледаше се от дистанция, укоряваше се, съдеше сама себе си.

В писмата си ми довери, че за да бъде щастлива в любовта, има нужда да изтрие себе си, да бъде анонимна, да напусне изцяло личността, която е. А личността, от която бягаше, не беше тя, дори и да си мислеше така. Когато страдаше от своята самоличност, всъщност страдаше от лъжлива самоличност. В желанието й да избяга се съдържаше недоразумение, чийто кълн беше самата тя, но не го знаеше.

Горката Анна… Нищо чудно, че целият й живот се превърна в скиталчество.

Простете ми за дългото отклонение. Намерението ми не беше да ви разказвам всичко това, а по-скоро да ви уведомя за онова, което вероятно не знаете: последните дни на Анна.

След седем години в Цюрих, тя се бе настанила във Валония, заможна, благоденстваща, буржоазна област, където лекуваше трима пациенти по метода на Зигмунд Фройд и преподаваше езици, за да преживява.

Уви, защо не се върна в Австрия? Или дори в Германия? След атентата в Сараево, който коства живота на нашия мил ерцхерцог Франц-Фердинанд, трябваше да се върне в родните земи. И тогава нямаше да бъда принудена да ви пиша.

Анна се настани в Намюр.

Когато, това лято, императорът започна войната срещу Сърбия, за да отмъсти за сина си — не вярвам в другите обяснения, защото аз самата съм майка, — Европа пламна. Съюзничествата тласнаха народите към битка. Разбира се, тези сблъсъци няма да продължат дълго, тъй като очевидното ни превъзходство ще смаже врага, но за три месеца тези стълкновения предизвикаха много загинали.

Както си спомняте, нашите войски искаха набързо да преминат през Белгия, тази неутрална територия, за да стигнат до Франция. Но неочаквано белгийците се опълчиха. По железопътната линия, която води от Брюксел към Париж, един град, Лиеж, отказал достъп и предизвикал кървав сблъсък със съюзниците ни. Ако изходът беше щастлив, благодарение на артилерията ни и на Дебелата Берта — оръдието Круп, — все пак загубихме две седмици и пет хиляди души. Немските сили, изненадани, оскърбени и унизени, с право сметнали белгийците за хора, неспазващи подписаните споразумения.

Войниците ни, които преценили като незаконна белгийската съпротива, простъпваща пакта за неутралитет в полза на Франция, се впуснали в няколко прочистващи операции. Някои наричат това кланета, а други — репресии. Аз лично не мога да се произнеса. Като патриотка и майка на три деца, заминали на война, преценявам операцията като основателна, а като жена съжалявам за насилието.

Анна била убита от нашите батальони. В село Жерпин, където била отишла на гости при приятелка, попаднала под огъня на една от операциите.

Разказаха ми, че дори не направила опит да каже, че е австрийка, и не произнесла нито дума на немски, и че сама се прилепила към групата, в която се целели, като крещяла на френски.

За какво ли е мислила? Каква ли кауза е възприела? Толкова странно е за нея да се присъединява към някаква общност…

Изпращам ви ръкописа на книгата, която пишеше. В нея ще откриете нейната последна страст — Ан от Брюж, една жена от бегинажа от XVI век, която също е загинала при отвратителни обстоятелства, убита от злобата на своето време.

В тази забравена личност, която е опознала само тя и никой друг, Анна бе открила сродна душа. Когато чета тези стихотворения — или по-скоро превода им, направен от Анна, — сякаш виждам приятелката ми, искряща, необуздана, щедра, пламенна, обхваната от огромна любов, с която не знаеше какво да прави. Всъщност по листчетата, върху които рисува тази жена, Анна е направила своя собствен портрет. Мисля си, че този момент няма да ви изненада, всеки знае, че биографията всъщност е искрена автобиография. Човек смята, че говори за някой друг, а говори без грим за себе си.

С помощта на психоаналитичните инструменти Анна се опита да обясни „Огледалото на незримото“. В него, в миговете на мистичен екстаз, тя провидя секса, излишеството от секс, носталгия по сливането, но най-вече предшественик на съвременните теории за съзнаваното. Не бих могла да ви изложа тук всичко, защото докато четях, имах чувството, че го разбирам, но щом затворих ръкописа, всичко в главата ми се обърка, аргументите се размиха и се оказах неспособна да ги повторя. Най-общо казано, Анна разкрива, че Ан от Брюж е предшественик на Фройд, тъй като е търсила онова отвъд мислите, отвъд думите, несъзнаваната логика.

Макар ролята ми да не е тази на съдник, не мога да се въздържа и леко да не се надсмея. Приказките на Анна ми припомнят онази „игра на прилики“, с която се забавлявахме при баба Пиц. В стаята с картините ние, живите, търсехме чертите си по портретите на нашите предци. Достатъчно беше носът на един от нас да е изкривен наляво, за да открие той същата черта в някой прадядо от XVII век; ако носът беше вирнат, някоя друга прапралеля беше викана на помощ. Накратко, всяко новородено се свързваше с определен прапрародител и всяко бебе си създаваше предшественик.

Според мен Анна се отдаваше на същата тази ретроспективна илюзия, като откриваше в Ан от Брюж зачатъци на Фройд.

Няма значение!

Предавам ви почти завършеното есе. Анна винаги е хвалила пред мен вашата култура и интереса ви към изкуствата и се обзалагам, че ще го използвате добре.

Колкото до мен, в тези размирни месеци съм само майка и патриотка. Тримата ми сина се бият на фронта и дебна в ежедневниците вестта за нашата победа. Сигурно няма да закъснее. Войната ще бъде кратка, сериозните специалисти са единодушни по този въпрос.

С най-голямо уважение.

Маргарет Бернщайн, родена Пиц.

42

Тя вървеше към площада на Брюж, където щеше да се проведе нейната екзекуция.

Предшествана от палача и обградена от стражите, тя се препъваше по паважа.

Острият, щипещ пролетен студ я смразяваше. Леката ленена риза не премахваше усещането й, че върви гола.

Щом се показа иззад ъгъла, тълпата избухна в ругатни.

Тя сведе чело. Да ги чува, в краен случай, но да не ги вижда! Нали точно те, с предразсъдъците си, с недодяланите си убеждения, с простоватите си идеи, я бяха отвели на смърт.

Стигна до кладата и вдигна глава.

Така ли щеше да свърши? Като въгленче сред цепениците… Крайниците й се разтресоха. Изпусна се.

Палачът я задържа да не падне, а след това почти неподвижна я завлече до кола, където трябваше да я върже.

Тя не искаше да се остави, но цялото й, внезапно вцепенено тяло не отговаряше нито на волята й, нито на страха. Вече беше труп.

Палачът я завърза.

Тя отвори очи и понесе като храчка ехидността на тълпата.

Внезапно чу пращене в краката си. Издигна се дим и веднага след това го настигна дълъг пламък. Тя изпищя. Страхът от смъртта прониза гърдите й. Задърпа се, разрида се, закрещя за помощ, потърси спасение през мътния облак, който се сгъстяваше, опита се да избяга от приближаващия огън.

Напразно!

Тогава погледна към небето и нададе последен раздиращ писък.

— Край!

Един каскадьор взе Ани в обятията си, за да я изтръгне от жаравата. Появиха се пожарникари, които потушиха огъня.

Снимачният екип пое дъх след непоносимата сцена. Всички фигуранти изоставиха маските си на преследвачи и аплодираха играта на актрисата. Операторите и техниците оставиха камерите и също я поздравяваха бурно.

Обляна в сълзи, Ани навлече пеньоара, който гардеробиерката й подаде, обу подплатените си пантофи и грабна едно топло кафе, след това седна под тентата, където между контролните монитори се бяха подслонили режисьорът, асистентите му, продуцентите и помощник-режисьорът.

Тук също я посрещнаха шумни приветствия.

— Беше разтърсващо!

— Направо потреперих.

— Ужасът на живота ми, Ани. Помислих, че аз горя.

— Най-добрият филм на ужасите не може да ме изплаши така, както ти в тази сцена, Ани.

— Сцена като за антология! Горд съм, че бях тук.

Ани им благодари с усмивка и седна до Грегоар Пиц.

— Не съм убедена — измърмори тя.

— Напротив, беше сензационна.

— Не съм сигурна дали Ан би реагирала по този начин. По време на тази сцена имах чувството, че съм някоя друга, обикновено момиче с общоприети рефлекси. Предадох я. Ха, по-скоро имах чувството, че съм себе си преди шест месеца?

— Каква?

— Незначителна. Егоистична. В страха има много нарцисизъм. Умрях като някой, който обожава себе си. Ан от Брюж е била различна.

Грегоар се почеса по главата, като гледаше скрипта.

— Няма документи за края й. Нито един хроникьор не е описал за нас поведението й по време на екзекуцията. Всичко се свежда до хипотези. Не знаем нищо.

— Напротив, знаем.

— Моля?

— Знаем чрез въображението.

Грегоар Пиц я погледна замислено. От няколко седмици сякаш си бяха разменили местата — той бе поднесъл Ан от Брюж на холивудската звезда, а сега тя я поднасяше на него. Никой не бе проникнал по-добре в този персонаж. Забележките й бяха на място и бяха променили ако не сценария, поне тоналността на доста от сцените. Когато нямаше информация, Ани твърдеше, че емпатията и въображението могат да заменят историческата наука. И че те също са начин за опознаване. Като си представяше чрез мечтание онова, което хората не знаеха, Ани влизаше дълбоко в една изчезнала реалност.

Тази теория, на която Грегоар не бе обърнал внимание първия път, когато тя му бе заговорила за нея, сега му се струваше напълно основателна.

— Ти искаш…?

Той отгатваше, че тя пламенно иска да преиграе сцената. Ани му скочи на врата.

— Да, моля те. Заради Ан. Не заради мен. Заради нея…

Той объркан изтри чело.

— Това ще иска време.

— Аз съм търпелива.

Делегираният продуцент се намеси:

— Грегоар имаше предвид, че ще струва пари.

Преди Ани щеше разпалено да му затвори устата.

Сега само се примоли тихо:

— Моля ви.

Двамата мъже размениха погледи.

— Много добре — рече Грегоар. — Правим наново декора, кладата, всичко. Ще снимаме цялата сцена с шест камери. Ще пооправим две-три нещица по осветлението. Ще ни трябва поне час.

Ани ги поздрави и тръгна към гърбавото мостче.

Белият бегинаж в Брюж бе реквизиран от продукцията, не само за да се снимат определени сцени, но и за инфраструктурата: гардероб, гримьорни, склад за костюми, кафене, стол, счетоводство…

Точно когато стигна до гримьорната си, Ани се отклони и се отправи към едно дърво, което я интригуваше. Огромна липа се издигаше сред една морава, липа, за която легендата твърдеше, че е била тук преди построяването на бегинажа.

Според изчисленията, този здрав старец с бледозелени листа и сладък аромат, вече бил на девет века.

Ани опря гръб на ствола му.

— Значи вие сте познавали Ан? — запита тя клонките, които се провираха към небето.

Остана седнала, като се питаше за правилния начин да изиграе последната сцена. За да даде храна на размишленията си, извади от джоба на пеньоара книгата на Анна фон Валдберг.

Странно, но Ани много обичаше тази писателка — написала само една творба, — защото някакво дихание вдъхваше живот на всяко нейно изречение. Вярно, че аристократката често подхвърляше старомодни екстравагантности, дължащи се най-вече на пристрастеността й към психоанализата, но пък търсеше истината за преживяното.

Като Ан и като Анна, Ани обичаше да забравя себе си, да се отдалечава от себе си, от обществената си и семейна самоличност, за да стигне до някаква по-първична действителност. До това „под всичко“ Ани стигаше, докато играеше. Тя бе актриса и се отдалечаваше от себе си, за да се превърне в другите. Но преди да стигне до определен персонаж, тя преминаваше през едно неопределено пространство, до точката, където се пресичат пътищата, място отсам различията, същото място, до което бяха стигали Ан и Анна.

Преди време щеше да диагностицира в този екстаз химическа реакция, онази, която химическите вещества — наркотици или лекарства — предизвикваха в организма й, но откак се грижеше за Итън, бе видяла, че за пореден път говори с думите на своето време. А това време вярваше само на молекулите.

Божественото, психичното, химичното, това са ключовете, които различните епохи бяха предложили, за да бъдат отключени вратите на загадката. Ан, Анна, Ани.

Но макар ключовете да действаха, загадката си оставаше.

Ани вече не се опитваше да разбере. Опитваше се само да почувства. Тъй като никога нямаше да е достатъчно вътре в нещата, та да прецени каузите и мисията на един живот, тя бе обречена на невежество, но щеше с радост да понесе траура по истината. Беше решила да изпълни невежеството по-скоро със самоувереност, отколкото с тревожност. Без да знае нищо повече, тя вървеше по различен начин през човешката си съдба. Трябваше да съумее да живее в мрака. Факла, която да осветява пътя й ли? Не беше открила такава. За сметка на това държеше в длан един амулет — доверчивостта.

Тя погали коренището, което се подаваше от земята и се усмихна.

— Ах, ако растенията можеха да говорят… Ако можеха да ни разкажат какво са видели или чули… Предайте ми спомените си!

Тя сви рамене пред невъзможната надежда и огледа дърветата наоколо.

Бяха двойни — земни и небесни. Бяха толкова широки по земята, колкото и в небето и се разпростираха и в почвата, и в лазура: корените и клоните заемаха равно пространство, като огледални образи едни на други. Кое е отражението? Къде е действителността? Дънерът черпеше сили от раздалечените си нозе толкова, колкото и от разтворените си ръце. Син на небето или дете на глината? Дърветата бяха по-висши от хората, запазваха своето равновесие, без ни най-малко усилие и не падаха, щом потънеха в сън. Дали това беше тайната на дългия им живот?

Ани прегърна кората на липата.

Току-що бе схванала как трябва да превъплъти последните мигове на своята героиня. Ан от Брюж беше сестра на дървото. Стоеше изправена и се възползваше от всеки елемент, от дъжда, за да я освежи, от вятъра, за да я опраши, от нечистотиите и разложението, за да се храни.

Както и дървото, Ан не пада от само себе си, пада само ако я отсекат.

Ани се върна на снимките.

Щом сцената започна, актьорите и статистите започнаха да играят както първия път.

Само Ани се бе променила. Вървеше към кладата и сякаш не познаваше яростта на света. Красивото й грейнало лице се подлагаше под светлината и се наслаждаваше на всеки миг.

Когато я завързаха на кола, тя сияеше. Спокойното й тяло разпръскваше небивали мисли: то казваше, че тя обича живота, че обича болката, колкото и удоволствието, че не се бои от страха, че обича също и смъртта.

1

Тук в разговора възниква недоразумение, понеже на френски език думата пеперуда също е от мъжки род. — Бел.пр.

2

Буквално, чанта марка „Вюитон“ (фр.). — Бел.пр.

3

Деяния, 13:25. — Бел.пр.

4

Омоним на brin d’or — златна сламка (фр.). — Бел.пр.

5

Върви си, Сатана! (Лат.) — Бел.пр.

6

Веднага, незабавно (итал.). — Бел.пр.

7

Спор, дебат (лат.). — Бел.пр.

8

Чук срещу вещиците (лат.). — Бел.пр.

9

Изделие от маслено тесто, подобно на пица (фр.). — Бел.пр.

Content

Ерик-Еманюел Шмит
Жената с огледалото

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

1