Пол Лу Сюлицер

Fortune

(книга 3 за "Франц Цимбали")

На баща ми, на майка ми и на дъщеря ми Оливия, за която това е специалност.

На моите приятели: Клод, Ж.-Р. Хирш,

Албер и Катрин Бланшар,

Марк Сюлицер, Ж.-П. Рен,

Пиер Дъглас, Ж.-Ф. Прево…

На Лин Шардоне и Анушка Оспиц.

Пролог

В средата на септември 1976 г., или по-точно на днешния 18 септември, се навършват малко повече от три месеца, откакто закупих терен и се заех със строежа на гигантски хотел-казино на американска територия. Става дума за истинско казино, което след завършването му ще може да поеме едновременно 25-30 хиляди играчи. Това не е никак малко или поне е напълно достатъчно, за да го превърне в конкурент на ласвегаските Caesars или Sands. Размерите са същите, или почти същите. Значимостта на начинанието, с което съм се захванал, може да се изрази красноречиво с три цифри: пълният размер на инвестициите възлиза на петстотин милиона долара; при нормално развитие на нещата същите би трябвало да се възвърнат за три години и половина; предвижда се годишен приход от сто милиона долара или петдесет милиарда сантима.

И то след приспадане на данъците и таксите.

И тъй, на 18 септември 1976 г. едно такси ме оставя пред входа на сградата на Шейсет и пета източна улица в Манхатън, Ню Йорк. Часът е осем вечерта, плюс-минус една-две минути.

— Казвам се Франц Цимбали. Господин Олифан ме очаква.

Въоръженият бодигард надзърта в някакъв списък на бюрото си, оглежда ме и кимва утвърдително. Насочвам се към асансьорите, но той ме спира.

— Апартаментът на господин Олифан се обслужва от частен асансьор.

След което ме отвежда пред лакирана дъбова врата, учудващо лишена от каквато и да било брава или механизъм за отваряне.

— Погледнете камерата, ако обичате.

Вдигам глава и окото на обектива се спуска към мен. Дарявам го с една от онези очарователни усмивки, чиято тайна е мой личен патент. Вратата без ключалка безшумно се завърта и пред очите ми се разкрива нещо като будоар, тапициран с китайска коприна и обзаведен с две кресла в стил „Адам“ с облегалка в гербовидна форма, между които се мъдри скрин Луи XVI. Влизам и вратата се затваря зад гърба ми. Не усещам нито потеглянето на кабината, нито лекия тласък, бележещ края на изкачването. Шейсет и четири етажа по-нагоре пред мен се отваря друга врата. Един невъзмутим иконом пуерториканец поема шлифера ми.

— Оттук, ако обичате.

Апартаментът е явно мезонет, ако се съди по тясното стълбище от абаносово дърво, което ме отвежда явно на последния етаж на сградата. И е умопомрачително луксозен. Човекът, който ме е поканил на вечеря, ме чака в края на изцяло облицована с ламперия галерия в една идентично облицована просторна библиотека. При влизането ми той прибира във футляра ѝ цигулка, за която бих се обзаложил, че струва колкото целия мезонет ведно с обзавеждането му.

Усмихва ми се. Около петдесетте, висок, строен и много хубав мъж с изключително достолепна външност — посребрени слепоочия, слънчев загар и зелени, преливащи от интелигентност очи. Именно той в качеството си на посредник ми продаде „Белият слон“.

— Нещо за пиене, господин Цимбали?

— Не, благодаря.

Зелените му очи ме проучват.

— Познавах Скарлет — изрича той тихо.

Джон Карадайн, известен още като Скарлет. Бизнес-адвокат. Днес покойник (самозапали се, за да сложи край на една ужасяваща болест). Но преди това ми помогна и едновременно позволи да си отмъстя и да забогатея. Поглеждам Олифан и странно усещане ме кара да застана нащрек.

— Изглежда знаете доста неща за мен.

— Казвате се Франц Цимбали. На пръв поглед човек не би ви дал повече от двайсет, двайсет и две години. В действителност сте малко по-възрастен. Но сте осъществили успешно множество забележителни финансови удари. Що се отнася до състоянието ви, то в общи линии… Имате ли нещо против да минем на масата? Гладен ли сте?

— Винаги. Особено между две яденета.

Докато наблюдавам Олифан, изпитвам странното усещане, че този човек е жертва на изключителна, граничеща с отчаянието нервност, макар отлично да се владее. Той довършва изречението си:

— Що се отнася до състоянието ви, бих казал, че то най-вероятно надхвърля осемдесет милиона долара…

Следвам го, докато говори, и двамата влизаме в трапезарията. Гледката, която се разкрива пред очите ми, ме кара буквално да се вцепеня за няколко секунди. Причината е една жена, или по-скоро онова, което преди години е било жена. Днес е чудовище, огромна маса от тлъста, мазна, подпухнала плът. Тя седи, или по-точно се е разплула в единия край на дългата маса — неподвижна, но безспорно жива. И действително, две черни, изпълнени със смазваща ледена жестокост очи ме взимат на мушка още с влизането ми. И повече не ме изпускат.

— Скъпа — нежно мълви Олифан, — мога ли да ти представя моя приятел господин Франц Цимбали? Жена ми, господин Цимбали. Жена ми Анжелина.

Подавам ръка, но чудовището не полага ни най-малко усилие, за да я поеме. То вече яде, или по-скоро се тъпче, загребвайки с шепи от струпаните около му ястия. Направо да ти се повдигне! Но най-страшното е може би поведението на самия Олифан, отнасящ се към тази водеща му се за съпруга жена така, сякаш е най-голямата красавица, живяла някога на земята. През цялата вечеря той току се допитва до мнението ѝ за онова, което е казал или съм му отговорил, при това сякаш без да забележи, че октоподът отваря миниатюрната си устица единствено за да натика в нея порция подгизнали от доматен сос калмари или шепа спагети. И всеки път, когато ей така, най-непринудено се обръща към нея, гласът му прелива от нежност.

— Кафе, господин Цимбали?

Приключили сме с вечерята. Не, никакво кафе. Нито ликьор. Искрено казано, единственото ми желание е да се омета колкото се може по-скоро от тази стая и дори от този дом.

— Бих искал да ви покажа нещо — усмихва ми се Олифан, който очевидно е на друго мнение.

Той тръгва пред мен по тясното стълбище. И защо тясно, всъщност? За да не може кошмарната госпожа Олифан да мине по него? Излизаме на една площадка.

— Преди малко сбърках, оценявайки състоянието ви.

Не е сбъркал. Освен че може би е забравил да приспадне двайсетте и пет милиона долара, с които трябваше да се изръся, за да се сдобия с „Белият слон“. Олифан отваря една врата и температурата тутакси се вдига с множество градуси. Влизаме в помещение, което си е чиста проба — парник въздухът е влажен и горещ, напоен с ароматите на тропическата растителност, заобикаляща един дълъг най-малко десетина метра овален басейн.

— Харесва ли ви, господин Цимбали?

— Да, бвана[1].

Вдигам глава — горе всичко е стъкло, през което забелязвам полузвездното полуоблачно небе на Манхатън.

— Познавате ли Мартин Ял?

— Никога не съм го виждал.

Неочакваният ми въпрос изобщо не го изненадва, сякаш го е очаквал. Той тихо се засмива и очите му изглеждат още по-бледи в сумрака, докато крачим по алеите на изумителната екзотична градина, кацнала на шейсет и пет етажа над Сентръл Парк.

— Знам, че Мартин Ял е швейцарски банкер — казва домакинът ми. — Знам още, че ви мрази и че вие, от своя страна, също го ненавиждате. Известно ми е, че сте се сблъсквали и че на два пъти сте го побеждавали. Последвайте ме, ако обичате. Бих искал да ви покажа още нещо.

Той отваря една остъклена плъзгаща се врата. Отвъд нея се простира тераса, заемаща целия покрив на сградата извън парника. Разликата в температурата между царящата в него задушна жега и нощния нюйоркски въздух е най-малко двайсет градуса. Олифан крачи бързо напред, отдалечил се е вече с три-четири метра и почти не го различавам в сгъстяващия се мрак.

— Всъщност, не сте длъжен да ме следвате — подхвърля той през рамо.

Въпреки това тръгвам подире му, потапяйки се на свой ред в тъмнината. Която, между впрочем, лека-полека се разсейва, докато очите ми постепенно привикват към нея. Повърхността, по която вървя, е черна и наподобява матов асфалт. Приклякам и прокарвам пръсти по нея — действително е асфалт. Олифан продължава да крачи напред, заобикалящият ни мрак все повече изсветлява и започвам да различавам стърчащите вляво от мен комини, очертаващи се на фона на ярко осветения Емпайър Стейт Билдинг.

— За Мартин Ял ли работите, Олифан?

Тих смях в сумрака.

— Не.

— Работили ли сте за него или с него?

— Не.

— Съществува ли някаква връзка между „Белият слон“ и Мартин Ял?

— Не, доколкото знам.

И отново се изсмива. Правя още няколко крачки, за да се изравня с него, и изведнъж усещам, че идеално равната до този момент повърхност под краката ми се спуска стръмно надолу. Тозчас застивам неподвижно, изпитвайки не друго, а чисто и просто страх. На каква игричка играем, по дяволите? Взирам се пред себе си — нищо.

НИЩО.

За миг решавам, че съм жертва на халюцинации. Ала няма място за никакво съмнение — точно пред нас парапетът, заобикалящ терасата, се прекъсва на протежение най-малко от десетина метра. Ритъмът на сърцето ми рязко се ускорявал.

— Погледнете надолу — казва Олифан.

Свеждам поглед и разчитам цифрата ПЕТ, изписана с бяло върху черния асфалт. Олифан продължава някак унесено, а може би и развеселено:

— Колебаех се. Ярдове или метри? В крайна сметка реших да възприема метричната система, която рано или късно ще стане универсална. Отсечката е размерена от едно до двайсет. До пет полегатостта е почти неосезаема. После, от пет до десет, се увеличава, преминавайки в петпроцентов наклон, в десетпроцентов — от десет до петнайсет, и в двайсетпроцентов — от петнайсет до двайсет. След двайсет, разбира се, няма вече нищо. Освен шейсет и пет етажа пустота. Забавна идея, не смятате ли?

Преглъщам.

— Направо да пукнеш от смях. Ваша ли е?

Кимва утвърдително и се усмихва. В мрака ирландските му очи избледняват все повече и повече.

— Лично аз съм се спускал до седемнайсет.

— Световен рекорд, предполагам?

— Да, поне до момента. Много е важно да се отчита вятърът. И дали е мокро и хлъзгаво, естествено. Но рекордите са създадени, за да бъдат подобрявани.

Подсмихвам се. Тоя тип е ненормален.

— Спуснете се поне до десет, господин Цимбали. Рискът е почти нулев.

Това „почти“ определено ме безпокои. Но ето че правя две-три крачки, после още три-четири. Вече съм на ДЕВЕТ. И си мисля: „Цимбали, ти си още по-откачен от него. Какво правиш тук, глупако?“ Приплъзвам внимателно крак напред и стъпвам върху белия кръг на ДЕСЕТ. Усещам, че зад него наклонът се увеличава. Колкото до Олифан, той е на ЧЕТИРИНАЙСЕТ, с ръце в джобовете на сакото си и с развята от вятъра коса.

— Няма ли да дойдете до мен?

— Не и без парашут.

— При все това, доколкото разбрах, умеете да поемате рискове.

В главата ми тревожно започва да припламва червена лампичка.

— Но не и подобни рискове — отговарям.

Очите ми вече напълно са привикнали с тъмнината — различавам ясно цифрата ДВАЙСЕТ, която действително се намира само на няколко сантиметра от ръба. Олифан стои с гръб към мен, все така с ръце в джобовете. Придвижва се с метър напред.

— Да се купува казино е рисковано, господин Цимбали…

Ето че си дойдохме на думата. Олифан изминава още един метър.

— Бих казал, че се равнява на разходка до осемнайсетата маркировка при силен вятър и проливен дъжд…

Мълчание. Най-сетне питам:

— Какво означава това? Предупреждение?

За миг той замръзва неподвижно, но ето че отново тръгва напред, и то все така с ръце в джобовете.

— Олифан, попитах ви нещо.

Той поклаща глава. И продължава напред. Вече се чувам да обяснявам как в резултат на една шантава игричка домакинът ми за вечерта е извършил двестаметров безмоторен полет, преди да се размаже на тротоара…

— Нещо друго, Олифан?

— Много сте ми симпатичен.

Е, аз съм дотук! Обръщам се и предприемам изключително предпазливо отстъпление до момента, в който усещам под краката си солидна и идеално равна повърхност.

Поглеждам назад — Олифан продължава да напредва, задържайки се с пети. Най-сетне спира.

— Осемнайсет и половина, бих рекорда.

— Има ли някаква клопка в сделката с казиното?

— Не, доколкото знам.

Не виждам лицето му, но за сметка на това чувам смеха му.

— При покупката ви именно аз бях посредник между моите клиенти и вас. Нима наистина смятате, че ще ви кажа, ако в сделката има нещо гнило?

Бях приклекнал, тъй като леко ми се бе завил свят. Изправям се.

— Тръгвам си, Олифан. Благодаря за вечерята. И лека нощ.

— Лека нощ.

На долния етаж икономът се появява в мига, в който се спускам по тясното дървено стълбище, и ми подава шлифера. Следвам го през низ от стаи. Сега трапезарията е пуста. Но не и гостната, или една от гостните — госпожа Олифан е тук, пльоснала се е в едно кресло, което смазва с месищата си. Колко ли тежи? Сто и трийсет килограма? В момента омита кутия шоколадови бонбони и гледа към мен.

— Лека нощ, госпожо.

Никакъв отговор.

И тогава буквално си плюя на петите.

Но я по-кротко, Цимбали! Пак си се разбързал. Нека започнем от самото начало.

Част първа

Сладоледите на Имама

1

Впоследствие, когато размислих добре, реших, че за всичко е виновна Сара. (Тя, разбира се, не е на същото мнение.) В крайна сметка идеята за закупуване на хотел, дори нещо повече — на верига хотели, беше нейна.

През пролетта на 76-а от невероятните перипетии покрай спекулациите ми с кафето бяха изминали почти шест месеца. През които си бях дал почивка и се държах почти прилично. Вярно, позволих си няколко незначителни удара, обменяйки един-два милиона долара в злато, в германски марки, в швейцарски франкове, в японски йени и дори в бразилски крузейрос; закупих някоя и друга облигация от Канада и Австралия, но, общо взето, нищо особено. Така де, колкото да поддържам формата, а иначе бях кротък като агънце.

И пътувах. Върнах се на Мария Кей — принадлежащия ми пустинен остров вдън Бахамския архипелаг, където със Сара Кайл и сина ми си играхме на Господин, Госпожа и Робинзон Крузо-Младши. Попътешествахме от Таити до Нова Зеландия, минавайки през Перу. Сара ме разведе дори из родната си Ирландия, за чието опознаване до момента бях отделял само времето между два полета. Посветихме доста време на ските в Аспън, щата Колорадо, в компанията на един приятел-инструктор, с когото се разходихме с хеликоптер над Канада, издирвайки девствени кътчета. През останалото време се наслаждавах на почивката си, наблюдавах как расте синът ми и как Сара управлява хотелите си (но не в качеството на собственик, а само на генерален директор, макар че най-малко десет пъти ѝ бях предлагал да ѝ ги купя).

Та през пролетта на същата 76-а година, месеци преди да чуя за „Белият слон“, за Олифан — човекът от терасата, за Хенри Чанс и Калибан, Сара изведнъж ми подхвърля:

— Вече не те свърта, Франц.

Поглеждам я удивено — точно в този момент се излежавам в един хамак на плажа на Монтего Бей в Ямайка, докато чисто голият ми син се забавлява да скача със събрани крака върху корема ми.

— Не ме какво!

— Не те свърта.

— Така ти се струва.

— И освен това пълнееш.

Явно смята, че е време да се отърся от летаргията си.

Виждала много добре, както твърди, че започвам да скучая и чудесно го разбирала — в крайна сметка съм бил само на двайсет и шест години и в кръвта ми било да препускам по света „С една дума, писна ми от теб, така ли?“ Изобщо не било така, просто според нея трябвало да се изсуля от тоя хамак и да направя нещо. И идеята ѝ за „нещото“ е съвсем конкретна — хотелска верига.

— На която директор да бъдеш ти.

— И дума да не става! Ако в света има някой, когото не искам за шеф, то това си точно ти, приятелче. Предпочитам да се наема по-скоро като чистачка.

И това, гарнирано с решителния и безапелационен довод, че държи на своята независимост. Преди всичко и над всичко! Вече на два пъти ѝ бях предлагал да се оженим. НЕ! „И защо не? — Ще поговорим пак, когато пораснеш.“ Точно в тези моменти ме дразни най-много. Тя е несъмнено единственият човек в света, който не ме взема мен, Цимбали, на сериозно. Единственият след самия мен, Цимбали.

Едно е сигурно: идеята за хотелска верига — за построяване или за купуване — изобщо не ме блазни. Първо, защото срещу осемдесет милиона долара не можеш да получиш кой знае какво. Освен това никак не ме въодушевява перспективата да си играя на кубчета с хиляди хотелски стаи. Бога ми, отсега се виждам как търча от хотел на хотел, за да проверя дали този или онзи управител не е отмъкнал сребърните ми лъжици! И все пак, за да удовлетворя моята любима ирландка, моля Марк Лаватер да ми изпрати от Париж подробно проучване върху хотелиерството в света.

Получавам отговора месец по-късно под формата на досие от четиристотин-петстотин страници, което нямам никакво желание да чета и в което подробно се излагат организационната структура и експлоатационните сметки на веригите „Хилтън“, „Шератон“, „Холидей Ин“, „Хаят“ и прочие. Увлекателно като телефонен указател.

Но един от сътрудниците на Марк е сметнал за уместно да подчертае с червено едно изречение, едно-единствено. Което казва всичко: „Шейсет процента от печалбите, реализирани от всички заведения на веригата «Хилтън» в света, идват само от хотела Las Vegas International Hilton.“ И в полето същият този сътрудник дава обяснение на феномена: „Това се дължи на казиното в хотела“.

Ето как започна всичко и как поех по пътеката на войната.

— Казино ли?

Трябва да е някъде към средата на юни. Най-вероятно 14-и. Времето в Ню Йорк е разкошно. Филип Ванденберг седи срещу мен и ме гледа така, сякаш му предлагам да се захванем с наркотрафик или да тласнем към проституиране цял колеж невръстни девойчета. Омразата, която храним открито един към друг, включва значителна доза игра, почти съучастничество. За пет години Ванденберг нито веднъж не ми се е усмихнал и никога не сме обядвали или вечеряли заедно. Освен това винаги е отказвал да се обръща към мен с малкото ми име и когато сме се озовавали в една и съща стая, неизменно се е старал да оставя помежду ни колкото се може по-голямо разстояние. Ако се срещахме на Yankee Stadium, сигурно щяхме да имаме нужда от високоговорители, за да можем да разговаряме. Но именно Филип Ванденберг преобърна земята, издействайки дори намесата на собствената си фамилия, за да ми осигури трийсетте и няколко милиона долара, които навремето ме спасиха. От своя страна, без да преставам нито за миг да демонстрирам антипатията, която изпитвам към него, аз вече пет години ползвам и заплащам богато и пребогато съветите му.

— Казино — кимвам. — Бих искал да закупя или да построя казино.

Той се намества в креслото, отпуска глава на облегалката и педантично събира върховете на пръстите си.

— Имате ли представа какви капитали ще трябва да се инвестират?

— Искам голямо казино.

— Тогава ще се наложи да пресмятате в стотици милиони долари.

— Ще счупя касичката си.

— Какво знаете за хазартната индустрия?

— Абсолютно нищо.

И това е самата истина — Сара ме обира най-редовно на gin-rummy и дори на Черен Петър ям пердах от четиригодишния си син. Да не говорим за двата долара и половина, които загубих при последното си посещение във Вегас.

— Чували ли сте някога за мафията?

— Два пъти съм гледал „Кръстника“.

— Забавно — процежда през зъби Ванденберг. — Много забавно.

И ми отперва ледена усмивка. Видно е, че искрено ме съжалява. Известно ли ми е, че мафията винаги е хранила и продължава да храни огромен интерес към игрите, било то във Вегас, в Атлантик Сити, в Сан Хуан в Пуерто Рико, на Бахамските острови и в куп латиноамерикански страни? Наясно ли съм, че в тези среди е дяволски трудно да направя дори крачка, без да се сблъскам с някоя фамилия?

— През 50-те години във Вегас — продължава Ванденберг, всичко, или почти всичко беше в ръцете на гангстерите. Нещата претърпяха известна промяна след разплитането на някои афери. Например, на аферата „Сребърната пантофка“, когато се разкриха злоупотреби в индустриални мащаби, позволяващи прането на колосални суми, спечелени от наркотрафик. В Невада въведоха ред в този хаос чрез комисията за хазартните игри. Щатът се възползва от правото си да отнема или да предоставя лицензи и привлече други инвеститори, които изместиха повечето от фамилиите. Това бяха петролни и филмови компании, хотелски вериги или милиардери от типа на Хауърд Хюс, които се чудят в какво да вложат парите си. Във всички случаи чудовища, поне от финансова гледна точка.

Подтекстът е повече от ясен — какво ще правя аз с моите нещастни осемдесет милиона долара между тези гиганти, от една страна, и големите бандити, от друга? Ще ме смажат толкова бързо, че и мокро петно няма да остане от мен.

— А другаде, освен във Вегас?

Филип Ванденберг ме поглежда със съжаление.

— Откажете се от тази идея. Вярно, наскоро позволиха хазартните игри в Атлантик Сити, но всичко навежда на мисълта, че положението няма да се различава от това във Вегас през петдесетте години. Не е изключено да бъде и много по-лошо, тъй като нюйоркският престъпен свят е несравнимо по-добре организиран от този в Невада, а и географски е разположен много по-близо. Откажете се, жив няма да се отървете. И не говоря само за пари.

Заровете са хвърлени точно в този момент и точно след това последно изречение. Приемам го като отправено ми предизвикателство, още повече че излиза от устата на Ванденберг. Сара е била права — през последните месеци съм се отпуснал, отдал съм се на лениво блаженство, станал съм напълно бездеен. Но ето че някъде в мен нещо се размърдва. По дяволите, та аз съм само на двайсет и шест години! В пенсия ли се каня да излизам, или що? Не подценявам предупреждението на Ванденберг. Ако съм дошъл първо при него, предпочитайки го пред Лупино, Розен и дори Лаватер, то в никакъв случай не е от симпатия, каквато изобщо не изпитвам към него. Но се научих да взимам под внимание заключенията на заместващия мозъка му компютър. Знам, че е напълно прав. Или по-скоро, че е почти напълно прав. Но знам също, че спечелих парите си, доверявайки се много повече на инстинкта си, отколкото на всички дадени ми досега съвети. Усмихвам се на Ванденберг.

— Да приемем, че няма да взема под внимание предупреждението ви.

Той свива рамене.

— В Щатите ли възнамерявате да осъществите операцията?

Идиотски въпрос. Не се виждам да направя дори опит да закупя Ангиенското казино, да не говорим за това в Монте Карло! Причини колкото щеш. Като се започне от размаха

Ванденберг, Човекът-Компютър, превключва на втора:

— В такъв случай ще трябва да отговаряте на три задължителни условия.

И навирва палец.

— Първо: решите ли да предприемете мащабна операция, ще са ви необходими неколкостотин милиона долара. Да речем, петстотин. Това предполага двайсет процента собствени фондове, лично участие. Сиреч, сто милиона. А вие ги нямате. Ще са ви необходими съдружници, които да представят всички необходими гаранции. И във всяко едно отношение. Все още сте далеч от този момент. Една петролна компания или друг гигант от този тип ще отхвърли предложението ви, защото няма да има нужда от вас. Колкото до класическите финансисти, те ще откажат да инвестират в сделка с хазартни игри. А всеки друг кандидат ще бъде подозрителен.

Идва ред на показалеца — Второ: разрешителното. Вие не сте американски гражданин и нито една комисия по хазартните игри няма да ви го издаде. Тези разрешителни са поименни, лични, издават се на конкретно физическо лице и никога на дружества. Тъй че ще ви се наложи да наемете някой американски гражданин, който никога не е имал проблеми със закона, знае всичко за хазартните игри и е наясно как се управлява казино, не поддържа съмнителни контакти, отличава се с добросъвестност и почтеност, с други думи, човек, на когото имате доверие — доколкото изобщо сте способен да се доверите някому, — и не на последно място човек, който да бъде свободен и да е съгласен да работи за вас.

Доколкото разбирам, в момента той ми описва невръстния Исус. И ме нервира.

— Нищо по-лесно — казвам.

Ванденберг вирва средния си пръст.

— Трето: теренът, бил той застроен, или не. Имам предвид терена, върху който ще издигнете вашето казино. Едно завършено и готово да функционира заведение би струвало изключително скъпо, петстотин милиона няма да стигнат. Ще ви трябват двойно повече. На ваше място — ако приемем, че съм достатъчно луд, за да се ангажирам с подобно начинание — бих избрал строеж или обновяване. Теренът, който ви предстои тепърва да откриете, трябва да се намира или във Вегас, или в Атлантик Сити. И трябва да е разположен в точно определен периметър, тоест, ако говорим за Вегас — на Стрип[2] или в близост до нея, а ако става дума за Атлантик Сити — на Броудуолк, или недалеч оттам. Подобни терени са рядкост. За тях непрекъснато наддават и цената им се качва всеки ден, превръщайки се в истинско предизвикателство за въображението.

Сега ледената усмивка на Ванденберг е отявлено садистична.

— Три условия, господин Цимбали. Смятате ли, че можете да ги изпълните?

И аз, разбира се, отговарям:

— На какво да се обзаложим?

След Ванденберг посещавам Розен и Лупино, на които също излагам плана си. Като се изключат някои дребни нюанси, и двамата реагират по един и същи начин — аз съм луд за връзване. Джими Розен придърпва един лист, откъснат от някакъв бележник, и започва да пресмята.

— Франц, в най-добрия случай това представлява инвестиция от четиристотин до шестстотин милиона долара.

— Мога да се оправя и с по-малко.

— Много бих се учудил.

И започва да се цупи, тъй като ужасно мрази да подлагат изчисленията му на съмнение.

— Джими, от опит глава не боли.

— Винаги сте имали екстравагантни идеи, но тази е наистина кошмарна. Но щом държа на нея — добре, ще потърси.

Същият сценарий и при Лупино. С тази разлика, че той започва да се превива от смях още при първите ми думи.

— Отново на линия, значи! То и аз се чудех, като те гледах как дремеш на слънце месеци наред. Колко голямо го искаш това твое казино и къде?

Най-странното е, че нямам ни най-малка представа. Минават десетина дни. Екипите на тримата ми адвокати са се захванали за работа, издирвайки нещо за закупуване или за реконструкция, което да отговаря на условията, определени от Ванденберг — тези три условия ми се струват и необходими, и предостатъчни. Както и, що се отнася до всяко поотделно, невероятно трудни за изпълнение. Помня много добре чувствата, които изпитвах през този юни на 76-а, когато Съединените щати празнуваха двестагодишнината от своето създаване — отчайваща несигурност и в зависимост от дните било желание да зарежа всичко, било, напротив, неистова жажда за действие.

И то до такава степен, че когато към 25 юни Марк Лаватер ми се обажда по телефона, аз нищо не му казвам. Интересува се дали досието върху хотелиерската индустрия, което ми изпрати, ми е било от полза. Избягвам да се впускам в подробности и отговарям, че съм поискал проучването от чисто любопитство и че засега нямам намерение да предприемам каквото и да било. Което е вярно на 25 и 26 и продължава да бъде вярно два дни по-късно, когато ми се обажда Лупино. Звъни ми в „Пиер“, тъкмо когато се завръщам от кратко посещение в Квебек, където отидох да хвърля едно око на колосалните строежи в залива „Джеймс“, във връзка с които квебекското правителство емитира облигации, интересуващи ме като капиталовложение.

— Франц, мисля, че открих нещо.

— Вегас?

— Атлантик Сити.

За миг изпитвам разочарование. Не познавам Атлантик Сити. Доколкото ми е известно, той е нещо като мъртъв град, един вид ghost town — град-призрак.

— Струва ли си?

Непоправимият Лупино радостно ме осведомява:

— Във всеки случай струва около трийсет милиона долара, приятелю!

Първата ми мисъл е, че се шегува. За разлика от забавните като катакомби Розен и Ванденберг, Джо Лупино притежава чувство за хумор, способно да издъни бронирана врата. Чувам го да добавя:

— Струва си, Франц. Трябва да отидеш да го видиш.

Не изпитвам никакъв ентусиазъм. Мечтата ми за казино доста смътна, между впрочем — включваше слънце, пустиня, особената атмосфера на Лас Вегас. А ето че ми предлагат атлантическите мъгли на едно мизерно градче, чието бъдеще според мен е вече в миналото.

— Франц, няма време. Не сме единствените мераклии.

— Утре.

Договаряме се да тръгнем с кола в един часа следобед на следващия ден. Джо Лупино ме запознава набързо с „изгодната сделка“: хотел с около четиристотин стаи, строен в началото на века, доста разнебитен, но с огромни салони, разположен на морския бряг в самия център на града, с излаз на алеите за разходка и със собствен пристан. Плюс пет акра терен, или около два хектара. Що се отнася до оборудването, всичко трябва да се започне от нулата. Съществува и една допълнителна трудност — сградата е обявена за landmark, тоест за исторически паметник според френската терминология.

— И трябва да платя трийсет милиона долара за този боклук?

— Можем винаги да се пазарим. Но според моите момчета си струва.

Съмнявам се. Изпитвам толкова желание да го видя, колкото и да се обеся. Но в крайна сметка…

— Добре, Джо. Утре в един.

Открай време съм убеден, че събитията никога не идват едно по едно. Изглежда съществува нещо като закон, според който „всичко се случва винаги едновременно“. И доказателството е налице. Същия ден съм на вечеря у семейство Розен. Големият син на Джими се готви да замине за Европа и по-точно за Париж, където ще прекара една година, преди да влезе в университета. Джими се притеснява малко от самотата, която очаква сина му от другата страна на Атлантика, и то особено във Франция — страна, където човек чудесно може да опропасти живота си. Предлагам му настойничеството на Марк и Франсоаз Лаватер.

— Ще им се обадя утре сутринта, за да ги предупредя.

Както и правя. Ахването на парижката секретарка на Марк ми подсказва, че се е случило нещо важно. Тя възкликва:

— Какво съвпадение, господин Цимбали! Тъкмо се канех да набера вашия номер в Ню Йорк, когато вие звъннахте. Господин Лаватер има да ви съобщи нещо важно…

И миг след това действително чувам необичайно развълнувания глас на Марк:

— Франц? Става дума за Хасан Фезали. Появи се отново.

2

Преди да стане мой приятел, Хасан Фезали беше приятел на баща ми. Държеше се като стар търговец на килими, но всъщност управляваше огромното състояние на един саудитски принц, милиардер в петродолари. Вярно, никога не ми беше правил подаръци, но винаги, когато имах нужда от съюзник, бе насреща ми — доброжелателен и готов ако не да приеме, то поне да изслуша доводите ми. И ето че преди година и половина изчезна. Внезапно. Напуснал най-нормално кантората си в Кайро на път за летището, откъдето трябвало да лети за някъде. Но така и не пристигнал там и повече никой не го видял. Мислех, че е мъртъв.

— Няма съмнение, че е жив — уверява ме от Париж Марк Лаватер. — Мога да го докажа.

Освен приятелските чувства, които изпитвам към Хасан, и любопитството да узная какво му се е случило, имам и още една причина да посрещна с най-искрено удоволствие новината за завръщането му — малко преди да изчезне двамата с него бяхме започнали една спекулативна операция с петрол. Подробностите са без значение — важното е, че тогава преведохме значителни капитали (деветнайсет милиона долара за Фезали, десет за мен и един за Лаватер) по една лихтенщайнска сметка. Специална клауза предвиждаше, че нито един долар от тези пари не може да бъде използван без единодушното съгласие на съдружниците или, в случай на смърт, на техни упълномощени представители. И тъй като Хасан не можеше да бъде обявен официално за покойник, въпросните капитали бяха замразени. Появата на любимия ми бедуин означаваше, че ще мога отново да разполагам с моите неизползваеми от година и половина десет милиона долара.

А и щях да се поразходя от Ню Йорк до Париж. Речено-сторено. Обаждам се на Лупино и въпреки протестите му отлагам посещението в Атлантик Сити, след което скачам в първия самолет.

— Писмото пристигна във Вадуц. Преди два дни. Ето фотокопието.

Вземам листа хартия, който Марк Лаватер ми подава. Текстът е кратък — няколко ръкописни реда. И е на английски: PLEASE TRANSFER SPOT VALUE ON NEXT 29TH JUNE 65,551.86 U.S. $ TO ACCOUNT 1543 ZSM WEINER BANK ZURICH ATTENTION MR. GUNTHARDT. Което ще рече: „Моля преведете в брой на 29 юни сумата от 61 551 щатски долара и 86 цента по сметка номер 1543 28М в цюрихската Вайнер Банк, на вниманието на г-н Гюнтхарт.“ И нищо друго, освен кода за достъп (секретен — знаем го единствено аз, Хасан и Марк, плюс банкера, разбира се) и подписът. Накратко, най-обикновено нареждане за трансфер до лихтенщайнските банкери.

— Всъщност — отбелязва Лаватер, — ти знаеш не по-зле от мен, че банката във Вадуц не може да изпълни това нареждане в този му вид поради клаузата, изискваща единодушното съгласие на тримата съдружници — Хасан, ти и аз. Хасан също го знае.

Което означава, че Фезали е изпратил писмото с единствената цел да привлече вниманието ни.

— Не виждам друго обяснение. Бил е сигурен, че банкерът във Вадуц ще ни предупреди незабавно, както той и стори.

Разглеждам внимателно фотокопието — вярно, почеркът е леко разкривен, но ми е безспорно познат.

— Даде ли го за експертиза? От Хасан ли е наистина?

— Практически не може да има никакво съмнение. Освен това не забравяй секретния код за достъп.

— И защо е тази странна сума — шейсет и една хиляди петстотин петдесет и един долара и осемдесет и шест цента?

— Нямам никаква представа.

Защо Хасан не е закръглил сумата на шейсет и две хиляди долара, например? Знам, че е стиснат, но все пак…

— Марк, залагам си главата, че Хасан е искал да ни каже нещо.

Но какво? Хваща ме яд, че не мога да проумея. Така или иначе, няма съмнение, че нареждането за трансфер е зов за помощ. И че е изключено този зов да се остави без отговор. Между впрочем, преди да пристигна в Париж, задействах друг механизъм — тъй като все още не мога да поискам намесата на официалната полиция (така де, на какво основание?), обърнах се към една частна детективска агенция, чиито услуги съм ползвал вече неведнъж. Ръководи я един тип, когото наричам Англичанина. Той е все тъй рус, все той флегматичен и все тъй придирчив към външността си.

— Вече сме на линия — уведомява ме той. — Направих всичко необходимо веднага след като ми се обадихте от летище „Кенеди“. Имам един екип във Вадуц, втори в Цюрих, в близост до Вайнер Банк, и трети, който е готов незабавно да се намеси при нужда. В момента, в който трансферът бъде реализиран между Лихтенщайн и Швейцария, тръгваме по следата. При положение, разбира се, че нашите швейцарски приятели не възразят. Те имат доста консервативни представи за банковата тайна.

И ме измерва с флегматичен поглед, сякаш току-що ми е разкрил Бог знае какъв секрет.

Напомням, че за да може да се осъществи трансферът, поръчан от Фезали, е необходимо задължително съгласието на останалите двама съдружници, сиреч — на Марк и моето. Тъй че приподписваме копието и за по-голяма сигурност аз незабавно потеглям за Вадуц. Писмото на Хасан е пристигнало на 25-и, самият аз пристигам в Париж в ранния следобед на 27-и и съм в Лихтенщайн същия ден вечерта. Правя така, че трансферът да може да се извърши на 29-и.

Междувременно продължавам да си блъскам главата над загадката 61,551.86. Опитвам всички възможни комбинации. Нищо чудно да е телефонен номер, макар че като хитрост едва ли би могло да се измисли нещо по-плоско. Но знае ли човек… Ако преместим запетаята, получаваме 615.51.86. В Париж, при това срещу луди пари, Лаватер мобилизира собствения си персонал и още една детективска агенция. И резултатите не закъсняват. Знаете ли колко седемцифрени телефонни номера има в света? Научавам го благодарение на така стеклите се обстоятелства — един милион шестстотин двайсет и осем хиляди и нещо. Но моите хрътки издирват общо четирийсет и осем абоната, отговарящи на номер 615.51.86. Първият е една стара дама инвалид от Калифорния, вторият — перачка от Рио, третият живее в Австралия…

… И всичко се оказва пълна глупост.

Зарязвам телефонните номера Опитвам с пощенските кодове. Спестявам ви подробностите, те са направо умопомрачаващи — за да се направи една най-елементарна проверка са необходими месеци. Отказвам се и от тях.

— Може би е уреждане на някакви сметки — подсказва ми Марк по телефона. — Нищо чудно Хасан да е заложник на някого и този някой да го е принудил да плати… Знам ли и аз…

— Сметката му за газта.

Шегувам се, но с половин уста. Тази загадка, която не успявам да разреша, ужасно ме дразни. При все това съм сигурен в две неща: нареждането за трансфер съдържа някакво послание и това послание е предназначено лично за мен. А ето че не го разбирам! Времето напредва — ако не направя нещо, преди трансферът да е пристигнал в Цюрих, шейсетте и една хиляди долара ще се изгубят нейде в банковите меандри ведно с нашата следа. На двайсет и осми сутринта съм в Цюрих и нахълтвам почти с взлом при лицето Гюнтхарт, чието име фигурира върху нареждането за трансфер. Той е най-обикновен банкер, който изключително любезно се прави на пълен глупак.

— Как, казахте, е името?

— Хасан. Хасан Фезали.

И се впускам в обяснения: внезапното изчезване на Хасан, създаването на нашето дружество в Лихтенщайн, случаят със замразените авоари, писмото и прочие. Гюнтхарт ме наблюдава с безизразен поглед.

— Господин Цимбали, несъмнено са ви известни законите, които регламентират опазването на банковата тайна в нашата страна.

— Но тук става дума за човешки живот!

Стена. Нищо няма да измъкна от него, това животно би се оставило по-скоро да го убият на място. Връщам се при Англичанина, който ме е придружил до Швейцария и ме чака на Парадеплац.

— Ако някой изобщо може да направи нещо, то това е само швейцарската полиция — отбелязва той.

Вече съм мислил за това. Ала предварително знам въпроса, който ще ми зададат швейцарските власти: разполагам ли с доказателства? Не, има само едно решение, едно-единствено. Следващите три часа са истинска лудница — използвам ги, за да изнамеря самолет, способен да излети незабавно и да измине четири хиляди километра, тъй като с всеки редовен полет бих изгубил прекалено много време.

В крайна сметка излитам на 28-и малко след три следобед цюрихско време. И все още е светло, когато кацам в Риад, Саудитска Арабия. Предупредени от Лаватер, който им е телефонирал от Париж, за да им съобщи за пристигането ми, двама млади мъже, облечени по европейски, но забрадени с щампа на червени и бели райета, ме чакат в подножието на стълбата, която докарват специално за мен, за да ми спестят формалностите. Не успявам дори да усетя жегата, тъй като незабавно ме настаняват в един климатизиран ролс-ройс.

— За първи път ли посещавате нашата страна?

Отговарям утвърдително. Чувствам се леко замаян. Ролсът си проправя път сред колите с мощни изсвирвания на клаксона.

— Принц Азиз ви очаква, господин Цимбали. Той храни най-топли приятелски чувства към Хасан Фезали.

Аз също.

Принц Азиз ми е връстник. Виждал съм го един-единствен път, и то преди години, в хотел „Париж“ в Монте Карло, седнал пред суфле от лангусти и порция печена мерлуза с маруля. И още тогава изпитахме симпатия един към друг.

Той търпеливо ме изслушва, докато му разказвам цялата история. В заключение отбелязвам:

— Сега съм убеден, че Хасан е жив. Или че е бил все още жив преди три-четири дни.

Мълчание. Изведнъж изпитвам неприятното усещане, че събеседникът ми не само знае това, което току-що съм му съобщил, но и че знае много повече от мен. И ето че изплюва камъчето:

— Мислех, че сте в течение. Хасан изчезна през януари миналата година. От февруари всеки месец плащам по двеста хиляди долара, за да го запазя жив.

Принцът прави знак. Донасят снимки, върху чийто гръб са отбелязани датите месец след месец от февруари 75-а до юни 76-а — почти идентични, с изключение на някоя и друга незначителна подробност. На всички тях се вижда Фезали, прав или седнал и държащ в ръка разгънат вестник, чиито заглавия позволяват да се уточни датата, на която са направени снимките. Питам:

— Къде го държат?

— Нямаме представа, разбира се.

Декорът зад Хасан не позволява да се разбере каквото и да било. Той се състои от най-обикновен бял чаршаф, опънат очевидно на стена. Колкото до вестниците, те включват почти цялата световна преса.

— И кой го държи заложник?

— Това също не знаем.

Впивам поглед в черните очи на саудитеца. Недоумявам: възможно ли е, особено като се имат предвид огромните средства, с които разполага, да не е предприел нищо? Дори не се налага да му задавам въпроса — той го предусеща и пояснява:

— Парите за откупа се превеждат всяко първо число на месеца по шифрована сметка в Швейцария. Първият път се опитахме да проследим пътя им…

Прави кратка пауза, посочва снимките и добавя:

— Огледайте внимателно снимката от април…

Подчинявам се. Отначало не забелязвам нищо особено.

— Лявата ръка — казва Азиз.

Буквално подскачам — на лявата си ръка Хасан има само четири пръста! Азиз продължава:

— Два месеца по-късно направихме втори опит, като взехме всички възможни предпазни мерки. Разгледайте снимка номер шест от юли…

Този път потръпвам от ужас — след кутрето са отрязали първите две стави на безименния и на средния пръст.

— И ни предупредиха, че следващия път той ще остане просто без ръка.

Принцът безрадостно се усмихва:

— Господин Цимбали, изпитвам към Хасан не само най-искрени приятелски чувства, но и особено силна привързаност. И не искам да го накълцат на парчета. Предложих огромна сума за освобождаването му, но ония не си направиха труда дори да ми отговорят. Не знам чий заложник е, както и не знам защо и за колко време. Но държа да го запазя жив. И ви предупреждавам: направите ли нещо, независимо какво, което би застрашило живота му, няма да имам повече никакви основания да изпитвам към вас симпатията, която ми вдъхвате.

Той ме гледа втренчено и аз тозчас си спомням, че се намирам в една изгубена сред пясъците столица, където с превелико удоволствие раздават правосъдието с брадва.

Въпреки това правя последен опит. Твърдо съм убеден, че по един или друг начин Хасан си е послужил с писмото от Вадуц, за да ни предупреди, да ни предостави нова следа, различна от досегашната. За мен е очевидно, че шейсетте и една хиляди долара нямат нищо общо с двестате хиляди, превеждани всеки месец в качеството на откуп. Това са две отделни операции…

— Хасан е успял да устрои клопка на похитителите си. И двамата знаем колко е хитър. Не отговорим ли на призива му, ще го осъдим окончателно на смърт.

А сам аз не съм в състояние да се преборя с швейцарската система. Но ако той, един саудитски принц, способен да си осигури подкрепата на правителството в Риад, се съгласи да поиска сътрудничеството на швейцарските власти по дипломатически път, то тогава швейцарците…

Но напразно си хабя думите. Азиз се изправя.

— Губите си времето, господин Цимбали.

Изигравам последния си коз:

— А ако дешифрирам съобщението на Хасан? Ако успея да разбера какво се опитва да ни каже?

— Прочетох писмото, което ми показахте. Не мисля, че то съдържа нещо повече от едно най-обикновено нареждане за трансфер.

Можех веднага да напусна Риад. Но оставам, отказвайки да призная поражението си. Секретарите на принца са ми запазили апартамент в „Риад Интерконтинентал“, където гъмжи от чуждестранни делегации, дошли да изпросят някой и друг петродолар. Телефонирам на Марк в Париж. Нищо ново. Поне що се отнася до Хасан.

— За сметка на това Джо Лупино се обади два пъти. Става дума за някакъв хотел в Атлантик Сити. Джо настоява за бързо решение. Франц, не съм в течение на случая. Да не си решил да купуваш хотел?

По дяволите Лупино и Атлантик Сити! Изобщо не ми е до това…

— Франц, Джо ужасно настоява…

Долавям в тона на Марк Лаватер лека нотка на яд. Той е безспорно човекът, на когото се доверявам най-много на света, а ето че все още не съм му казал нищо за плановете си за казиното. Но нещата се развиха толкова бързо…

— Ще ти обясня, Марк. Но по-късно.

Той затваря първи и разбирам, че се чувства засегнат.

Толкоз по-зле, ще му мине! Отново се втренчвам във фотокопието, направено във Вадуц. Това започва да ми намирисва на фиксидея: Please transfer spot value… Усещам, че ме хващат лудите, и то до такава степен, че ако се обаждам на Розен, то е по-скоро, за да избия от главата си натрапчивите мисли, отколкото от необходимост.

— Джими, става дума за онази история с казиното. Джо Лупино твърди, че е намерил нещо интересно в Атлантик Сити. Осведомете се по въпроса, но без той да знае. Искам да направите проучване независимо от работата на Лупино и на когото и да било другиго.

Той се съгласява без коментари и заявява, че веднага се захваща за работа. Всичко щяло да бъде готово до две седмици. Не по-рано, иначе нямало да бъде сериозно.

Едва сме затворили телефона и аз поръчвам нов разговор. Този път с Ванденберг, на когото нареждам да ми изготви досие върху Атлантик Сити.

— Разполагате с две седмици — уведомявам го.

Искам за трети път връзка. Гласът на Лупино издава нетърпение, ако не и нервност.

— За Бога, Франц, къде си?

В Риад е вече нощ. Саудитска Арабия изобщо не я е грика за часовите пояси — тук сверяват часовника си по изгрева и залеза на слънцето.

— Къде си, Франц?

— На гърба на една камила. Джо, затвори си за малко устата, ако обичаш. Добре, кълнеш ми се, че сделката в Атлантик Сити била фантастична, тъй че дадено — ще се пробвам. Но те моля, без нерви. Виж се с твоите продавачи и им поискай от мое име едномесечна опция[3].

— Няма да се съгласят. Ти не си единственият потенциален купувач…

— Това е твоя грижа. Едномесечна опция. (Пресмятам набързо: намерените от Джо продавачи искат за стария си хотел трийсет милиона долара, значи…) Предложи им двеста хиляди долара.

— Трудно ще стане.

— Не ти плащам, за да ходиш да гледаш мачовете на нюйоркския „Космос“. И ако ме забъркаш в някоя гнила история, именно от теб ще си искам тези двеста хиляди…

И в същия миг едва не изкрещявам.

През цялото време, откакто съм налапал телефона, тоест от разговора ми с Марк до сегашния с Джо, фотокопието на нареждането за трансфер е непрекъснато пред очите ми. И изведнъж една дума, една-единствена дума буквално ми се набива в очите, заслепявайки ме като слънчев лъч. О, по дяволите!

— Джо, действай. Ще ти се обадя утре.

И затварям, без да му оставя време да изрази поредния си протест. През следващите минути от рецепцията на „Интерконинентал“ ми изпращат поисканите от мен списъци и информации. Няколко елементарни операции на моя джобен калкулатор и резултатът е налице. Отново грабвам телефона. Няма никакво време за губене — ако не бъркам както обикновено, в Париж и Цюрих трябва да е около осем вечерта, което означава, че ми остават някъде между дванайсет и шестнайсет часа, преди шейсетте и една хиляди долара да напуснат Вадуц. Толкова съм възбуден, че подскачам на място. Цели петнайсет минути разправии, молби, заплахи, но не, Негово височество не е в дома си, Негово височество присъства на прием в двореца Ал Ма’атар и Негово височество…

Най-сетне прозвучава гласът на Азиз:

— Господин Цимбали, надявам се, че не ме безпокоите напр…

Прекъсвам го крайно непочтително:

— Открих. Знам къде е Хасан.

SPOT!

Терминът означава „в брой“ и нищо друго. Но иначе не е толкова просто. Защото на практика един обикновен банкер или финансист като вас и мен никога не би го използвал при изготвянето на нареждане за трансфер. Той ще напише или ще телексира на английски Please transfer (или forward) immediately… Или в краен случай, ако е чак такъв маниак на прецизността, ще използва cash, което също означава „в брой“.

Spot е термин, използван от банковите специалисти по валутен обмен, които в продължение на години получават и изпращат нареждания за обръщане на една валута в друга, като се започне от долара и швейцарския франк и се стигне до холандския флорин и монголската тугрица (което се случва доста рядко). Самият аз съм извършвал подобни операции, без обаче да мога да се меря с Хасан Фезали, който е истински ас в тази област. Азиз ме поглежда мрачно:

— И ме накарахте да напусна приема, за да ми съобщите това?

Подавам му един от списъците, предоставени ми от рецепцията на „Интерконтинентал“. Той включва всички валути в света, като съответните страни са подредени по азбучен ред — от Абу Даби (където си купуват ролсове с бахрейнски динари) до Замбия (където за един стар велосипед ти заплащат с два-три тона куаши, делящи се на свой ред на нгуеи). Обяснявам:

— Хасан е вмъкнал в текста думата spot, докато в действителност би трябвало да се въздържи от използването ѝ или да прибегне до друг термин. Повече от ясно е, че е искал да ни наведе на мисълта за обменна валутна операция. Сега обърнете внимание на цифрата 61 551,86. Най-малкото, което може да се каже за нея, е, че не е кръгла. Затова взех този списък и започнах да изчислявам: ако при отварянето на пазара на 29 юни обменим 61551 долара и 86 цента, в коя валута ще получим кръгла цифра? Установих, че има една-единствена такава валута.

Позволявам си лукса да направя малка пауза, колкото да демонстрирам невероятната си интелигентност.

— Една-единствена, Ваше височество, и това е риалът или ирито на Йеменската арабска република. Хасан е пленник някъде в Северен Йемен.

3

Няма нищо по-лесно от това да убедите швейцарската полиция и швейцарските банкери да вдигнат табуто над банковата тайна и да ги накарате да ви разкрият колко притежава по сметката си господин Еди-кой си, откъде има тези пари и какво се кани да прави с тях.

За тази цел е необходимо да отговаряте само на три условия:

— годишният ви доход да възлиза на около един милиард долара, освободени от данъци;

— да се радвате на безрезервната подкрепа на едно законно и суверенно правителство, чийто външен дълг се доближава до абсолютната нула;

— да изложите пред швейцарците една наистина основателна причина.

Знам, че става бързо и лесно, защото Азиз го прави. И то за нула време. Едва-що замлъквам и той се свързва със своя братовчед, министър-председателя, който се обажда на своя братовчед, министъра на външните работи, който на свой ред вдига телефона и се обажда на един техен общ втори братовчед, който е посланик в Швейцария. И който още сутринта на 29 юни информира швейцарското правителство, че е извършено престъпление от общ характер, и по-конкретно отвличане, чиято жертва е най-добрият съветник на един член на кралската фамилия, и предоставя като доказателство исканията за изплащане на откуп и резултатите от проведените от саудитската, египетската и други полиции разследвания през януари 75-а и през следващите месеци. В резултат на което от правителство на правителство и от полиция на полиция се стига до заключението, че се налага банковата тайна да бъде действително нарушена. Но внимание: само колкото е необходимо и нищо повече! Така че към два следобед на 29 юни, или някъде около обяд швейцарско време, Англичанина ми се обажда от Цюрих и флегматично ме уведомява:

— Разполагаме със следа. Или поне с началото на следа.

Човекът, който е открил шифрованата сметка в Цюрих, се казва Белкасем. Дал е адрес в Лондон. Проверихме — адресът е фалшив.

— Знае ли се какво ще стане с шейсетте и една хиляди долара?

— Те трябва да бъдат преведени днес в Люксембург. Швейцарската полиция си има собствена финансова комисия, така че ще можем да ги проследим. Независимо къде ще бъдат преведени.

Англичанина е настроен оптимистично. Аз също, но само на моменти. Все още съм в Риад, преди всичко, защото Азиз ме покани — този път в качеството ми на негов личен гост. При все това поканата е малко обезпокояваща — очевидно съм предварително нарочен като виновен за онова, което ще се случи с Хасан Фезали. И това логично ме навежда на мисълта за крехкостта на дедукциите ми — ами ако греша? Ако чисто и просто съм подценил хитростта и издръжливостта на моя стар приятел? На снимките, които ми показаха, той изглежда силно белязан от пленничеството си. Главният довод, на който се позовах, за да накарам Азиз да пристъпи към действие и да поиска намесата на правителството си пред швейцарските власти, е следният: убеден съм, че Хасан е успял да подкупи някой от пазачите си, предлагайки му повече от шейсет хиляди долара (истинско състояние в Йемен) без знанието на останалите похитители.

Но ако бъркам и действията ми изложат на опасност живота на Фезали, светът със сигурност ще се окаже тесен, за да се спася от гнева на Азиз.

Междувременно Лупино отново се обажда: готово — получил е опцията, която исках за хотела в Атлантик Сити.

— Но срещу двеста и петдесет хиляди долара и само за три седмици, Франц. Не можах да изкрънкам нищо повече. Разполагаш със срок до 21 юли, когато трябва да вземеш окончателно решение.

Другояче казано, ако до тази дата не потвърдя покупката на хотела — който изобщо не съм виждал, мътните го взели! ще загубя четвърт милион долара.

— Колкото до цената — додава Джо, — продавачите продължават да настояват за трийсет милиона. Но мисля, че ще можем да се преборим за по-малко. Да речем, за двайсет и седем-двайсет и осем.

— Ще видим.

Същия ден, сиреч пак на 29 юни, Лаватер на свой ред ми се обажда. Уведомявам го, че най-сетне съм успял да накарам Азиз да се задейства. Той моментално засича слабото място в позициите ми:

— Ако намесата ти докара допълнителни неприятности на Хасан, Азиз наистина ще ти вдигне мерника.

— Благодаря за успокоението.

— Трябваше да оставиш грижата за това на полицията, фактът, че си поверил случая изцяло на Англичанина, увеличава значително рисковете, които поемаш.

— Имам повече доверие в Англичанина, отколкото във всички ченгета на света. А и в случай на успех заслугата ми ще бъде двойно по-голяма.

Но това не са единствените причини. В интерес на истината, дори Азиз не знае, че използвам Англичанина. Несъмнено подозира, че съм наел частни детективи, но не знае нищичко за тях. Въздържах се да споделя каквото и да било в това отношение. От предпазливост — не забравям, че вторият опит на саудитците да се доберат до похитителите е завършил с провал, въпреки вземането на „всички възможни предпазни мерки“. Резултат: Хасан се лишава от още два пръста. А ни най-малко не държа да насърчавам касапницата.

И отново на 29 юни Англичанина пределно иносказателно ме информира докъде е стигнал:

— Парите не останаха дори и час в Люксембург. Едно нареждане за трансфер току-що ги препрати в Рим.

И по-точно в една банка, която Англичанина незабавно поставя под наблюдение със съдействието на италианската финансова полиция. Никакъв резултат: изминават два дни, без никой да прояви дори минимален интерес към шейсетте и една хиляди долара. Лично аз съм все още в Риад, където виждам наистина всичко, което си заслужава да се види, като се започне от един бивш вицепрезидент на Щатите, който в буквалния смисъл ходи от врата на врата за сметка на някаква компания, произвеждаща бронирани жилетки, и се стигне до една банка, управлявана и посещавана единствено от жени (доколкото разбрах, Корана нямал нищо против това), в която, миг след като прекрачвам прага ѝ, се сблъсквам с две въоръжени до зъби девойки.

На 2 юли в Рим най-сетне настъпва раздвижване. Англичанина ме уведомява:

— Току-що пристигна ново нареждане за трансфер. Следващ адрес: Бейрут.

— Откъде дойде нареждането?

— От една лондонска банка, но тя само го е препратила. Действителният източник е Кайро. Един от екипите ми вече е на път за там.

Самият Англичанин заминава за Ливан по следите на шейсетте хиляди долара. Оказва се, че с него споделяме едно и също усещане: не е изключено почти смехотворният лукс да вземаш толкова предпазни мерки, за да разкарваш по света една относително скромна сума, да означава, че някой чисто и просто се забавлява за наша сметка. Но и двамата смятаме, че си имаме по-скоро работа с аматьор, опитващ се да заличи следите си, който несъмнено е наясно с някои банкови процедури, но в никакъв случай не е истински специалист. С други думи, първоначалната ми хипотеза, а именно, че някой от похитителите на Фезали играе своя собствена игричка, придобива все повече тежест (истинските извършители на отвличането — тези, които от година и половина получават откупа — проявяват значително по-голяма интелигентност).

— И според мен крайното местоназначение е Кайро — заключава Англичанина.

Така и се оказва: на 3 юли една бейрутска банка действително кредитира сметка в Maha & Moore Bank в Кайро. За разлика от досегашната си практика във Вадуц, Цюрих, Люксембург, Рим и Бейрут, този път Англичанина не установява контакт нито с управата на банката, нито дори с каирската полиция. Заявява, че се доверява на инстинкта си и че отсега нататък иска да работи само със своите хора и без ничие официално съдействие. И заминава за Кайро, откъдето ми се обажда на 4-и сутринта:

— Човекът, когото търсим, е тук.

Три часа по-късно — след доста остър разговор с Азиз, който ме упреква за прекалената ми дискретност спрямо него, но все пак ми позволява да напусна Саудитска Арабия, без преди това да ме накълца на резенчета — аз на свой ред хващам първия самолет за египетската столица.

— Това е той.

През задното стъкло на колата виждам млад, около двайсет и пет годишен мъж, облечен по европейски. Намираме се в квартал Шубра. Колата, с която Англичанина ме посрещна на летището, е паркирана в самото начало на Газира ел-Бадран, най-голямата търговска улица в района, където живеят каирските християни — сирийци, ливанци и други.

Мъжът върви към нас и рано или късно ще ни задмине. Той е дребен на ръст, доста мургав, с къси мустачки. И определено няма вид на човек, който е изобретил топлата вода.

— Защо да е той? Защо точно той?

— Първо, защото работи в Maha & Moore Bank като писар. Второ, защото се основаваме на първоначалната ви хипотеза и на секретното послание, изразено чрез обменна валутна операция. И ми се струва, че сте прав. Не знам защо казвам „струва ми се“ — вие безспорно сте прав. Нашият човек е йеменец. Роден е в едно затънтено селце в днешния Северен Йемен. Преди пет седмици е взел годишния си отпуск и е отскочил до дома си, за да разцелува семейството си. Нормално. Онова, което е не чак толкова нормално, е, че се е върнал в Кайро само след шест дни престой в родното си село. Обиколихме бюрата на всички авиокомпании — веднага след завръщането си в Кайро той е взел полета за Бейрут, Рим и Цюрих. Между Цюрих, Вадуц и Люксембург несъмнено е пътувал с влак, тъй като не разполага с големи средства. От Цюрих е отлетял за Лондон, след което се е върнал тук. Заснехме го, разбира се, и изпратихме снимката му на банкерите във Вадуц и Цюрих, които веднага го разпознаха. Именно той е Белкасем, който устрои такова пътешествие на шейсетте хиляди долара.

— И как се казва?

Англичанина благоволява да отдръпне за миг своята Craven-А от устните си и процежда:

— Юсуф Някойси.

Мъжът минава покрай нас. Достатъчно е да протегна ръка през отворения прозорец, за да го сграбча.

— Свързан ли е по някакъв начин с отвличането на Фезали?

Не. По този въпрос Англичанина има своя теория, която доста се доближава до моята. Юсуф е отишъл да се изфука в родното си село, научил е по някакъв начин за похищението на Фезали, видял се е с него и му е изкрънкал шейсет хиляди долара. Може би срещу обещанието да предаде призива му за помощ.

— И Хасан е излязъл още по-хитър от него. Но това означава преди всичко, че той се намира някъде в околностите на въпросното село.

— Точно така — кимва Англичанина.

Мъжът изчезва от погледа ни сред най-шумната тълпа в света, насочвайки се към централната гара и статуята на Рамзес. Учудвам се, че не го следят.

— Следят го. Петима от хората ми вървят по петите му.

— Никога не мога да видя вашите хора.

— Именно заради това работят с мен. В противен случай веднага бих ги изхвърлил на улицата. Господин Цимбали, съществуват три възможности: в първия случай можем да го предадем на египетската полиция и дори на саудитците за съучастничество в отвличане и за изнудване. Или пък сами да се заемем с него и да го накараме да проговори. И ще го накараме, бъдете сигурен…

Срещам погледа му. Как ли пък не! Изобщо не се виждам, та ако ще и само като статист, в сценки с изтезания. Дори да става дума за гъделичкане. Натъртвам:

— Третата възможност.

— Вие плащате.

— Ще ви призная, че и аз го забелязах.

Третата възможност, естествено, е да не предприемаме нищо срещу Юсуф, да се държим така, сякаш той изобщо не съществува… и в същото време да отскочим да хвърлим един подробен панорамен поглед на пейзажа в Северен Йемен…

— Кой Йемен беше република, и то малко по-лява от Сталин?

— Южен. Нас ни интересува Северен.

… Тъй де, върви да хвърлиш едно око, за да се опиташ да откриеш Хасан. Много по-лесно е да го кажеш, отколкото да го направиш. Това, което знам за Йемен, би се събрало върху една таксова марка, но не вярвам, че там може да се отиде така, както се ходи в Швейцария. Доколкото ми е известно, по ония места е пустиня и цари страхотна дивотия.

— Дори още по-лошо — отбелязва Англичанина. — Мястото се нарича Руб ел-Хали. Правителството в Сана — това е столицата — упражнява върху него чисто теоретична власт. Местните жители са открай време въоръжени до зъби и бихме минали там толкова незабелязано, колкото един лондонски банкер с раиран панталон през нудистки плаж.

И ми се усмихва, доволен и предоволен от чувството си за хумор.

Що се отнася до вероятността да изпратим там отряд наемници, подбрани по холивудски маниер измежду елитните стрелци — независимо дали операцията ще бъде финансирана от мен, или от принц Азиз, — то двамата решаваме, че е по-добре изобщо да не мислим за това. Въпреки че няколко часа премятам подобна идея в главата си. Но освен факта, че ми липсва какъвто и да било опит в това отношение, опасявам се, че едно освобождаване със сила би могло да изложи на опасност живота на Фезали, а това е риск, който не искам да поемам. А и всъщност как да организирам такъв отряд, без новината тутакси да се разчуе? Четвърти юли е и все още нищо не съм казал на Азиз, който е в пълно неведение относно разкритията ни. Макар че като се замисля, започвам да изпитвам някои съмнения — струва ми се напълно възможно отсъствието на Фезали да устройва чудесно някого или неколцина от най-близкото обкръжение на принца, които може би биха се чувствали още по-добре, ако той изчезне окончателно, оставяйки мястото свободно. Кой знае… Не, така или иначе, ще действам сам.

Още повече че по мое убеждение разполагам с два коза, които ще ми позволят да действам по свой начин, без насилие. Единият ми коз е Англичанина, който е открил някой, който познава някой, който познава някой, който познава чудесно пустинята Руб ел-Хали и двата Йемена, Северния и Южния.

А освен това ми хрумна и една идея. Смехотворна, странна и дори откачена идея, която обаче дяволски ми харесва.

4

В Кайро наемам апартамент в „Нил Хилтън“, който, както сочи и името му, гледа директно към реката. Вечерта на 4 юли току-що съм се свързал по телефона с Адриано Лета в Рим, когато Англичанина отново се появява и ме уведомява, че е намерил някой, който познава някого, който… и т.н.

— Той е тук. Трябва да го видите.

— Един момент.

Обяснявам на Адриано Лета (един от най-сигурните ми сътрудници в Европа) какво искам да направи и как трябва да го направи. Той ни най-малко не се учудва и се интересува само с колко време разполага. „Колкото по-рано, толкова по-добре.“ Съгласява се и заявява, че ще има грижата.

Това е едно от качествата на Адриано, които ценя най-много: ако му телефонирам, за да му съобщя, че съм купил Айфеловата кула и Бруклинския мост, за да ги превърна в кламери, той ще се задоволи просто да попита: „И по колко да продавам на парче въпросните кламери?“ За разлика от него Англичанина, който проследява разговора ни, за първи път изневерява на природата си и вперва в мен сащисан поглед.

— Наистина ли ще го направите?

— Все по някакъв начин трябва да информирам Хасан, че съм получил съобщението му, че съм го разбрал и че съм се заел с разрешаването на проблема.

— No comment — отбелязва Англичанина, възвърнал обичайната си флегматичност.

След което въвежда специалиста по Йемен. Който, сам по себе си, напълно си заслужава пътуването дотук. Аз лично далеч не съм великан и нерядко ми се налага да виря глава, за да погледна събеседниците си в очите. Този път обаче налице е точно обратният случай. Субектът, който ми е доведен от Англичанина, е висок най-много метър и петдесет, почти толкова широк и носи на главата си колониална каска „а ла Кичънър“ — същински Хенри Мортън Стенли, гледан в криво огледало. И ме наблюдава с най-искрена омраза (много скоро ще установя, че той гледа със същата ненавист който и да е, и то по простата причина, че ненавижда всички без изключение). Това, което знам за него, се съдържа в няколко думи: бивш капрал от британската армия, който е служил в Аден и околностите по времето на Британската империя, влюбил се е до полуда в Йемен, останал е там след изтеглянето на армията на Нейно Величество и се е опитал да обедини двата Йемена. Напълно безрезултатно — в заключение е бил най-безцеремонно изхвърлен от страната. Накратко, нещо като Лоурънс Арабски, само че недоносен и в известен смисъл втора употреба.

Който ми подхвърля презрително:

— И си въобразявате, че е много лесно да се освободи един от пленниците на Аш-Шаафи? Наистина ли смятате така?

Зяпвам от изумление — кой е тоя Аш-Майната му, за когото никога не съм чувал? Оня пренебрежително се подсмихва. Аш-Шаафи бил почти със сигурност човекът, който държал Хасан Фезали пленник в замъка си.

— Само той ще е, гадината проклета! Аш-Шаафи управлява тъкмо родното село на вашия Юсуф.

След което се изхрачва върху хилтънския мокет, но все пак благоволява да ми обясни, че въпросният Аш-Шаафи е своего рода местно величие, разпореждащо се пълновластно в едно селце-крепост, разположено в Йеменските планини на прага на абсолютно кошмарната пустиня Руб ел-Хали. И че е готов на всичко за пари.

— До такава степен, че да отвлече в центъра на Кайро финансист като Хасан Фезали?

Не трябваше да го казвам — Лоурънс Арабски II ме поглежда така, сякаш има пред себе си пълен малоумник.

— Това копеле Аш-Шаафи не знае нито какво е Кайро, нито къде се намира. Ако е складирал вашия Фезали в бърлогата си, то е, защото някой друг мръсник му го е поверил да го пази.

Двамата с Англичанина се споглеждаме — това потвърждава подозренията ми, че Фезали не е отвлечен само заради откуп. Очевидно в цялата тази история има пръст човек от обкръжението на Азиз. Може би от завист, а може би и подкокоросан от някой Мартин Ял. Накратко, постъпих добре, като реших да спестя на Азиз информацията за сегашните ми и бъдещи действия.

— Може ли да се опитаме да нападнем селото?

Лоурънс Арабски II отново се взривява — за това нямало да стигне и цяла дивизия парашутисти. А и видел ли, че се задава навалица, Аш-Шаафи моментално щял да се отърве от пленника си, дори и заради това да се наложело да го изяде под формата на шишчета.

— В такъв случай не бихме ли могли да го откупим?

В отговор се разнася ядно изцвилване:

— И как смятате да се свържете с него? По телефона? Та по ония краища си е живо средновековие. Няма дори път, по който да се доберем дотам. А дори и да предположим доуточнява той, — че се метна на една камила и отида да преговарям на място, най-хубавото, което би могло да ми се случи, е на свой ред да стана пленник.

В този момент на разговора ни Лоурънс Арабски II започва сериозно да ми се разхожда по нервите. Не е възможно да няма някакъв изход, по дяволите! Англичанина се намесва през смях:

— Би трябвало да споделите с нашия приятел идеята си…

И защо не, в крайна сметка? След като веднъж вече съм го докарал дотук! Тъй че си поемам дъх и се впускам в обяснения какво подготвя в Рим Адриано Лета с обичайната си ефикасност. Очаквам ново вулканично изригване. Нищо подобно. Напротив. Мълчание. И за пръв път от момента на запознанството ни Лоурънс Арабски II ме поглежда едва ли не с уважение.

— Ето най-сетне една интелигентна идея — отбелязва той. Крайно време беше. Така може и да се получи. Страхотна тъпотия, но нищо чудно да се получи. Виж, това да.

Излитаме от Джибути около осем сутринта на 7 юли Адриано Лета (който, освен още куп други езици, говори перфектно арабски), Англичанина, Лоурънс Арабски II, един експерт по парашутизъм и моя милост. На щурвала е любимият ми пилот Флинт, пристигнал специално за случая от Флорида. Самолетът е Дакота-3, нает не без известни затруднения в Адис Абеба. В Етиопия се вихри революция и собственикът на самолета искаше да ми го продаде.

Шестте контейнера ведно с парашутите си са струпани до вратата, през която ще ги експедираме. Между другото, чудя се как ли ще стане това. Преди малко се опитах да повдигна един и не успях дори да го помръдна. Всеки от тях, включително собствено тегло и съдържание, със сигурност тежи някъде между сто и петдесет и сто и осемдесет килограма. Че идеята ми е щура, щура е, в това няма съмнение. Какви ги къдря тук, играейки си на оперетен авантюрист, след като би трябвало да бъда в Париж, в Ню Йорк, в Сен Тропе или в Атлантик Сити, за да огледам стария хотел, който вече ми струва двеста и петдесет хиляди долара? Или най-малкото в Ямайка при сина ми и Сара?

Под нас се източват последните метри на пролива Баб ал-Мандеб и в кристалночистия въздух пред очите ни се просва Блажената Арабия, с други думи — Йемен. Но нека не си правим илюзии: успях да получа без особена мъка разрешение за прелитане над Северен Йемен, който е с прозападна ориентация, но за сметка на това напълно се провалих в Аден, столицата на другия Йемен, където мило ме информираха, че миговете made in USSR с огромно удоволствие ще ме направят на решето в момента, в който се отъркам във въздушното им пространство.

Дакотата пърха мъчително с двеста и петдесет километра в час. Червено море е вече зад нас и насреща ни се гъне все по-внушителен с височината си планински релеф, ФЛИНТ, както винаги, мърмори недоволно. За него картинката е повече от ясна — самолетът не струва пукнат грош, много скоро ще се разбием и във всички случаи няма да можем да преодолеем надхвърлящите три хиляди метра върхове, които препречват пътя ни. Все пак благоволява да ми посочи на картата мястото, където се намираме — на югоизток, на по-малко от сто километра от Сана, а следователно и вече недалеч от нашата цел. Дотам ни остават двайсетина минути полет. Лоурънс Арабски II се настанява в креслото на втория пилот и ни сочи познатите му пътища на керваните и този или онзи водоем, подхранван от някоя wadi, както наричат тук обикновено пресъхналите през по-голямата част от годината потоци и рекички.

— Наближаваме.

Прелитаме над Таиз и високите му плата с шахматната дъска на нивите. Именно тук е била Блажената Арабия на древните, ала днес преобладаващият цвят на тази с всеки изминат век все повече пресъхваща земя е охрата, ФЛИНТ влиза в ляв вираж и под нас отново щръкват кошмарно голите и съвършено безводни планини. При все това на места забелязваме кацнали на някой връх укрепени села, чиито подстъпи са нацвъкани с миниатюрни квадратни нивички. Нарядко се виждат стада кози, но никакъв път. Живо средновековие, както казва Лоурънс Арабски.

Държим курс на север-североизток. Пейзажът става все по-пустинен, отчайващо безводен, нечовешки. Границата на Южен Йемен не е далеч и вдясно от нас се ширва ужасяващата Руб ел-Хали, една от най-пустинните пустини в света.

— Ето го!

Лоурънс Арабски II се привежда напред, треперейки от възбуда и може би и от известна носталгия. Ако се вярва на биографията му, типът е прекарал трийсет години от живота си в тази дива страна. Така или иначе, той ни посочва едно укрепено село, кацнало на главозамайваща височина.

Флинт започва да се спуска и прави първи заход на по-малко и от трийсет метра над някакво подобие на крепостна кула, която стърчи насред селото — квадратна постройка от жълтеникава глина, надупчена със зарешетени и обрамчени с ивица бяла боя прозорчета. От нея изскачат хора и вирват глава към небето.

— Тия копелета като нищо могат да започнат да стрелят! Внимание!

Флинт описва широка дъга и се връща. Втори заход. Прогнозата на Лоурънс Арабски се оказва точна — ония наистина откриват стрелба по нас. Безрезултатно.

— Изкарват автомати и тежки картечници!

Което ще рече, че е време да престанем да си играем на Лили-дава-бонбонче. Експертът по парашутизъм отваря вратата.

— Хайде! — изревава той.

Флинт набира височина и две минути по-късно в йеменското небе се отваря парашутът на първия контейнер. Почти веднага го последват останалите пет. Не вдигаме контейнерите — просто ги изблъскаме през вратата.

— Да се омитаме!

Задачата е изпълнена. Или поне така смятам. Но ФЛИНТ очевидно не споделя мнението ми, защото предприема четвърти заход, и то едва ли не на сантиметри над жълтеникавата крепостна стена. Колкото и да си дера гърлото, изразявайки несъгласието си, кретенът ФЛИНТ отговаря на крясъците ми единствено с неудържим смях, сочейки през рамо с палец задната част на самолета, където Лоурънс Арабски, вкопчил се с една ръка в рамката на все още отворената врата, пикае върху укрепеното село и същевременно реве нещо като предизвикателство по адрес на Аш-Шаафи. Англичанина и експертът по парашутизъм се превиват от смях и дори Адриано Лета се усмихва. Така че аз се оказвам единственият, който не намира в това нищо смешно.

Долу шестте контейнера се приземяват. Виждам как мъжете предпазливо се приближават до тях. След малко ще ги отворят. И ще намерят не само моето предложение за преговори, но и шестстотин килограма плодов сладолед. И то не какъв да е, а ароматизиран, смес от ванилия, фъстъци и шоколад, с бадемови и лешникови ядки, със захаросани плодове и с разкошни шоколадови дражета. Любимите сладоледи на Хасан Фезали. Стигнах в подробностите дотам, че ги поръчах специално от онази фабрика в Милано, за която един ден Хасан ми каза, че я смята за най-добрата в света.

Сега не ми остава нищо друго, освен да чакам.

И аз чакам, като междувременно изгризвам ноктите си до кръв. За да стигна до парашутния номер със сладоледа, разработих куп хипотези. И ако една-единствена от тях се окаже погрешна, най-вероятно ще съжалявам за това до края на живота си. Саудитците на Азиз на бърза ръка ще ми видят сметката, та ако ще и само във финансов план.

Оставям Адриано в Сана, за да чака евентуален отговор от Аш-Шаафи на предложението ми за преговори. Самият аз заминавам директно за Париж, без да минавам пред първоначалния изходен пункт, тоест, Кайро. Кацам на „Роаси“ сутринта на 9 юли. Научавайки за похожденията ми, Марк Лаватер вдига ръце към небето — първо казино, а сега сладолед в Йемен!

— Франц, би трябвало да се консултираш с психиатър!

— Може и да се получи. Според Лоурънс Арабски II идеята е гениална. А и аз съм си гениален.

Напушва ме див смях. Прихвам и Марк смръщва вежди.

— Бих предпочел да не знам нищо — промърморва той.

— И да ме оставиш да будувам нощем сам? Егоист! Отиваме да вечеряме в „Лип“. Посочвам Марк на шефа Роже Каз и подхвърлям: „Тоя тип смята, че съм напълно луд. — Единствено лудите са наистина интересни. Апропо, радвам се, че ви виждам отново“, отговаря Роже с обичайния си язвителен хумор. Именно по време на тази вечеря, докато се тъпча със свинско месо (което по време на арабската ми авантюра ужасно ми липсваше), Марк отваря дума за Джърси в частност и за англо-нормандските острови като цяло. В момента това ме интересува колкото цирейна епидемия в Долината на глинените гърнета, но ето че изведнъж, докато слушам Лаватер, за да му доставя удоволствие, при това въпреки волята ми…

— Защо не, в крайна сметка?

Марк извива вежди:

— Какво защо не?

— Ако купя едно казино, куп казина, един хотел, куп хотели, които, обединявайки се, ще родят още по-внушителен куп казина-хотели, ще ми трябва дружество, което да управлява всичко това. Защо то да не се установи на англо-нормандските острови?

От стратегическа гледна точка мястото е идеално. И ако Марк не греши — а той никога не греши в тази област, предимствата от учредяването на дружество точно там са значителни. По отношение на данъците, например. В Джърси данъкът върху доходите е максимум двайсет процента на лира-стерлинга. Заслужава си да се помисли. Нещо повече: в това отношение един от тези острови се радва на наистина изключителни привилегии — остров Сарк. Ако живеете на Сарк, можете да избирате между две форми на данъчно облагане: едната включва заделянето на десет процента от реколтите, ако се занимавате със земеделие, а другата (в случай, че не сте земеделец) — посвещаването на два дни от времето ви годишно на презабавни наряди, като например, ремонт на пътищата. А ако предпочитате джогинга, можете да се отървете дори и от този наряд, заплащайки трийсет шилинга, или около петнайсет френски франка.

И изведнъж изпитвам едва ли не френетично желание да се отдам на кантонерство.

Освен това още отсега се виждам на моя остров — прав на върха на една скала в стил Виктор Юго и в непосредствена близост до френското и британското крайбрежие, отправяйки най-сърдечни поздрави на министрите на финансите на Франция или на Обединеното кралство в случай — абсурдна хипотеза! — че някой ден на власт в една от двете страни дойде ляво правителство.

— Та как се отива до Джърси?

Както отиват всички — със самолет. И Марк Лаватер се оказва напълно прав в едно отношение — мястото е възхитително, невероятно разнообразно като декор, спокойно и пълно с очарователни хотелчета и разкошни английски кръчмета. Отсядаме в „Лонгвил Манър“ в Сейнт Сейвиър, или, ако предпочитате, в Сен Елие. Позволяваме си кратка оргия с лангусти, след което за четвърт час една моторна яхта ни превозва до остров Сарк.

Любов от пръв поглед! И как да не я изпиташ при гледката на тази истинска градина, разположена върху морската повърхност, където не бръмчи нито една кола (освен няколко трактора), където няма престъпност, тъй като всеки от петстотинте жители изпълнява поред ролята на полицай, където са забранени единствено кучките… защото преди двеста и петдесет години една кучка ухапала по ръката внучката на Сеньора!

Срещам се с въпросния Сеньор. И за начало, колкото до изслушването, той ме изслушва. В интерес на истината, по време на пътуването от Париж до Джърси ми хрумват още доста идеи: защо да не се използват докрай всички възможности, които Сарк предоставя в юридически план?

Неговият специален статут, както всъщност и този на всички англо-нормандски острови, се дължи на един пропуск: Джърси и Гърнси по погрешка не са били включени в договора от 1258 година, анулиращ правата на английските крале върху Нормандското херцогство в полза на Вилхелм Завоевателя. В резултат от средновековието насам островите не съставляват част от Обединеното кралство, не са представени в английския парламент и се радват на пълно самоуправление под ръководството на така наречените Съдници, а за Сарк — на Сеньор. Действащото на тях гражданско право произтича от древните нормандски традиции, комбинирани повече от относително с разпоредбите на английското право: никакви наследствени права, никакъв ДДС, никаква митница. А това разкрива немалко възможности, нали?

— Бихме могли да създадем тук банка или зона за свободна търговия, или пък и двете…

Сеньорът продължава да ме слуша все тъй любезно. Междувременно правим пеша обиколка на острова — от малкото пристанище Мазлин до селото.

— Какво е необходимо за създаването на зона за свободна търговия? Едно най-обикновено бюро, където ще се води регистър. В него ще се вписват корабите, точно както в Панама.

— Нещо като яхтклуб.

— Именно. И нищо не пречи всеки от подопечните ви да се окаже начело на сто или двеста дружества. Това ще му отнема не повече от четвърт час седмично.

— А законно ли е? — Напълно — уверявам го аз. — И съм убеден, че клиенти няма да липсват, при това толкова, че да позволят бързото разрешаване на всички финансови проблеми на острова. Ако той има такива, естествено.

— Че кой ги няма? И ще се ангажирате да намерите въпросните хиляди клиенти?

Иска ли питане! Чрез откриването на бюра в Женева, Хонконг, Улан Батор или където ми скимне другаде. Срещу прилична комисиона, естествено. Бихме могли също да издействаме разрешение за създаването на анонимни дружества от типа на тези в Панама, Кюрасао или Лихтенщайн. От юридическа гледна точка това е напълно възможно. Сеньорът има такова право. Освен това бихме могли да открием зона за свободна търговия, и то много по-добре организирана от тази в Джърси…

… Говоря, говоря, говоря. И ако засега не съумявам да убедя все тъй учтивия си домакин, то успявам поне да забравя за няколко часа грижите си. В крайна сметка разходката ни завършва там, където е започнала — в седалището на Сеньора, древен, но чудесно поддържан манастир от VI век. При появата ни Марк излиза от сградата, откъдето се е обадил в парижкия си офис, за да даде съответните разпореждания и да уточни маршрута ни. Предпазна мярка, която, както се оказва, не е била ни най-малко излишна.

— Франц, търсили са те от Йемен. Адриано те вика по спешност.

Край на паузата. Незабавно потеглям на път.

5

Адриано Лета ме чака на летището в Сана. И в момента, в който се оказваме извън обсега на любопитни уши, припряно ме уведомява:

— Установиха контакт, господин Цимбали.

Преди едва четирийсетина часа. В писмото до Аш-Шаафи, което придружаваше шестстотинте килограма сладолед, бях дал името на Адриано и адреса му в Сана — малък фундук (хотел) близо до портата Баб ел-Йемен. Предполагахме, и то аз на първо място, че нещата ще се проточат, и предвид факта, че парашутно-сладоледеният десант над укрепеното село бе извършен на 7 юли, смятахме, че ония ще реагират не по-рано от десетина дни. А ето че бяха изминали само пет дни, когато…

— Току-що бях излязъл от хотела. Бяха трима, до един въоръжени, но това не ми направи впечатление, тъй като тук всички са въоръжени. Заобиколиха ме без дума да кажат и лека-полека ме изблъскаха в някаква къща. Казаха: „Искаме да говорим с Цимбали.“ Отвърнах, че не сте тук и че за момента ви представлявам аз. Все едно говорех на глухи. Повтаряха „Цимбали“ и толкова! Така че в крайна сметка Адриано се видял принуден да се съгласи на среща от мое име. Но крайно неохотно, уверява ме той. И ми е наел телохранители…

— Адриано, да не си мръднал?

Той поклаща глава:

— Опасно е, господин Цимбали. Наистина е опасно. Не се съгласиха на среща в града. А излезем ли от Сана, всичко може да ни се случи.

— Искаш да кажеш, че срещата е извън града?

От това повече извън, здраве му кажи — трябва да се срещна с противниковите парламентьори в Мариб Фата.

— Никога не съм чувал за такова място.

— Това са някогашните владения на Савската царица пояснява Адриано.

И таз добра, само Савската царица ми липсваше!

— Викайте ми Соломон.

Същински лунен пейзаж — жълтеникава, изорана и напукана равнина, осеяна с миниатюрни трънливи храстчета и със също тъй жълтеникави или черни камъни, разпръснати сякаш от взрив. На всичко туй залязващото слънце придава фантастичен релеф и едва ли не живот. Настъпилата след замлъкването на двигателите тишина е смазваща, ужасяващо потискаща и ушите ми бръмчат.

Градът-призрак Мариб Фата, столицата на Савската царица, е на седемстотин-осемстотин метра пред мен, струпал квадратните си постройки върху черния нагънат хребет на един хълм. Някои от сградите ми се струват петдесетина метра високи и ясно различавам мрежата на глинените тухли и прозорците-бойници, чиито амбразури на места са обрамчени с бяло в съответствие с местната мода.

— И живее ли някой тук?

— Трима-четирима търговци, които снабдяват с провизии пътниците.

Обхождам с двойния кръг на бинокъла си мъртвия — град никакъв признак на живот. Ако зад тези стени действително има търговци, човек наистина не може да ги вини, че се хвърлят на шията на клиентите!

— Пет минути до срещата — информира ме Адриано със задгробен глас (той определено прави всичко, за да ме успокои!).

След което загъргорва на арабски очевидно някакви заповеди, в резултат на което мъжете от ескорта ми се разгръщат, изскачайки от докаралите ги от Сана камиони тойота. Те са трийсетина на брой, въоръжени до веждите с автомати „Калашников“ (доколкото разбрах, китайско производство) и с традиционната джамбия — внушителна кама с гравирана ръкохватка, без която един истински йеменец не би бил истински йеменец. Брадати, мустакати и до един с черни очила, те наподобяват кошмарни видения. Чудя се от кого повече ме е страх — от Аш-Шаафи, който тепърва ще се появи, или от моите телохранители, което вече са тук.

— Две минути — отбелязва Адриано с още по-злокобен глас.

Вторачвам се в малката постройка от глинени тухли на половината път между мен и града-призрак. Преди двайсетина минути Адриано отиде да я огледа, за да се убеди, че не са ми устроили клопка.

— Една минута.

Цимбали, глупако нещастен, защо не си на плажа в Монтего Бей, безгрижно излегнат в твоя хамак? КРЕТЕН!

— Сега — просъсква Адриано. — И наслука.

За какъв дявол му е да шепне, отгоре на всичко? Като го слушам, направо кръвта ми се смръзва. Изминавам пеша разстоянието до колибата и с всяка крачка в мен все повече се утвърждава убеждението, че се държа като магаре. Още повече че в изоставения град насреща ми нищо нито помръдва, нито се случва, нито се чува. В най-добрия случай може да се окаже, че са ми вързали автентична йеменска тенекия… Ето ме пред колибата. Обикалям я не без известни опасения (очаквам всеки миг да чуя свистенето на ятагана, който ще ми отсече главата) и надзъртам вътре. Вони на пръч, но като се изключи това, тя е празна като сметката на притежател на спестовна книжка в комунистическа страна.

И в мига, в който излизам обратно на чист въздух, до ушите ми долита шум. Няма съмнение — НЯКОЙ идва. И то откъм града на Савската царица.

Очаквах всичко: налитаща със свирепи крясъци тълпа конници чалмалии в стил мароканска кавалкада; или появата на горди камилари, климбучкащи се върху своите кораби на пустинята; или пък, в крайна сметка, контакт ала Али Баба и четирийсетте разбойника, сиреч — вдигате камък, не по-голям от юмрук, и съзирате отдолу трима-четирима юнаци, които мило ви се ухилват…

Всичко, но не и това! Три мотоциклета. Първият наподобява флоридски чопър със свръхабстрактно кормило. Кара го космат и рошав млад мъж, приблизително на моята възраст, чието лице е почти изцяло скрито зад гигантски черни очила с розова рамка. Носи жълт копринен панталон и черно кожено яке с орел на гърба, разкрасено с пухкави ивици изкуствена кожа в разкошен бледосин цвят, а на краката — високи жълто-червеникави ботуши. На задната седалка се е яхнала, предполагам, приятелката му, само че от нея не се вижда кой знае какво: в допълнение към едно дълго до петите черно кадифено наметало, тя носи розов воал, който позволява да се забележат единствено прекомерно гримираните ѝ очи.

Чопърът спира на два метра от мен. Младежът се усмихва:

— Не закъсняхме, нали?

— Вие не сте Аш-Шаафи.

— Синът му.

Оглеждам другите двама мотоциклетисти. Те не са по-възрастни от събеседника ми. И двамата са въоръжени със съветско-китайски автомати, които са преметнали нехайно през рамо. Ала нещо ми подсказва, че едва ли им е необходимо много време, за да се превърнат в елитни стрелци.

— Къде е Хасан Фезали?

Неопределен жест:

— Един Аллах знае.

Младежът явно ми се подиграва. Казвам:

— Преди всичко останало искам доказателство, че той е все още жив.

Облечената в кожена ръкавица ръка бръква във вътрешния джоб на якето и ми подава няколко полароидни снимки. Разглеждам ги и едва сдържам усмивката си — на тях е заснет Хасан, нагъващ моя сладолед.

— Колко получавате, за да го пазите?

Кратко колебание:

— Пет хиляди риала.

— Месечно?

— Да.

Ще рече, малко повече от петдесет хиляди френски франка. Или при четири и петдесет за долар — единайсет хиляди долара. А принц Азиз плаща месечно двеста хиляди.

— Хората, които са ви предали Фезали, за да го пазите, ви мамят. Те получават три пъти повече от вас.

Умишлено намалявам цифрите. Първо, за да установя точната степен на връзка между онези, които са похитили Хасан, и тези, които го пазят, а освен това и за да си спестя излишното наддаване. Разсъжденията ми са прости: ако момчето не знае точната сума на откупа, това означава, че първоначалната ми хипотеза се потвърждава — Аш-Шаафи и хората му са най-обикновени фигуранти. С които лесно ще мога да се споразумея.

Младежът свъсва вежди и повтаря:

— Три пъти повече?

— Три пъти. Те ви обират. И то при положение, че вие поемате всички рискове. Особено сега, когато знаем къде и кой държи Фезали пленник.

— И откъде знаете?

— Ходих на гледачка.

Започвам да се окопитвам от изненадата, предизвикана от появата насред средновековен Йемен на мотоциклетист, който би минал напълно незабелязан във Флорида. Всъщност очаквах нещо като преговори според древните обичаи… Примерно, да седя часове наред и да пуша лулата на мира с някой стар вожд, на когото ще подаря стъклени мъниста и скаутското си джобно ножче. Да, ама не — моят днешен събеседник говори напълно приличен английски, който със сигурност не е научил в тази затънтени планини, където, естествено, още по-малко е купил своята ямаха. Несъмнено е пътувал. Нищо чудно да е бил един от стотиците хиляди йеменци, видели се принудени да емигрират, за да си търсят работа, например в емирствата на Персийския залив. А може да е бил и студент, чието образование е било финансирано от татко Аш-Шаафи, който покрай похищението на хора или задържането им като заложници е успял да направи известни спестявания. Това никога не ще узная, а и малко ми пука.

— Десет милиона долара — казва мотоциклетистът.

Подсмихвам се. Следват час и половина препирни (което ми позволява да науча, че татко Аш-Шаафи е покойник от три години, а оттам и че сведенията на Лоурънс Арабски са явно доста мухлясали).

— Плащам ви една година пълен пансион, нищо повече.

— Пет милиона.

— Хасан Фезали не е вече много млад. Продължителното му пленничество…

— Той е напълно здрав.

— Като изключим пръстите, които му отрязахте.

— Не го направих аз, а чичо ми — уверява ме момчето. Той също почина преди седем-осем месеца. Три милиона.

— Фезали е стар и болен. Ако умре, няма да получите нищо. Освен може би да се уредите с посещение на саудитската армия, която някой от тия дни ще дойде да ви накълца на парчета. Петстотин хиляди.

В крайна сметка се споразумяваме за четиристотин и петдесет хиляди долара. В брой. Решавам, че преговорите са приключили…

— Това не е всичко, господин Цимбали.

И ми излага последното си условие. Поглеждам го слисано: сериозно ли говори?

— Или — или. Парите са за мен. Останалото е за селото. Иначе те никога няма да освободят приятеля ви.

Заявявам, че съм съгласен. Стискаме си ръцете. Той и приятелите му яхват мотоциклетите си и се омъгляват в бившите владения на Савската царица. Връщам се при Адриано Лета и дори обезпокоеното му изражение не променя нещата — избухвам в почти истеричен смях.

— Една КАКВО? — ахва Марк Лаватер.

— Една фабрика за производство на плодов сладолед. Това е тяхното условие sine qua non. И я искат там, в селото си, за свое лично ползване. Моите сладоледи много им харесали. Освен тези с лешниците. Предпочитали бадеми.

И наистина не губим нито миг. От Сана Адриано отлита директно за Милано и започва проучвания. Телефонира ми около обяд на 16 юли — готово, намерил е необходимите материали, включително не по-малко необходимия генератор, задвижван с нафта. И още същата вечер един товарен самолет ще излети за Йемен.

— А захаросаните плодове? Бадемите? Не ги е забравил — купил е по един тон. Осведомихме се: за производството на плодов сладолед е необходим първо сладолед (мляко, яйца, захар) и крем шантиѝ. За последния всичко е уредено — Адриано е предвидил два тона и половина, замразен. Idem за млякото (краве), което ще бъде на прах. Захарта не представлява проблем.

— За сметка на това — обяснява Адриано толкова сериозно, че просто се задушавам от смях, — положението с яйцата е доста по-деликатно. Съществуват две възможности: или снабдяваме нашите йеменци с яйца на прах, но вкусът на сладоледа вече няма да бъде същият, или сключваме договор с някоя египетска фирма, която ще доставя всяка седмица в Сана седемдесет дузини почти пресни яйца. Според миланския специалист по плодов сладолед седемдесет дузини е количеството, което ще позволи производството на сладолед за триста и девет души, като дневно на човек ще се падат по две порции.

Буквално плача от смях. Но не и Марк. И му е още по-тъжно поради факта, че го помолих да свърши своя дял от работата.

— В крайна сметка освобождаването на Хасан ще ти даде възможност и ти да си прибереш парите. Така де, имаш ли един милион долара, замразени в Лихтенщайн, или нямаш? Ами тогава се поразмърдай!

Неговата задача е да уреди юридическите формалности по износа. И той е в Сана на 18-и, когато Адриано дебаркира със своя товарен самолет и когато пристигам и самият аз (що се отнася до мен, аз се погрижих за трансфера на петстотин хиляди долара, които преминаха от една от сметките ми на Бахамските острови в една йеменска банка).

И тъй, трябваше да бъдем трима. Само че сме четирима и Марк Лаватер току се озърта слисано към едно дребно брадато човече, облечено от глава до пети в черно, което постоянно придружава Адриано. Той прошепва в ухото ми:

— Какъв е тоя тип? — Че не се ли вижда? Имам. Нещо като мюсюлманско кюре.

— За Бога, какво общо има той с тая ненормална история?

— Именно за Бога, просто нямаш представа колко на място го каза. Да, знам, трябваше да те предупредя по-рано, но всичко стана толкова бързо. Идеята е на нашите приятели от планината — те не искат обикновен сладолед. Необходими са им гаранции от религиозна гледна точка. Накратко, всяка придобивка на Адриано в Милано или другаде, най-незначителният етап от нашата операция, закупуването, превозването, а скоро и инсталирането и предаването на фабриката, бяха и ще бъдат най-добросъвестно контролирани от добрия имам. Наех го лично в околностите на Париж, където си караше курорта, мърморейки по адрес на своя съотечественик, иранския шах.

В резултат на което изобретяваме първия ислямски плодов сладолед, появявал се някога на световния пазар.

Разкритие, което довършва Марк. И има защо.

Като същевременно слага край на пленничеството на Хасан Фезали. Всяка щуротия си има граници. В никакъв случай не бих си позволил да твърдя, че йеменските власти се отнесоха с безразличие към Адриано и неговите покупки, сетне към монтьора, пристигнал от Флоренция, и накрая към имама, очарован от пътешествието, но продължаващ да дудне под нос антимонархически проклятия. В крайна сметка обаче, с помощта на сериозни количества кат (в Йемен въпросните листа започват да се дъвчат всеки ден около обяд и цялата страна изпада в нещо като полулетаргия) нещата се уреждат без особени затруднения.

През целия 19-и хеликоптерът, който се видях принуден да наема, щъка непрекъснато насам-натам. И около четири следобед същия ден „фабриката“ е монтирана — в действителност инсталацията включва едно-единствено помещение и два часа по-късно произвежда първите количества сладолед. Адриано и италианският монтьор незабавно вдигат гълъбите и ме информират за резултатите по радиото. Самият аз се намирам на петдесетина километра оттам, североизточно от Сана, в компанията на моите телохранители, които пристигнаха с камиони и с бузи, издути до пръсване от кат-а. Лично аз използвам втори хеликоптер, на чийто борд оставям четиристотинте и петдесет хиляди долара под охраната на Марк и Англичанина.

Двайсет минути по-късно на хоризонта се появяват три мотоциклета. И този път на задната седалка на препускащия начело чопър подскача не някоя йеменка, а Хасан Фезали.

Успяхме!

И първите думи на моя бедуин, макар и дяволски изтощен, са следните:

— Друго не съм и очаквал от вас — сбъркали сте улицата в Милано. Онази фабрика се намира в квартал Крешенцаго.

На 20-и в Кайро се прехвърляме буквално от един самолет на друг. Отлитаме за Лондон, за да вземем катера за Джърси. Преди това резервирам два апартамента в „Лонгвил Манър“.

— Защо в Джърси? — пита Хасан, който се оставя да го мъкнем със себе си, нямайки сила дори да протестира.

И едва-що задал въпроса, заспива. Явно не издържа повече. Лицето му е изпито, станал е кожа и кости и очевидно е на ръба на изтощението. Има нужда преди всичко от почивка, уверяват ме лекарите, които го преглеждат по мое настояване още на лондонското летище „Хийтроу“. Защо не в Джърси при това положение? Освен това още не съм се свързал с Азиз. Предпочитам Хасан да го направи. Подозирам, че ще има няколко сериозни разчиствания на сметки в Риад или другаде, и никак не държа да се забърквам в тях. Тук отново единствено Фезали има правото да реши как ще постъпи, веднага щом дойде на себе си.

Колкото до мен, аз ни най-малко не се бавя. Нямам никакво време за губене. Опцията върху хотела в Атлантик Сити изтича на 21 юли. И точно на 21 юли в девет и петнайсет сутринта местно време пристигам в Ню Йорк. Порядъчно уморен, но общо взето доволен от себе си. Нали Сара искаше да се отърся от ямайската си летаргия? Е, отърсих се. Освен това, в добавка към искреното удовлетворение, че съм помогнал на един стар приятел, отсега-нататък ще имам възможността по всяко време да прибера десетте си милиона, замразени във Вадуц от осемнайсет месеца. Колкото до внушителните ми разходи през последните седмици, то те ни най-малко не ме безпокоят. Хасан ще ми ги възстанови до цент. В това отношение той разполага с достатъчно възможности, а в случай на нужда може да разчита на помощта на Азиз.

Една сделка приключи, предстои нова. И ако точно в този момент някой ме запиташе каква връзка би могла да съществува между тях, то несъмнено бих отвърнал: „Никаква“.

Част втора

Белият слон

6

Но да се върнем на същественото.

Изминали са точно двайсет и седем дни, откакто Джо Лупино ми се обади, за да ме информира, че „ми е намерил нещо“, според собствените му думи, и по-конкретно място, където да построя или да открия казино. Попитах го: „Във Вегас?“ — а той ми отвърна: „Не, в Атлантик Сити“. Тогава изпитах разочарование. Почувствах се като човек, който е очаквал да му предложат „Дом Периньон“, а вместо това са му сервирали кока-кола. С други думи, старият хотел на морския бряг не предизвика у мен нито милиграм ентусиазъм.

— А какво ще кажеш сега?

— Хм…

Лупино избухва в смях:

— Във всеки случай, в твой интерес е да вземеш колкото се може по-бързо някакво решение. Имаме среща с продавачите днес в пет. Може да кажеш „да“, може „не“, но трябва да отговориш.

Джо ме посреща на летище „Кенеди“, където ме чакат също Филип Ванденберг и Джими Розен. С един туристически самолет прелитаме Нюйоркския залив и Санди Хук и поемаме покрай крайбрежието на Ню Джърси. Няма още десет и половина, когато напускаме летище „Помона“, което обслужва Атлантик Сити, и скоро навлизаме в града.

Един французин или англичанин веднага би го сравнил с Довил, както заради големите хотели, разположени на самия морски бряг, така и заради дъсчените алеи за разходка, наричани тук Boardwalk — осемнайсет метра широки и почти петнайсет километра дълги. Но сравнението е само дотук. Атлантик Сити е бил в разцвета си в началото на века и през 20-те и 30-те години. След което с времето и смяната на модата градчето с петдесетина хиляди жители отново е изпаднало в дрямка и определено се е занемарило. Спомням си, че преди около три години се разговорих с Джими Розен за Атлантик Сити. По онова време още не се бях ангажирал с колосалната операция с кафето, която замалко щеше да ми струва адски скъпо, и търсех възможности за инвестиции. Някой в някакъв самолет ми „светна“, както сам се изрази, следното: „Предстои да разрешат хазартните игри в Атлантик Сити и когато това стане, цената и на най-скапаната барака ще скочи моментално най-малко хилядократно.“ Споделих чутото с Розен, който се задоволи да свие рамене с обичайното си печално изражение: „Франц, хазартът в Сити си е чиста проба Арлезианката[4]“ (Джими говори отвратително френски, но за сметка на това чете френски книги). И ми обясни сравнението си — от близо половин век щатът Невада трупа богатство благодарение на двата си основни поминъка: развода (именно в Невада са измислили коварния термин „психически тормоз“, за да оправдаят законното прекратяване на един брак) и най-вече хазартните игри. Същите са били разрешени там през 1931 година. Оттогава насетне нито един щат не е последвал примера на Невада. Което ще рече, че тамошната Комисия по хазартните игри се радва — в една страна с двеста и трийсет милиона души население — на единствена по рода си привилегия. Е, да не би да си въобразявате, че ще се съгласи да я сподели? Хазартното лоби в Невада е могъщо, не му липсват пари и е готово на всичко, за да запази монопола си. Открай време се говори да се разрешат казината в Атлантик Сити. Всъщност говорело се е още преди моето раждане, както сега се говори за същото в Маями или в Поконо Маунтънс, на стотина километра източно от Ню Йорк. Говори се, но нищо не се получава. Това е то, Арлезианката. И така може да продължава още сто години.

Розен не греши често. Доколкото ми е известно, това е единствената му грешка до момента. В действителност той подцени един основен фактор — разоряването на Ню Йорк и оттам на щата Ню Джърси, откъдето и неотложната нужда от извънбюджетни средства.

Събитието се случи по времето, когато бях затънал до гуша в моята кафеена афера, тъй че не му обърнах особено внимание. В Ню Джърси подложиха на прегласуване предложението за разрешаване на хазартните игри. Противниците му, разбира се, взеха връх, но само с един-два гласа. Невадското лоби тозчас настръхна и незабавно взе мерки. Примирявайки се с неизбежното, хората от Вегас и Рино скочиха в първия самолет за атлантическото крайбрежие.

И като логично последствие се развихри фантастичен „бум“ в търговията с недвижими имоти, в резултат на което сега ми искат трийсет милиона за един хотел, чиято покупка преди три години щеше да ми излезе може би сто пъти по-евтино.

Но мога да се сърдя единствено на себе си. В крайна сметка преди четири-пет години, когато осъществих така наречената операция „Слънчев пояс“[5], аз процедирах точно както моите днешни продавачи, закупувайки сградите на цели улици на тогавашната ниска цена, за да ги пласирам малко след това многократно по-скъпо на възвърналия междувременно предишната си активност американски пазар на недвижими имоти. Така че нямам никакво основание да се сърдя на когото и да било, а и в интерес на истината, дори и през ум не ми минава подобна мисъл.

— Кажи ми нещо за купувачите, Джо.

— Току-що ти казах: срещата ни с тях е днес следобед, в пет часа. Със сигурност ще си имаш работа с някой си Шимел, придружаван от един-двама съветници.

По телефона от Риад бях поискал не само от Джо Лупино, но също от Розен и Ванденберг да ми изготвят подробно досие за хотела, който ми се предлагаше да закупя. И петнайсетина дни по-късно получих и трите досиета. Прегледах ги, разбира се, но без да се задълбочавам особено — имах си грижи с моя плодов сладолед. Но в самолета между Джърси, Лондон и Ню Йорк вече ги препрочетох внимателно.

Макар и да бяха работили поотделно, тримата ми съветници бяха стигнали до общо двойно заключение: сделката е добра, дори и за трийсет милиона, а въпросният Шимел е подставено лице, действащо от името на една нюйоркска фамилия, която ще нарека Калтани.

— Калтани няма ли да присъстват на следобедната среща?

— Със сигурност не.

Лупино е изключил климатика на колата и е свалил стъклата — топлият въздух, който нахлува през прозорците, има вкус на морска сол.

— Тоя тип, Шимел, а и стоящите зад него Калтани знаят ли какво възнамерявам да направя с хотела, който искат да ми продадат?

— В днешно време всеки, който купува в Атлантик Сити, планира да отвори казино, било то малко, или голямо. Да, естествено, че знаят какво си намислил.

— Защо тогава не вземат нещата в свои ръце и за своя собствена сметка, щом перспективите са толкова обещаващи? Защо сами не открият казино?

Пръв ми отговаря седящият отзад Розен:

— Защото имат нужда от пари. В момента те — имам предвид Калтани, а не тяхното подставено лице — работят именно по откриването на казино. И вече са инвестирали в него или се готвят да инвестират не по-малко от сто милиона долара, плюс един банков кредит. Просто не разполагат със средства, за да реализират паралелно два проекта, особено на такова равнище. Дори и при положение че двете сгради — тази, която искат да ви продадат, и втората, която обновяват за своя собствена сметка — са разположени една до друга, какъвто е случаят. Отначало вероятно са възнамерявали да ги разработят едновременно, да открият едно-единствено казино, но баницата се е оказала прекалено голяма и сега им се налага да се откажат от част от нея.

Търся в огледалцето на сенника погледа на Ванденберг. Той кимва:

— Същият отговор.

На практика той не е проронил нито дума през целия път от летище „Кенеди“ дотук. Очевидно защото самолюбието му е било наранено, когато е разбрал, че съм поискал същото проучване, което му бях възложил, и от другите ми двама адвокати, и то без да го предупредя.

— Джо?

Лупино прихва:

— Едва ли бих го казал по-добре.

Колата намалява ход. От доста време караме по дълго авеню, отляво на което се нижат хотели, чиито фасади гледат към морето, докато отдясно се е проснал самият град или поне това, което се води за такъв — насред хаос от запуснати терени и най-разнокалибрени постройки. Всичко това наподобява огромен строеж, плъзнал във всички възможни посоки, при това без помен от ръководен план. Тук хотел или ресторант в процес на основен ремонт, накачулен от гъмжило работници; там — вехта барака, където продават хотдог и сандвичи. Начесто се разнасят взривове, оповестяващи края на една или друга сграда, осъдена на смърт, за да освободи терен. Лупино свива към един ограден с ръждива решетка паркинг, на чийто вход стар негър лениво подрънква на банджо.

— Пристигнахме, Франц. Това, което виждаш зад себе си, е твоят бял слон.

В Щатите наричат white elephants (бели слонове) големите хотели, построени в края на миналия век и по време на голямата криза през 29-а. Става дума за гигантски сгради, най-често със стотици стаи и с толкова просторни салони и коридори, че в тях преспокойно би могло да се проведе автомобилно състезание. С развитието на туристическите нрави повечето от тях са се превърнали в огромни мавзолеи със смехотворна, ако не и нулева рентабилност. Но ги има не само в Щатите; виждал съм такива в Европа, а и другаде. През последните петнайсетина години някои от тях са били чисто и просто сринати, за да отстъпят място на по-модерни, по-добре проектирани хотели. Но това не винаги се е оказвало възможно — нерядко някъде по висините са решавали, че тези колосални творения с чудати, смътно викториански фасади, чиито контури напомнят сватбена торта, принадлежат към американското архитектурно наследство. И са ги обявявали за landmark. Което ще рече, че ако искаш да ги ремонтираш, задължително трябва да се придържаш към първоначалния стил и най-вече в никакъв случай да не променяш гореспоменатите фасади.

— И това чудо е един от тях.

— Именно.

Намираме се на прословутата дъсчена алея, безспорно много по-внушителна от тази в Довил. Зад гърба ни Атлантическият океан гъне дълги сиви вълни, небето над нас също не му отстъпва по цвят — навъсено и облачно. На всичко отгоре подухва доста хладен ветрец, който обаче ни най-малко не обезкуражава къпещите се на безкрайния плаж, насечен от поредица вълноломи. Наистина нищо общо с Лас Вегас, с неговия сух и горещ климат и с обкръжаващата го и излъчваща странно обаяние вездесъща пустиня. Атмосферата тук напомня по-скоро лекомисленото веселие в двора на френски затвор, предшестващо падането на гилотината (знам, че прекалявам, но съм просто капнал след самолетното пътешествие от Йемен дотук почти без миг отдих).

Разглеждам „моя“ хотел. И дума не може да става за любов от пръв поглед. От това по-бял слон, здраве му кажи!

— Колко стаи има?

— Към четиристотин и петдесет.

— А цялата площ?

— Около пет акра.

Или близо два хектара. Не е малко, дума да няма. Самата сграда не заема цялата площ; тя е с формата на подкова, отворена към океана. Постройката в дъното — в извивката на подковата — е правоъгълна, дванайсететажна и без много орнаменти. За сметка на това въображението на архитектите се е развихрило над двете крила, които — отдалече и при много гъста мъгла — биха напомняли крилата на парижкия Лувър, гледани от триумфалната арка „Карузел“. С тази разлика, че са ги наставили с ниски, едва двуетажни удължения с плосък покрив и с огромни остъклени врати, обрамчени със скулптирани гирлянди, които някога са били явно яркосини, но днес са избелени от морския въздух. Насред подобието на вътрешен двор, ограден от подковата, се шири огромен плувен басейн.

— Горе, под остъкления покрив, има още един — уточнява Джо Лупино.

— Не си нося банските.

— Иначе щеше да си счупиш главата. Празен е.

Лупино продължава да демонстрира отвратително добро настроение, което започва да ме дразни. Отдръпвам се още малко назад и стъпвам на вдадения в морето мост, който също е част от хотела. Оттук обгръщам с поглед целия комплекс. И какво, да купя тая кочина за трийсет милиона долара?

— Къде е другият хотел — този, който Шимел и Калтани запазват за себе си?

— Ето го там, отдясно.

Оглеждам го. Прилича си с „моя“ като брат. Вярно, по-малък е, но е в същото окаяно състояние. Превръщането на тези кажи-речи руини в казино от вегаски тип със сигурност ще глътне стотици милиони долари. И откъде ще ги изкопая? Не ще и съмнение, че в момента се заемам — ако изобщо се заема — с едно монументално начинание.

— А чий е хотелът отляво?

Джими Розен изстрелва името на една солидна кинокомпания, инвестирала още преди години в едно от най-големите казина-хотели във Вегас, с печалбите от което покрива дори загубите от филмите си. Веднъж започнал, той продължава да ми изрежда поменика на всички, които понастоящем заемат позиции в Атлантик Сити: Caesars, Hilton, M.G.M., Playboy, Sands и т.н., и прочие. Накратко, цял Вегас без обаче да изоставя Невада — е хукнал да си осигурява място на Boardwalk. А щом всички тези величия са решили да се настанят тук, то за това явно си има причина. В крайна сметка поне ще бъда в хубава компания. И въпреки сивото небе, въпреки сивото море, въпреки студения ветрец, въпреки декора, тъй различен от този, за който бях мечтал, за първи път усещам, че ме обзема треската, онази, истинската, която винаги ме е обземала в особени случаи. Усмихвам се на Лупино:

— Ако е така, наистина си ме уредил със страхотна сделка, жабар нещастен!

Проследявам с поглед губещите се в далечината километри алея, по чиито дъски се търкалят няколко от тукашните странни моторизирани плетени кресла на колела. С малко повече слънчице няма да е чак толкова лошо…

И несъмнено точно в този момент, може би без сам да го съзнавам, аз решавам да купя „Белият слон“. Както и да запазя името му.

7

Разказаната ми от Розен история на хотела, който ще купя, е съвсем банална. За да не се връщам прекалено много назад, ще уточня, че от 1926-а до 1964-а той е принадлежал на някой си Макатиър, който, след като загубва доста пари, през 64-а го продава на някой си Баумер, нюйоркски търговец на кренвирши. Баумер разбирал от хотелиерство почти толкова, колкото и от японски театър, но бил кротък ненормалник, който не гонел печалба и от време на време си доставял удоволствието да организира в хотела си купони в стил October fest, на които канел старите си приятели от Манхатън, за да се наливат с бира. Държал се така няколко години, като скърпвал криво-ляво сметките си, губейки в Атлантик Сити онова, което печелел от малките си бирарии в Ню Йорк. Ала един ден Рогатият му скочил на шията: Баумер срещнал една явно твърде гальовна прелъстителка и духнал на карибските острови, пропускайки да покрие полиците на банката, от която бил взел заем, за да финансира покупката си. Това му коствало куп призовки, които в крайна сметка останали без отговор до януари 75-а, когато нашият човек гушнал букета. Тогава групата Шимел-Калтани откупила всичко, включително ипотеката, като това станало през пролетта на 1975-а. Сиреч, около една година преди да бъде гласувано разрешението за хазартните игри в Ню Джърси.

— Франц, очевидно Калтани са се решили на сделката, защото са знаели, че рано или късно хазартните игри ще бъдат разрешени. И не можем да ги виним — на тяхно място вие бихте сторили същото, ако имахте такава възможност. Естествено, мисълта, че сега ви препродават за трийсет милиона това, за което преди четиринайсет месеца са платили шестстотин или осемстотин хиляди, е доста досадна, но такива са правилата на играта.

Часът е пет и половина следобед на 21 юли и Шимел седи срещу мен. Вярно, вече съм взел решение, тоест готов съм да потвърдя покупката. Но възнамерявам да поискам нова отсрочка, този път от един месец, дори и с цената на допълнителни двеста и петдесет или триста хиляди долара. И като довод смятам да изтъкна факта, че продавачите ще ми бъдат съседи, а следователно и конкуренти.

Но ето че още в първите минути на срещата те сами ми предоставят повод да забавя продажбата, чието реализиране Шимел свързва с две условия:

— Бихме искали да ни дадете под дългосрочен наем за деветдесет и девет години една тясна ивица от терена…

Навеждаме се над картата. Въпросната ивица е разположена точно на границата между двете бъдещи казина. Ползването ѝ би позволило на Шимел и съответно на Калтани (чието име, обаче, не ще бъде произнесено нито веднъж по време на срещата) да задоволят нормите за сигурност, наложени от кметството на Атлантик Сити, особено що се отнася до предоставянето на достъп за пожарната.

Кимвам:

— Ще преговаряме.

По принцип би трябвало да си имам вземане-даване най-вече с Шимел. Но ето че времето минава, а той така и не отваря повече уста и в действителност преговорите води един адвокат със светли очи, чието име, по моя шибан и тъй чужд на американците навик, не съм успял да запомня в момента на запознанството. Адвокатът ми се усмихва:

— Добре, ще преговаряме. Но тук става дума само за ивица, широка шест метра и дълга двайсет.

— Ще преговаряме.

Второто условие, което събеседниците ми поставят: част от плащането трябва да бъде извършено официално в Съединените щати, а част, но вече по-дискретно, да се преведе по сметка на едно анонимно дружество със седалище в Кюрасао.

— Не поемате никакви рискове, господин Цимбали. Тъй като не сте американски гражданин, нищо не ви пречи да преведете парите по подобна сметка.

— Ще помисля върху това.

Уточняваме цифрите: десет милиона долара трябва да бъдат преведени по сметка на едно дружество със седалище в Трентън, Ню Джърси… и петнайсет други в Кюрасао (аз, разбира се, веднага се възползвам от случая, за да смъкна цената с пет милиона). Така че в крайна сметка „Белият слон“ ще ми струва двайсет и пет милиона. Всъщност правя грешка, като казвам „Белият слон“, тъй като чрез тази сделка ще закупя не само един хотел и пристройките към него. В действителност се сдобивам с дружество, чийто основен актив, разбира се, е хотелът в Атлантик Сити, но което включва също нещо като павилион за продажба на хотдог в Гринуич Вилидж в Манхатън, едностаен мебелиран апартамент на Осма западна улица пак в Манхатън и — нещо още по-забавно — два-три стари раздрънкани автобуса, километражът на най-новия от които показва сто хиляди мили, както и малко горско стопанство в Австрия с прилежащ към него чифлик. Адвокатът се усмихва така, сякаш се извинява:

— Наследство от дружеството на покойния Баумер, който е бил собственик на хотела, преди клиентите ми да го откупят.

Какво пък, от повече глава не боли. Когато му дойде времето, ще накарам Марк или Розен да препродадат целия този боклук. Поне ще взема достатъчно пари, за да си плащам сметките в бара. Започнахме преговорите точно в пет часа в един от салоните на хотел „Денис“. Когато приключваме, часът е девет и половина. Благодарение на условията, поставени от събеседниците ми, получавам нова едномесечна опция за триста хиляди долара. Имам всички основания да бъда доволен.

Адвокатът със светлите очи прави всичко възможно, за да се окаже до мен в момента, когато цялата група напуска салона.

— От Джо Лупино разбрах, че пристигате директно от Йемен.

— Доставих там пратка плодов сладолед. Съжалявам, но не запомних добре името ви?

— Олифан. Джеймс Монтегю Олифан.

И ми отправя нова, нелишена от чар усмивка.

— Мога ли да ви поканя на вечеря някой ден, след като сключим сделката?

— Защо не?

Трябва да се отбележи, че именно през този ден срещам за пръв път Олифан, който ще играе съществена роля в аферата с „Белият Слон“. Юли е и вечерята, за която разказах в предговора, ще се състои в действителност чак след два месеца, на 18 септември.

Следващият месец — от 21 юли, когато виждам за пръв път хотела, до 21 август, който е определен като дата за подписване на договора за продажбата — е белязан с особено активна дейност. Не стоим със скръстени ръце. Имам предвид моите три американски екипа плюс Марк Лаватер, когото, естествено, помолих да се присъедини към нас. Правим всичко, което трябва да се направи, за да се подготви покупката на един голям хотел и незабавното му преустройване в казино-хотел, като дори се опитваме да предвидим бъдещата му рентабилност.

Що се отнася до финансовите проучвания, част от работата е вече свършена, след като Розен, Лупино и Ванденберг доста се поизпотиха, за да ми предадат в срок поотделно разработените досиета, които получих по време на разходката ми из Арабския полуостров, докато се забавлявах да организирам парашутен десант на шестстотин килограма плодов сладолед. Започваме всичко от нулата с помощта на Марк, който е изключително полезен в подобен род сделки, тъй като е заклет песимист — за него всяко ново начинание е a priori обречено на катастрофа.

Финансовото проучване е съпътствано с още много други. Да се купи „Белият слон“ е едно, а да се преустрои в казино съвсем друго. Което ще струва колко? От 22 юли сутринта, сиреч веднага след срещата в хотел „Денис“ в Атлантик Сити, вкарвам в действие четири екипа архитекти, два от които вече са доказали възможностите си, преустройвайки или проектирайки казина във Вегас. Давам им срок до 15 август, за да ми представят що-годе приемливи проекти. И с плюс-минус двайсет и четири часа те ще изпълнят ангажимента си.

Същевременно предприемам и редица допълнителни разследвания — проучвам Шимел, разбира се, но също и Калтани, както и финансовото им положение, особено що се отнася до казиното, което възнамеряват да открият до моето; интересувам се от евентуалните скрити причини за вземането под дългосрочен наем на ивицата терен, за което настояват; опитвам се да вникна в изискването им заплащането да се извърши на две отделни фази и да разбера какви рискове за мен крие то.

Заедно с това разследвам и Олифан, и то по едничката причина, че този човек ме озадачава както със своята изисканост (която не се връзва особено с ролята му на титулярен съветник на една фамилия), така и с интереса си към мен, който стига дотам, че да ме покани на вечеря.

И както обикновено, най-грижливо изолирам отделните елементи на цялата тази схема, прилагайки любимия на моряците и шпионите принцип на водонепроницаемите прегради: Розен не знае какво прави Ванденберг, който пък не знае с каква задача съм натоварил Лупино. Нито един от тримата няма и най-малка представа за естеството на операциите, за които не е пряко отговорен. Дори и за най-незначителното разследване — това на Олифан — дублирах предпазните мерки, като наех два различни екипа частни детективи, работещи напълно самостоятелно. Освен мен, един-единствен човек има пълна представа за цялата тази подготовка и това, разбира се, е Марк Лаватер. Ако след шест години най-тясно сътрудничество не мога да му имам доверие, то значи доверието изобщо не съществува. И ще го кажа веднага: никога няма да съжаля, че съм му се доверил.

21 юли — 21 август: резултатите, които очаквам, пристигат един след друг. Къртовският труд започва да дава плодове. Няколко дни преди втората ми среща с Шимел и Олифан вече съм в състояние да направя обобщение:

— Четирите проекта, представени ми от архитектите, предвиждат инвестиции (включително закупуването на терена), вариращи между четиристотин и петдесет и шестстотин милиона долара. Личните ми предпочитания клонят към проекта на една калифорнийска фирма на стойност около петстотин милиона долара. (По гърба ми пробягват тръпки, а Марк едва не припада.)

— НО… Но и най-сериозните финансови проучвания позволяват да се начисли, и то конкретно за заведение с предвидените от мен размери, ГОДИШНА печалба от осемдесет до сто милиона долара! След като се издължим на банката, разбира се, тъй като един заем е наложителен.

— Що се отнася до Шимел, той е просто подставено лице и не представлява никакъв интерес. Продавачите са действително Калтани, от плът и кръв. Въпросните господа са двама братя — Джос и Лари; те представляват третото поколение на фамилията. Първото, на дядото, е дебютирало в Ню Йорк през 30-те години ведно с такива многоуважаеми особи като Лонги Цвилман, Дъч Шулц, Албърт Анастейжа и клана Лучано. Прелестна компания! Официално Джос и Лариса напълно почтени и са си имали много рядко работа с полицията, било то щатската или федералната, като всеки път са се измъквали безпроблемно. От финансова гледна точка двамата са напълно обезпечени и управляват малка империя, включваща верига ресторанти и пивници, плюс както се говори — дял в едно казино във Вегас в съдружие с някаква чикагска фамилия. Занимават се също с внос-износ, най-вече на зехтин. В казиното си в Атлантик Сити се готвят да инвестират осемдесет и пет милиона долара, като освен това всеки момент се очаква да сключат, и то напълно законно, банков заем на стойност триста и двайсет милиона.

— Нищо подозрително в искането за отдаване под дългосрочен наем: Калтани действително имат сериозни проблеми с достъпа поради изискванията на кметството, изключително чувствително на тема сигурност.

— Не се излагам на никакъв риск, като приемам заплащане на два етапа.

— В това, че двете бъдещи казина, моето и на Калтани, са толкова близо, няма нищо необичайно. Всички казина, вече построени, в процес на строителство или планирани да бъдат построени в Атлантик Сити, са в същото положение. Тук не сме във Вегас, където заведенията често се намират на голямо разстояние едно от друго.

— Накрая Олифан. Професионалната му компетентност не подлежи на никакво съмнение. Завършил е блестящо Харвард. Можел е да направи музикална кариера, бидейки много талантлив цигулар. Смятат го за изключително начетен и дори изтънчен. Като изключим това, той е безспорно най-добрият съветник на Калтани, техният Number One в тази област. Братята не предприемат нищо, без да се посъветват с него и той ги представлява във всичко и навсякъде. И не без основание: преди двайсет и две години се оженил за Анжелина Калтани, единствената сестра на Джос и Лари, които всъщност му се падат шуреи.

21 август, десет часът. Намираме се в кабинета на Джими Розен и Олифан ми се усмихва с подчертана симпатия:

— Този път готови ли сте да подпишете?

— Напълно.

Както са готови и договорите, които през последните дни аз и съветниците ми проучихме до запетайка с помощта на силна лупа. По обяд всичко е приключено. Олифан ме атакува отново с предложението си за вечерята, на която иска да ме покани:

— Когато кажете, господин Цимбали.

— Дайте ми една-две седмици и ще ви се обадя.

С присъщата си странна смесица от тъга и ирония той отвръща:

— Така да бъде, предоставям ви трета възможност. За вечерята.

Още същата вечер напускам Ню Йорк. Като се изключат двата нещастни уикенда, които успях да открадна от претоварения си график през последните седмици, на практика не съм виждал сина си и Сара от началото на операцията Фезали. Към Марк-Андреа (той носи малкото име на баща ми и това на Марк Лаватер, който му е кръстник) изпитвам нещо много повече от обич. Обожание! И ми се наложи доста да се самоизтезавам, за да не го докарам в Ню Йорк, за да бъде постоянно с мен. Не го направих поради единствената причина, че това би го принудило било да живее затворен в някоя хотелска стая, било да се прехвърля от самолет на самолет. И именно заради това искам да сложа край на ненормалния начин на живот, който водя, с други думи — напълно да го променя.

— Сара, говоря сериозно. Пускам казиното в действие и приключвам. И всичко, което ще ни остава да правим в бъдеще, е да прескачаме веднъж месечно до Атлантик Сити с един голям куфар, за да прибираме печалбата. Ще ти отпускам по пет долара месечно, за да ги разиграваш на МОИТЕ маси за бакара и независимо дали си обрала, или не банката, докато разговарям със счетоводителите, ще напускаме Атлантик Сити още същия ден. Кълна ти се!

Всеки друг на мястото на Сара Кайл би проявил скептицизъм, би иронизирал или пък реагирал по някакъв екстравагантен начин, като например да избухне в плач или напротив, да започне да се налива с шампанско, за да отпразнува новината. Не и Сара Кайл. Моята любима ирландка се задоволява да ми отправи по характерния си начин един проницателен зелен поглед, леко отмятайки глава назад. Без каквито и да било коментари. Тя притежава несравнимото и същевременно необяснимо свойство да преценява истинската стойност на нещата. Сара ми действа успокояващо. Просто не бих могъл да определя естеството на чувството, което ни свързва (от първия момент на запознанството ни преди шест години в Кения, както и след това, когато се срещнахме отново в Хонконг и в Ямайка). Това е чувство, което надживя както женитбата ми, така и моя развод. Бих могъл да кажа, че става дума за нещо като съучастничество, за безмълвно, основаващо се на един-единствен поглед съучастничество. Понякога имам усещането, че съм напълно прозрачен за нея и че тя със сигурност е единственият човек на света, на когото, Бог знае защо, се чувствам длъжен да давам сметка. Питам я:

— Няма ли да ми кажеш, че си против идеята ми за казиното?

— Знаеш много добре какво мисля по въпроса, приятелче.

— Ела поне да го видиш.

Ще дойде. Обещава. Веднага щом трите или четирите хотела, които управлява, ѝ оставят малко свободно време. И освен това ще доведе Марк-Андреа.

Оставам в Монтего Бей дванайсетина дни — повече, отколкото бях предвидил, но всеки път ми е все по-трудно и по-трудно да се разделям със сина си. При все това на 3 септември заминавам. Посока — Джърси, където все още се намира Хасан Фезали. Синът на пустинята се е окопитил и почти напълно се е възстановил, като се изключи леката сърдечна аритмия, която го спохожда от време на време. Той се подсмихва от шезлонга си:

— Сега пък слонове ли ловим?

Което ще рече, че е в течение на плановете ми в Атлантик Сити, и то без да е напускал „Лонгвил Манър“. И тъй като съм сигурен, че не го е научил от Марк Лаватер, решавам, че информацията е дошла най-вероятно от Азиз. Оттам заключавам, че принцът е идвал в Сен Елие… и че в Риад или в Кайро няколко глави здравата са се разтреперани, когато Негово височество се е заел да уточнява кой е виновен за отвличането на Хасан.

— И за какво си говорихте с Негово височество?

— За някой си Цимбали — жалко подобие на международен финансист, на когото понякога му хрумват странни идеи. Един Аллах знае защо, но Негово височество изпитва особена симпатия към него.

И без да ми даде възможност да отговоря, Хасан настоява да му представя подробен отчет за разходите си по операция „Плодов сладолед“:

— До последния цент, млади момко. Не бива никога да задлъжнявате на собствения си джоб. Изпратете ми сметката, ако обичате.

— Ще я изпратя.

— Защото ще ви се разсърдим, ако не го сторите.

Времето в Джърси е прекрасно. Бонбонено розови англичани разхождат телесата си, един ферибот на „Сийлинк“ влиза в залива Сент Обен и скрива от погледа ни замъка „Елизабет“. През Втората световна война англо-нормандските острови са били окупирани от двайсет хиляди немски войници и през цялата окупация е загинал един-единствен човек — някакъв французин, избягал от ФРАНЦИЯ, който решил, че дебаркира на свободна английска земя. Двамата с Хасан се умълчаваме. При все че ми се иска да му задам два-три въпроса: как е бил отвлечен, от кого, защо, открили ли са истинските виновници, основателна ли е хипотезата ми, че те са принадлежали към най-близкото обкръжение на Азиз, каква е била точно ролята на Мартин Ял и каква е съдбата на виновниците? Прекалено много въпроси. А аз познавам моя бедуин — ако искаше да знам отговорите, вече да ми ги е казал.

Той протяга ръка и докосва китката ми.

— Благодаря, Франц. Благодаря за всичко. Нямам намерение да хвърлям топа в близко време, тъй че ако някой ден…

Ставам — трябва да се връщам в Ню Йорк, където ме чака страхотно много работа.

— Инш-Аллах, Хасан. Или Мектуб, ако предпочитате.

Огромната му костелива лапа почти смазва деликатната ми ръчичка и аз си тръгвам. В Ню Йорк съм на 6 септември — един от онези просмукани от влажна жега дни, чиято тайна е патент на Голямата ябълка и които са изключително мъчителни дори за мен, любителя на трийсет и петте градуса на сянка. Следващите дни са истински кошмар. Защото след решаването на проблема с покупката тозчас възникват куп други проблеми.

Като въпроса с финансирането, например.

Той е прост. За поставяне. Разрешаването му е друга опера. Измежду четирите представени ми проекта, в крайна сметка се спирам на този на калифорнийските архитекти и решавам да инвестирам необходимите за реализирането му петстотин милиона. Ванденберг предприема съответните постъпки и на 14 септември една филаделфийска банка изявява готовност да ми отпусне заем от четиристотин милиона. При две условия: първо, да им представя неопровержимо доказателство, че наистина притежавам така наречените собствени капитали, или с други думи, личен влог от сто милиона; и второ, да бъде категорично удостоверено, че нито аз, нито съдружниците ми, ако се обзаведа с такива, имаме каквато и да било близка или далечна връзка с онези особи, които банкерите свенливо окачествяват като „съмнителни лица“.

Вече изплатих двайсет и пет милиона. И смятам да изплатя още толкова. Но нито цент повече. И без това една вноска от петдесет милиона върху деветдесетте, с които разполагам, ми изглежда баснословна — досега никога не съм играл толкова на едро, — тъй че е изключено да отида по-далеч.

Оттук следва, че се налага да си намеря един или няколко съдружници. Тези достопочтени люде, чиито имена още не знам, трябва да отговарят на няколко изисквания: да вярват непоколебимо в рентабилността на едно казино, да не хранят неистова омраза към игрите като цяло, да не се страхуват от… да речем, наследниците на Кръстника и най-вече самите те да не са Кръстници, синове, племенници, братовчеди и изобщо роднини на Кръстници, та ако ще и необозримо далечни. Освен това трябва да разполагат с петдесет милиона долара, които да снесат незабавно.

Може би е трудно за вярване, но хора с такива качества не се срещат под път и над път.

Задълбал съм в този доста мрачен етап от размишленията си, когато на 15 септември ми телефонира Олифан. Бях се опитал да се свържа с него веднага след завръщането си от Джърси, но от офиса му ме уведомиха, че бил на почивка някъде извън Ню Йорк.

— Поканата ми е все така в сила — казва той.

Договаряме се за вечерта на 18 септември…

И кръгът се затваря.

Тъй като на 18-и вечерта наистина отивам в дома му, виждам го да оставя цигулката си при пристигането ми след изкачването с частния асансьор, вечерям с него под безизразния и същевременно вледеняващ поглед на госпожа Олифан, по баща Калтани, която е такова чудовище, каквото никога досега не съм виждал, и от която буквално ми се повдига, следвам го на шантавата му тераса, където сърцето ми слиза в петите, и се разделям с него, без да успея да разбуля поне частица от тайната на този човек, към когото едва ли би ми било трудно да изпитам симпатия, ако не и приятелски чувства.

Следващият ден, естествено, е 19 септември. В девет сутринта в апартамента ми в хотел „Пиер“ нахлува поканената от мен орда архитекти, дизайнери и всевъзможни предприемачи. Пристигат и моите трима адвокати Марк Лаватер, Джими Розен и Филип Ванденберг. Разказвам на Марк снощната сцена. Той свива рамене:

— Ти поиска да купиш казино.

— Излишно е да обсъждаме въпроса отново.

Защото действително сме го обсъждали до втръсване. За Марк всичко е много просто — когато човек притежава осемдесет милиона долара, той просто си седи на задника и не се впуска в авантюри. Затова всеки път, когато споделям с него някой от плановете си, той неизменно вдига ръце към небето, уверявайки ме, че съм ненормален. Сега добавя:

— Добре, събрахме сведенията за Олифан, които искаше. Несъмнено е оригинал — терасата му се радва на широка известност. Що се отнася до професионализма му обаче, дума не може да се каже. Какъвто далеч не е случаят с клиентите му…

Това също сме го обсъждали надълго и нашироко. И не само с Марк. Ванденберг и Розен също се бяха включиха в говорилнята през седмиците, предшестващи закупуването на „Белият слон“. И тримата изказаха мнение. Едно и също, между впрочем: хората, от които купувам, не са обикновени продавачи; в действителност зад няколко фиктивни дружества от обичайния тип се крие една нюйоркска фамилия. Накратко, мафията. Която, както всички знаем, не съществува. „Е, и? — отговорих. — Нали за да се купи, трябва да има продавач? Да ви е известен някакъв друг начин? А и сделката е напълно редовна, не е ли така?“

— Марк, излишно е да се впускаме отново в пререкания.

Той пак вдига ръце, но този път в знак на капитулация:

— Така да бъде.

Въпросът е приключен. Насочвам вниманието си към архитектите и дизайнерите, с които съм предвидил да прекарам целия ден. Те са домъкнали планове, чертежи, карти и дори макети, при това в такова количество, че можеш да се забавляваш като щур часове наред. И наистина минават часове, подхранвани с обсъждания и леки закуски, които поръчвам на рум сървиса.

В късния следобед се случва второто събитие. За мен то бележи действителното начало на историята на „Белият слон“. Вероятно на вратата се е почукало, но аз нищо не съм чул, бидейки зает с излагането на една току-що хрумнала ми идея, която с присъщата си скромност окачествявам чисто и просто като гениална. Отваря Марк. Когато се връща, в очите му проблясват странни искрици:

— За теб, Франц.

— Нямам време. Който и да е, дай му чек.

Искрено казано, в прекрасно настроение съм. Епизодът с Олифан е вече минало, а препирните с архитектите са дяволски забавни. Марк поклаща глава: — Наистина се налага да отидеш лично. В тона му няма нищо драматично, дори напротив — видът му е такъв, сякаш намира онова, което става, за ужасно смешно. Оставям моите архитекти-дизайнери-предприемачи, които са покрили не само леглото ми, но и цялата стая с хартилъците си. Прекосявам големия салон, където Джими Розен проверява Бог знае какви изчисления, и излизам в антрето.

Там стои едно момиченце. На около девет-десет години. Русо, с дълги златисти плитки, огромни сини очи и облечено в тиролски костюм, поне според мен. Същинска картинка. На гърдите му виси една от онези бели пластмасови табели, с които оборудват децата, когато пътуват сами със самолет. Никога не съм го виждал.

— Да?

Никакъв отговор. Явлението се задоволява най-невъзмутимо да ме оглежда.

— Сама ли си? Същият резултат.

— Мен ли искаш да видиш?

Тя властно забожда показалец в табелата, на която на английски е изписано:

ПОВЕРЯВА СЕ НА ГРИЖИТЕ НА Г-Н ФРАНЦ ЦИМБАЛИ — ХОТЕЛ „ПИЕР“, НЮ ЙОРК СИТИ, НЮ ЙОРК, СЪЕДИНЕНИ АМЕРИКАНСКИ ЩАТИ.

И нито дума повече. Усещам зад себе си нечие присъствие и установявам, че същото е в множествено число — най-малко дузина любопитковци наблюдават с наслаждение спектакъла. Сред тях е и Марк, който най-искрено се забавлява.

— Така де — ухилва се той, — играеш си на Дон Жуан, ръсиш бебенца под път и над път и един хубав ден — пуф! — те дебаркират в живота ти.

— Много смешно, няма що.

Свивам рамене — ако има нещо на този свят, в което съм абсолютно сигурен, то е, че русото създание не е мое творение. И дума да не става! Обръщам се към момиченцето:

— Как се казваш? Мълчание. Големите сини очи са все така впити в моите.

След английския опитвам на немски, осланяйки се на тиролския ѝ костюм. Получава се. Тя отговаря:

— Хайди.

— Хайди чия?

Девойчето свъсва вежди, накланя прелестната си главица и пита на свой ред:

— Ти ли си наистина господин Франц Цимбали?

— Yavohl! — кимвам. — От плът и кръв.

БАМ! Не успявам дори да помръдна. Тя носи безспорно очарователни сабо, изпъстрени с инкрустирани в дървото розови и сини цветенца, но затова пък дяволски твърди и остри. И ето че върхът на дясното ѝ сабо с неподозирана сила се забива в левия ми глезен. Започвам да подрипвам на един крак, като междувременно с достоен за кенгуру скок избягвам лявото ѝ сабо, което се цели в десния ми глезен. Глупакът Марк се превива от смях. Отдалечавам се на безопасно разстояние и питам Хайди:

— Но защо ме риташ, по дяволите?

— Защото това ми е специалността — отговаря тя със задоволството на човек, изпълнил достойно дълга си. — И защото и четирите сме разорени по твоя вина, мошеник такъв.

Част трета

В която бомбата не знае, че е бомба.

8

— Гладна съм — заявява тя. — Има ли нещо за ядене в тази барака?

Преставам да подскачам на място и предпазливо се изнасям извън обсега на сабото ѝ. Повдигам крачола на панталона си и оглеждам глезена си.

— Дори дупка нямаш — отбелязва тя.

— Вината не е твоя, направи каквото можа.

Зад мен Марк Лаватер продължава тъпо да се кикоти. Хайди вперва в него огромните си сини очища.

— А тоя кой е?

Моментално се възползвам от случая (Марк не разбира нито дума немски):

— Това е човекът, който ме посъветва да ви разоря. Той е виновен за всичко. И дори настояваше да го направя, въпреки че аз не исках.

Тя кимва сериозно, продължавайки да фиксира Лаватер с най-невинно изражение. Сетне пристъпва напред с протегната ръка и с широка усмивка в стил депутат радикал-социалист на предизборна обиколка…

— Виждаш ли — тържествува Марк, — достатъчно е да имаш вид на почтен човек! Децата никога не грешат.

БАМ! И в следващия миг изревава и започва да подскача на свой ред.

— Това ми е специалността — напомня очарована Хайди.

Добре. Дали пък не е време да изясним за какво по-точно става дума? Питам:

— Значи съм те разорил, така ли?

— Да.

— И кого другиго?

— Сестрите ми.

— Колко сестри имаш?

— Три. Гладна съм. Направо умирам от глад.

Вдигам слушалката на стенния телефон в хола:

— Пиле и шунка, става ли?

— Имат ли щрудел?

Превеждам въпроса на етажния рум сървис. Имат — ако не точно щрудел, то нещо подобно. Уведомявам създанието:

— Имат.

— Не искам — врътва глава то. — Попитах просто от любопитство.

— Шунка, пиле и сладкиши — поръчвам аз, затварям и продължавам да разпитвам.

— И как се казват сестрите ти?

— Анна, Кристел и Ерика. Нямам нищо против пилето. Но бих искала също мляко и лед. И един американски хотдог. И американски корнфлейкс. Както и американски сладоледи. Искам от всичко.

Правя поръчката.

— Анна, Кристел и Ерика чии?

— Опитваш се да ме накараш да се раз бъбря, а?

— Ъхъ.

— Няма да стане.

След което ми отправя една подигравателна усмивчица, минава пред мен (отново се измъквам извън обсега ѝ със скок, който би ми докарал олимпийски медал) и предприема обиколка на апартамента, раздавайки поравно любезни gut morgen и ритници на присъстващите, половината от които много скоро започват да подскачат на един крак.

— По дяволите, Франц, откъде се пръкна това чудо? — изпъшква Марк.

— Нямам никаква представа. Казва се Хайди и има три сестри. И аз, както се оказва, съм разорил и четирите. Не знам нищо повече.

Махвам с ръка, за да предваря забележката му, и добавям:

— Да, знам, Марк, може би някой си прави шега с мен, но не е изключено зад това да се крие и нещо друго…

Вдигам отново телефона и разпитвам рецепцията.

Да, действително са забелязали да минава едно странно облечено момиченце, което дори ритнало портиера и момчето, обслужващо асансьора. Колкото до стюардесата…

— Каква стюардеса? Тази, която придружавала момиченцето при влизането му в хотела, която попитала за номера на апартамента ми, която се качила заедно с момиченцето, заявявайки, че искала да ни направи изненада, която току-що си тръгнала и…

— Догонете я, бързо!

… Прекалено късно. Веднага след излизането си стюардесата се качила в чакащото я такси и изчезнала.

— Все пак остави едно писмо за вас, господин Цимбали.

Трийсет секунди по-късно един хоп ми връчва плик от амбалажна хартия без марка, което свидетелства, че писмото не е било изпратено по пощата. На него пише: Г-н Цимбали, Хотел „Пиер“, Ню Йорк, а в горния му десен ъгъл има втори надпис: Лично. Той съдържа два по-малки плика, също запечатани и адресирани до мен. Отварям първия. Писмото е написано на ръка на немски: Господин Цимбали, по ваша вина ние сме разорени и прогонени от дома ни. Не знаем къде да отидем. Въпреки това ни увериха, че сте много добър човек, така че погрижете се за Хайди, ако обичате. Хайди е много интелигентна, а също и много добра, като не се смята навикът ѝ да раздава ритници, което обаче прави не от лошотия, а само на шега. Като изключим това, просто нямате представа колко е интелигентна. Послепис: Не я карайте да облича вълнени дрехи на голо, тъй като се изрива. Подпис: Анна Мозер.

Ако очите ми са толкова изблещени, колкото и тези на Марк, на когото превеждам писмото, докато го чета, не ще и дума, че представляваме прелестна картинка.

— А другият плик?

Той съдържа три листчета. Много бързо си давам сметка, че става дума за един и същи текст, съставен на три езика — немски, френски и английски, който гласи следното: Долуподписаната Анна Мозер, в качеството си на настойничка на сестра ми Хилдегарде-Хайди Мозер, разрешавам на г-н Франц Цимбали, отседнал в хотел „Пиер“ в Ню Йорк, да задържи при себе си гореспоменатата ми сестра. Залцбург, Австрия, 9 септември 1976 г. Подписът е същият като на първото писмо, но този път е придружен от два печата (както обикновено неясни) и от още два съвършено непознати подписа.

От опит глава не боли. И опитът продължи дори цели два часа под формата на истинска обща мобилизация — признавам, доста комична и със сигурност повече от неуместна, — която тя наблюдава, във висша степен подигравателно равнодушие. Положихме неимоверни усилия — първото лице множествено число включва трима от най-добрите американски бизнес-адвокати, един бивш главен инспектор от френското министерство на финансите, един изключително талантлив международен финансист (говоря за себе си) и неколцина известни архитекти и дизайнери — с едничката цел да разберем какво, по дяволите, бих могъл да го правя това малко русокосо чудовище, изтърсило ми се буквално от небето.

Генералното консулство на Австрия в Ню Йорк? В петъчната вечер то е почти безлюдно, като се изключи дежурния служител, който преценява, че всичко това може преспокойно да изчака до понеделник.

Тайнствената стюардеса? Идентифицираме я лесно благодарение на униформата на австрийските авиолинии и на няколко телефонни обаждания в служба „Пристигащи“ на летище „Кенеди“. Оттам са категорични — малката Хайди Мозер е дебаркирала напълно законно на американска територия с полета от Виена в компанията на някоя си Елизабет Дреслер. Която е къде? В отпуск или на почивка за девет дни в неизвестно кой край на Съединените щати. Да, може би с гадже, но личният живот на персонала…

Тогава полицията?

В крайна сметка една жена-полицай се съгласява да дойде. И Хайди много хитро използва точно момента на влизането ѝ, за да се хвърли в прегръдките ми и да се вкопчи в мен така, сякаш съм едничката ѝ любов на този свят.

— И твърдите, че не познавате това дете, господин Цимбали?

— Никога досега не съм я виждал.

— Застрашава ли тя вашата сигурност?

— Това пък откъде ви хрумна?

— А вие застрашавате ли нейната сигурност?

— Приличам ли ви на педофил?

— Педофилите не се различават кой знае колко от останалите хора, господин Цимбали. Между впрочем, самият вие признахте, че майка ви е австрийка. Детето може да ви е роднина, без да знаете това. Но ако не желаете да я задържите, винаги мога да я поверя на грижите на някоя социална институция.

— На нещо като сиропиталище, така ли?

Жената свива рамене — ако не я искам, просто няма друг изход. Спомням си, че в този момент коленича. Хайди се вкопчва още по-здраво в мен и — дали нарочно или не — светлосините ѝ очи се изпълват с ужас и едновременно с тъга, от която ми се свива сърцето. Тя прошепва в ухото ми:

— Тази жена от полицията ли е?

Кимвам утвърдително. Около нас прави и изглеждащи ни поради това огромни стоят Марк Лаватер, Розен, Ванденберг, жената-полицай и останалите зрители. Двамата с Хайди сме на една височина и лице в лице. Тя прошепва отново, почти докосвайки с устни ухото ми:

— Искам да остана с теб, господин Цимбали.

И ето ти, че аз на свой ред започвам да шепна, проклинайки тайно собствената си глупост:

— Но как искаш да те задържа?

— Анна каза, че оставам при теб. Каза също, че си много добър.

— Но тя изобщо не ме познава!

— Анна, не, но Гони те познава.

— И кой е Гони?

— Мъжът на Анна.

— Значи Анна е омъжена?

— Не.

— Но нали току-що ми каза, че си има мъж?

— Той не ѝ е истински мъж.

— Да не ѝ е годеник?

Хайди се подсмихва:

— Във всеки случай спят в едно легло. Чисто голи. И Анна всеки път вика: „ДА, ДА, ДА…“

— И на колко години е Анна?

— Стара е. Най-малко на двайсет.

— А обичаш ли я?

— Зависи от деня…

И всичко това шепнешком и на немски. От време на време хвърлям притеснен поглед към останалите, които сащисано ни наблюдават. И има защо — кой знае как изглеждам така, почти на четири крака! Обръщам се отново към Хайди:

— В Австрия ли живееш?

— Не.

— В Германия?

— Не.

— В Швейцария, тогава?

— Не.

— В Лихтенщайн?

Малката тиролка прави изразителна муцка — никога не е чувала за подобно животно. Абсолютно съм сигурен, че ме будалка.

— Лъжеш, Хайди, носът ти мърда.

Тя го опипва:

— Не е вярно, не мърда.

— Ти идваш от Австрия. Анна в Австрия ли е?

— Да.

— Къде в Австрия?

— Не знам.

— Напротив, знаеш много добре. В Залцбург?

— Не е в Залцбург.

— А къде тогава?

— Анна ми каза да не ти казвам.

— Но защо?

Тя прихва:

— За да не знаеш, естествено.

— Господин Цимбали?

Жената-полицай губи търпение. И то дотолкова, че в крайна сметка си тръгва, след като се е посъветвала с Ванденберг и Розен, когото познава по име.

— Най-добре наемете гувернантка — съветва ме Джими.

— Която да ѝ служи за придружител?

Той се усмихва:

— Ами да.

Провежда набързо два-три телефонни разговора и заявява:

— Ще бъде тук след час и половина.

След което на свой ред си тръгва, а с него и всички останали, освен Марк.

— Още ли си гладна, Хайди?

Тя поклаща отрицателно глава с онази лека мъглица в очите, която предвещава идването на съня. Вярно, че заради часовата разлика сега за нея е два-три часа сутринта.

— Спи ли ти се?

И всичко става съвсем естествено, сякаш между нас съществува отколешно съучастничество — тя кротко се гушва в прегръдките ми и отпуска глава на гърдите ми. Вдигам я и я отнасям в стаята, в която обикновено спи Марк-Андреа, когато случайно и за щастие е заедно с мен в Ню Йорк. Тя вече е затворила очи. Едва се осмелявам да я докосна и се задоволявам да сваля сабото ѝ и късите бели чорапки. Без да отваря очи, тя промърморва:

— А плитките ми? Трябва да ги разплетеш.

Марк, който ни е последвал до прага на стаята, разперва ръце, сякаш иска да каже: „О, не, не аз!“ Разплитането на проклетите плитки ми отнема страхотно много време, но накрая успявам да разпусна русата коса. Тя кротува, все така със затворени очи, като само завърта или повдига глава, когато е необходимо.

— Ти си добър, господин Цимбали. Анна имаше право.

Анна! Как бих искал да ѝ кажа две думи на тая, която и да е в действителност! Но в същото време се чувствам раздвоен и несигурен. Покривам Хайди с един чаршаф.

— Ще ти бъде ли достатъчно топло? Тя кимва, вече полузаспала, с извити в блажена усмивчица устни.

— Gute nachte, Хайди.

— Gute nachte, господин Цимбали.

Запленен, просто не мога да се откъсна от нея. Когато най-сетне се решавам да изляза от стаята, Марк ме поглежда, поклащайки глава. Питам:

— Имаш ли да ми казваш нещо?

— Не, татенце.

Чувствам се адски странно. Но усещането не е неприятно.

На другия ден ми телефонират Ли и Лиу. Те са в Сан ФРАНЦИСКО, а аз — в леглото си. Както обикновено не знам дали говоря с Ли или с Лиу (или обратно). Макар че са братовчеди и че ги познавам от години, и до ден-днешен не мога да ги различа. Особено когато ни делят хиляди километри. Ли или Лиу казва:

— Би ли повторил? Повтарям.

— Петдесет милиона долара?

Ли (или Лиу) избухва в неистов смях:

— Велик Цимбали побъркан в глава!

Опитвах се да се свържа с тях дни наред, но се оказа, че пътували до Китай, което е логично за китайци. Обяснявам им, че много бих искал да ми станат съдружници в казиното. Очевидно ще откажат. И те отказват. Разочарованието ми е огромно, тъй като бях почти сигурен, че ще успея да ги убедя. Още повече че разполагат със средства и несъмнено биха могли да заплатят многократно по-голяма сума. А и освен това разчитах, че ще проявят интерес към хрумналите ми две-три оригинални идеи, предполагащи откриването на казино, което значително ще се различава от останалите.

— Не, Франц. Излишно е дори да размишляваме. Хазартът не е бизнес за нас! Държим да си останем весели. Защото знай, Франц, че едно щастливо сърце убива много повече микроби, отколкото всички антибиотици на света.

Не настоявам. Познавам ги прекалено добре, за да продължа да храня илюзии относно шансовете си да ги убедя, след като веднъж вече са казали „не“. Разменяме още няколко думи и затварям телефона, без да успея дори да им се разсърдя. Ала за самочувствието ми ударът е сериозен. О, по дяволите!

— Господин Цимбали!

Едва не си удрям главата в тавана. Не съм я чул кога е влязла. Което е напълно обяснимо — тя е боса и дори чисто гола. Но това не е Хайди, или тогава девойчето е пораснало двойно през нощта. В крайна сметка разпознавам подобието на валкирия, която Джими Розен ми изнамери за гувернантка. Особата пристигна към десет часа снощи, точно преди Марк да си тръгне, и незабавно се настани в стаята на Хайди. Когато я видях за пръв път, реших, че става дума за две женища, покатерили се една върху друга. Валкирията гони двата метра и е била почти олимпийска шампионка по хвърляне на чук, преди да напусне редовете на източногерманските спортисти. В Щатите е от четири месеца и престоят ѝ в Америка ѝ се е отразил много добре — към осемдесетте килограма, които вероятно е тежала, когато е била във форма, тя е добавила още двайсет-трийсет и в момента има вид на автобус, гледан в анфас. Та това чудо е чисто голо и плаче.

— Хайди заминала.

Десет минути по-късно — ако не и по-малко — вече търча като пощурял из Сентрал Парк по домашен халат, начело на хайка, включваща десетина служители на „Пиер“, плюс валкирията по пеньоар, плюс шейсетина неидентифицирани любители на джогинга, опирайки се на показанията на някой си, който се кълне, че наистина видял една еднометрова тиролка да ситни по посока на пистата за ролкови кънки при Уолман Мемориал. С течение на минутите към нас се присъединяват още уикенд-маратонци, както и велосипедисти, кънкьори и кавалеристи. Да се чудиш и маеш колко откачалки може да побере Сентрал Парк в събота сутрин! Всички те сега ентусиазирано се включват в лова на тиролката. Някои очевидно смятат, че става дума за някаква телевизионна игра и дори питат: „Какво печелим, ако я намерим?“ Ругая, шегувам се, но същевременно и се безпокоя — ами ако всичко това се окаже някакъв капан? Целящ например да ме изкара садистичен нападател на деца или дявол знае какво! Осъзнавам, разбира се, че това е просто смехотворно, но никога не съм проявявал достатъчно интелигентност, когато съм препускал като кон.

Прекосявам Сентрал Парк на ширина. След толкова търчане и приказки вече ми е писнало и съм изплезил език от умора. На ъгъла на 62-а улица спирам едно такси, натоварвам в него валкирията и се прибираме в „Пиер“. Междувременно пристигат Джо Лупино и Розен.

— Не ни харесва изчезването на тиролката, Франц. Искаме да кажем — изчезването след появата ѝ. Тук има нещо гнило.

Те, какво, да не смятат, че на мен ми е много гот?

— Къде е Марк? — пита Розен.

— Някъде над Атлантика.

— На път за Австрия?

— Естествено.

Изпадам във все по-мрачно настроение. Решавам да предупредя полицията и едва се сдържам да не завия, докато разговарям с полицая, записващ показанията ми: не, детето не ми е дъщеря, нито племенничка, нито братовчедка, нито дъщеря на приятели; не, не я знам коя е, може би се казва Хайди Мозер, откъде да знам, а не е изключено истинското ѝ име да е Розвита Тартойфел или Гудул Рабинович и нямам никаква представа какво прави в Ню Йорк, а още по-малко при мен; не, не знам дали има роднини или познати, не знам абсолютно нищо за нея, освен че снощи собственоръчно я пъхнах в леглото, че има светлосини очи и плитки не, плитките ѝ ги разплетох, че, така или иначе, е русокоса, че е облечена като тиролка и че е изчезнала. И трясвам слушалката.

— Ето, на това му се казва кристално обяснение — отбелязва Розен, поръчвайки закуска за себе си и за Лупино (двамата обожават да закусват за моя сметка).

Просто съм бесен — преди всичко заради това изчезване, после заради отрицателния отговор на Ли и Лиу и накрая заради констатацията, до която стигнахме с Марк снощи, а именно, че със сигурност има някаква връзка между Хайди Мозер (ако това е истинското ѝ име), пристигнала от Австрия (това би трябвало да е вярно), и австрийското горско стопанство, което закупих едновременно с хотела. Всичко съвпада: първо, защото самият Баумер е бил емигрант, пристигнал от Австрия, след това, защото писмото на Анна Мозер е от 9 септември, а 9 септември идва след 8 септември, когато Кана, заместникът на Лаватер в Париж, изпълнявайки нарежданията ни, продаде всичко в Австрия — стопанството и чифлика, принадлежали на покойния Баумер.

— Този път ясен ли съм?

Джими кимва:

— Не много, но все пак разбирам.

— С други думи — коментира Лупино, — съществува някаква връзка между хлапето и „Белият слон“.

Тук звънва телефонът — обажда се снощната жена полицейски инспектор.

— Не е зле да си изясните какво искате — казва ми тя. Снощи се оплаквахте, че имате една тиролка в повече, а днес, че ви липсва една.

Но въпреки това се оказва, че вече е провела предварително разследване. Според нея тезата за отвличане е несъстоятелна и най-вероятно се касае за бягство.

— Служители на хотела са я видели да се разхожда. Първо в кухните, после в телевизионната зала, където е поискала шоколад и ябълкови сладкиши, както и да ѝ включат видеото, за да гледа някакъв филм…

— И е казала всичко това на немски? Та тя говори само немски.

Инспекторката се изсмива: в такъв случай тиролката е научила английски през нощта. Защото на чудесен английски е поискала да ѝ пуснат някакъв филм. Попитала е също на колко километра се намира „Светът на Дисни“ и когато ѝ обяснили, че се намира във Флорида, се поинтересувала как може да стигне дотам.

— И са я оставили да излезе?

— Никой не я е видял да излиза. Но въпреки това е излязла. И един кочияш на файтон пред „Плаза“ е получил ритник със сабо, защото е отказал да я откара до Флорида. После я видял да влиза в сградата.

— …

— Излишно е да отивате там. Тя почти е осакатила със своето Смъртоносно Сабо една от продавачките във фоайето, след което се е измъкнала през вратата, която излиза на Петдесет и осма улица. Смятам да поискам от шефовете да обявят червена тревога, преди вашето хлапе да е превърнало в инвалиди половината население на Ню Йорк.

В този момент се звъни на втората линия. Прехвърлям се от единия телефон на другия. В очите на Розен, който е вдигнал слушалката, припламват странни искрици.

— Цимбали.

— Господин Цимбали? Обаждам се просто за да не се безпокоите — аз съм на Емпайър Стейт Билдинг. Най-горе. Тук е супер!

9

Ще има да го помня това. Тъй като, разбира се, веднага хуквам към Емпайър Стейт Билдинг, сподирен от валкирията и Джо Лупино.

Шефът на асансьорния екип си спомня много добре, че е видял Хайди. И още как! И за да ми го докаже, той повдига крачола на панталона си и ми показва глезена си. Но, както ме уверява, изобщо не се сърди на клетото дете, тъй като е съвсем естествено да бъде тъй объркана и ужасена след онова, което съм я заставил да направи. Да, господине, точно така, срам и позор е да принуждавате едно толкова мило момиченце да се изкатери почти на покрива на Ню Йорк заради толкова незначителен повод като една изгубена запалка! Една запалка!

Той буквално се задушава от възмущение. Нима наистина смятам, че запалката ми може да се намери, като се има предвид, че оттам преминават десетки хиляди посетители всекидневно?

Изревавам:

— АЗ НЕ ПУША! НЯМАМ ЗАПАЛКА И НИКОГА НЕ СЪМ ИМАЛ! КЪДЕ Е ТЯ?

Всъщност, ако държа чак толкова на шибаната си запалка, да се кача сам да си я търся, вместо да изпращам дъщеря си. А на всичко отгоре изглежда и я бия!…

— Къде е тя?

Слязла обратно.

— Но все пак клетото дете ви остави записка. И плачеше ли, плачеше, милото.

Отварям пликчето с формат на визитна картичка. Писанието е на немски и гласи следното: Ама страхотно ви изпързалях, нали? А сега отивам да посетя Гранд Сентрал.

Какво друго мога да направя, по дяволите? Цялата тази история започва да се превръща в нещо като игра на стражари и апаши, но нямам избор. Все пак тя е едва на девет или десет години, а се намираме в Ню Йорк, който далеч не е най-безопасният град в света, дори и през една лятна събота. Валкирията, Джо и аз поемаме към гарата Гранд Сентрал и в момента, в който влизаме в чакалнята, чувам името си по високоговорителите. Приканват ме да се явя в бюрото за резервации за „Метролайнър“, който пътува по маршрута Ню Йорк-Вашингтон. Там няма и следа от Хайди, но една стюардеса ми обяснява, че в крайна сметка „племенничката ми“, притеснена, че ме е изгубила в тълпата и ме е принудила да изпусна влака, се е прибрала в хотела. Като отново ми е оставила бележка: Не струва колкото гарата в Залцбург, но пада голям майтап, нали? Изливам гнева си върху стюардесата: „И я пуснахте да си тръгне сама? — Но тя ми показа една дама, уверявайки ме, че това е руската ѝ гувернантка. И аз ѝ повярвах!“ Връщаме се в „Пиер“. От кошмарната тиролка, разбира се, няма и помен. Служителите на рецепцията започват да ме гледат доста странно. Валкирията избухва в плач. Джо Лупино запазва самообладание.

— Франц, това хлапе е по-оправно от рота морски пехотинци. Излишно е да се притесняваш толкова.

— А руската гувернантка?

Той се съгласява, че руската гувернантка може би съществува и следователно е обезпокояващ фактор. Едва-що излизам от асансьора и пъхам ключа в ключалката на апартамента, когато телефонът иззвънява. Втурвам се към него.

Обажда се Сара и нещо в гласа ми я кара да заяви категорично: — Имаш неприятности, Франц.

— И да, и не.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — Можеш да напуснеш Ямайка и да дойдеш в Ню Йорк. За да останеш.

Мълчание.

— Трябва да помисля — проронва тя.

Което е по-добре, отколкото нищо. Обикновено, когато ѝ правя подобен род оферти, тя просто свива рамене — в буквален и в преносен смисъл.

— Сара, колкото по-скоро, толкова по-добре.

Затварям телефона. Часът е единайсет и половина сутринта, дори не съм се обръснал и съм прекарал почти целия предобед в препускане из Ню Йорк по дирите на едно девет-десет годишно момиченце. Без да забравяме лошата вест от Сан Франциско.

— Джо, успях да се свържа с Ли и Лиу. Те отказаха да се включат в комбината.

— Кофти номер. Докъде стигна с твоите филаделфийски банкери?

— Поех задължението до идния четвъртък да им представя един или няколко съдружници с по петдесет милиона долара. Наистина разчитах на проклетите китайци. Бяха ми обещали, че ще участват в следващата ми сделка.

— В противен случай няма заем, така ли? Междувременно се бръсна.

— Няма заем.

— Ще намериш други банкери.

— И ще загубя още месец или два. А докато обикалям банките, другите казина в Сити вече ще са открили сезона.

— Винаги можеш да навестиш твоите арабски приятели.

Мислил съм и за това, естествено. Но моментът ми изглежда повече от неподходящ за делови разговори с Хасан Фезали, който продължава да възстановява силите си в Джърси, и с Азиз, зает най-вероятно с голямо пролетно чистене в обкръжението си. А и от друга страна, появата ми, за да поискам петдесет милиона от арабите, и то веднага след като съм им направил услуга, би изглеждала по-скоро като представяне на сметка от квартален водопроводчик. Което несъмнено би опорочило взаимоотношенията ни на евентуални съдружници.

— В общи линии ситуацията е ясна — заключава Джо, който си е поръчал втора закуска за моя сметка. — Разполагаш цифром и словом с пет дни, от които една неделя, за да намериш някой, който да се съгласи да инвестира петдесет милиона долара и който да няма абсолютно никакви отношения с Маф…

И така нататък. Телефонът. Тъкмо излизам от банята. От слушалката, която доближавам до ухото си, изригва пронизителен, смразяващ кръвта писък. Това продължава най-малко двайсет секунди. Сетне настъпва тишина, която бива нарушена от съвършено спокойното гласче на Хайди:

— Уплаших ли те, господин Цимбали? Хвана те шубето, а?

До последния момент смятах, че малкото чудовище отново си прави майтап с мен. Но не, този път тя е налице, седнала примерно на една от масите на открито в „Сънкен Плаза“ в Рокфелер Сентър. Пред нея е струпана такава колекция от сладоледи и сладкиши, че човек би рекъл, че е поръчал цялата листа на ресторанта.

— Но тя наистина поръча цялата листа на ресторанта обяснява ми метрдотелът. — Цялата. Много настояваше. Господин Цимбали, вашата дъщеря…

Дори не възразявам срещу бащинството, което ми приписват. И повече не слушам метрдотела. Единствената ми идея, амбиция и цел при влизането ми бе да отвъртя на тиролката един колосален плесник. Допреди десетина секунди искрено мечтаех за това. Но вече не. Съзирам личицето ѝ, плитките ѝ и сините ѝ очи между две купчини сладкиши. Възможно ли е да се влюбя в едно десетгодишно момиченце — не физически, разбира се, — и то дотолкова, че да изпитам единствено нежност и облекчение, че съм я намерил, ведно с първите симптоми на съучастнически смях? Сядам срещу нея.

— Страхотно разиграване ми спретна, а?

— Аха.

— Коя е руската гувернантка от Гранд Сентрал?

Свива рамене.

— Нямам представа. Някаква жена. Просто ми трябваше една. Само че след това тая не искаше повече да ме пусне.

Държеше да ме отведе при родителите ми. Голяма лепка се оказа бабето.

И докато говори, компетентно оглежда фантастичната камара сладкиши и сладоледи пред себе си, предостатъчна, за да изхрани едно тиролско село в продължение на три дни.

— Тия типове не искаха да ми сервират листата. Тогава им казах, че баща ми е милиардер, че живее в „Пиер“ и че ако продължават да ми се правят на интересни, ще го накарам да купи заведението им. И те ми повярваха. Тия хора хващат вяра на всякакви глупости.

Тя разсеяно пощипва от купчината.

— Сладкишите им хич не струват. Познаваш ли Томасели?

Не, не познавам Томасели. Наблюдавам я сащисан и едновременно очарован от невероятната ѝ дързост, от увереността ѝ…

— Томасели е в Залцбург, на Пазарния площад. Никой не прави по-хубав крем шантии от него…

… от неправдоподобната ѝ миловидност.

— Не ми каза, че говориш английски, Хайди.

— Не си ме питал.

Донасят ми кафето, което поръчах.

— И къде научи английски?

— Не знам.

— Лъжкиня.

— Аха — съгласява се тя спокойно и продължава да се рови в купчината, боцва ту тук, ту там с показалец, чумери се. Ама че гадост! А на всичко отгоре е и скъпо. Видя ли им цените? Тия американци са луди.

— Не измествай темата. Откъде познаваш толкова добре Ню Йорк? С пълна уста и продължавайки да се рови в сладкишите, тя бръква в чантичката си и ми подава един гид на града, на немски. В него някой със стрелки е очертал маршрут, който, тръгвайки от „Пиер“, минава през Сентрал Парк (отбелязан с кръстче), после по авеню Двете Америки, по Трийсет и трета улица, следват Емпайър Стейт Билдинг (кръстче), Парк Авеню и Гранд Сентрал Стейшън (кръстче), Уолдорф (кръстче) и Рокфелер Сентър (кръстче). Общо взето пътят, по който е минала.

— Кой ти начерта този маршрут?

— Гони.

— Кой е Гони? Как е истинското му име?

— Гони си е Гони.

И обратно, предполагам. Добре, променям тактиката:

— Познаваш ли някого в Ню Йорк?

Широка усмивка, гарнирана с английски крем:

— Теб, господин Цимбали.

— А освен мен?

— Никого.

Вдига дясната си ръка ведно с един еклер и наполовина изгризан шоколад и додава:

— Да пукна, ако лъжа!

Връщам се към плана на града: маршрутът не спира при Рокфелер Сентър, а слиза към Уошингтън Скуеър, след което се насочва към Бруклинския мост, прескача залива до Статуята на свободата, връща се в Манхатън през Батъри 100 покрай кулите близнаци на Уърлд Трейд Сентър, свива по Уол Стрийт…

— И ти възнамеряваше да разгледаш всичко това?

— Аха, стига в тая барака да не беше толкова скъпо. Отначало си взех само един шоколад, но нямах достатъчно пари, за да го платя. Тъй че се наложи да поръчам още нещо и да те повикам.

И като доказателство ми показва няколкото монети, които са ѝ останали — трийсет-четирийсет цента.

— Вече нямаме пари, защото ти ни разори — отбелязва тя. А ти имаш ли пари?

Насилвам се да се подсмихна многозначително:

— Естествено, щом съм ви разорил.

— Милиардер си, нали?

— Точно така.

— Не ми приличаш на милиардер.

— Хайди, все още ли не искаш да ми кажеш кой е Гони и къде живеят Анна и другите ти сестри?

— Не.

— Нито откъде идваш?

— Не.

— Нито защо твърдиш, че съм разорил теб и сестрите ти?

— Не.

— А Елизабет Дреслер?

Тя ококорва очи, преливащи от неподправено простодушие:

— Тая пък коя е?

— Австрийската стюардеса, с която си преминала контролните пунктове на пристигане в Ню Йорк.

— Не познавам такава.

— Пак лъжеш.

— Аха.

Направо да луднеш! Плащам сметката — по дяволите, сто и седемнайсет долара в сладкиши и сладоледи!

— Хайди, ще ти направя едно предложение — ще посетим всичко, което искаш да видиш в Ню Йорк, а ти ще отговориш на въпросите ми. Става ли?

Тя се замисля с наведена глава и свъсени вежди:

— Всичко, което искам да видя?

— Всичко, което е във възможностите ми да ти покажа.

Презрително подшмръкване.

— Увърташ го, а?

— Не го увъртам.

Тя отново се замисля, свеждайки все повече глава, и златистата ѝ коса искри под лъчите на септемврийското слънце. Малкият тиролски демон е толкова сладък, че ти иде да го схрускаш. Разтапям се от умиление като сладоледа на масата.

— Хайди, защо избяга тази сутрин?

— Анна.

— Какво, Анна?

— Анна ми каза да те побъркам. Е, не те ли побърках?

Тъй да бъде. Хващам я за ръка и поемаме на обиколка из Ню Йорк. Не ще и дума, че ме бива в приказките, но този път си намерих майстора.

Едно от двете: или Хайди е изкарала интензивен тренировъчен курс в тиролските планини, или аз изведнъж съм остарял. Защото виждаме всичко, или почти всичко, което тя иска да види. И то на галоп. Замъква ме в зоопарка в Бруклин, миг след това там ѝ писва и тозчас решава да го замени със Статуята на свободата. Едно корабче ни откарва в Манхатън. През „Мейсиз“ профучаваме като тайфун. На една тераса в Гринуич тя поглъща седмия си хамбургер и единайсетия си млечен шейк. Следва Бруклинският мост…

Ами другият мост? Веразано? Защо не отиваме там? Ами Кони Айлънд? Ами Ботаническата градина в Бруклин? И искам да гледам един мач на Yankee Stadium, и да се кача на покрива на Уърлд Трейд Сентър, и…

Идеята за хеликоптера е моя. Защото иначе ще приключим деня, пълзейки на четири крака. Часът е шест и половина, когато най-сетне сме седнали, носейки се високо над Хъдзън и Ийст Ривър.

— Струва ли колкото Залцбург, Хайди?

— Аха, бива си го.

И сините очи искрят в летния сумрак, докато светлините на града припламват една след друга. Гледката под нас е както винаги омайваща, но аз гледам нея, изумен от невероятната бързина, с която това хлапе ми се беше наложило.

… И то до такава степен, че да ме увлече в тази нюйоркска кавалкада, когато имам толкова много работа. Като се започне от проблема със съдружника, който трябва да си намеря до пет дни. Единственото извинение, което ми идва на ум, за да оправдая загубата на толкова време с моята тиролка, е, че наистина не виждам никакъв изход от ситуацията. Знам, че трябва да се направи нещо, но какво?

На всеки етап от нашия криволичещ из цял Ню Йорк маршрут телефонирам в „Пиер“, за да разбера дали Марк се е обаждал. В момента трябва да е вече в Австрия. Защо тогава не дава никакъв признак на живот, въпреки уговорката ни? Вече е нощ, когато таксито, което сме взели при хелидрума на Трийсета западна улица, пресича Сентрал Парк, където свирят оркестри. Хайди се е вкопчила в ръката ми в момента, в който се завъртяха роторите на хеликоптера, и повече не я е пуснала. От време на време, откъсвайки очи от зрелището на Ню Йорк by night, тя вперва в мен учудващо сериозен поглед. Няколко пъти се опитвам да я накарам да ми разкаже за себе си. Напълно безрезултатно. Хайди избягва всичките ми въпроси със смайваща лекота. „Тя е наистина много интелигентна“, ме бе информирала жената, подписала се като Анна Мозер. И в това няма никакво съмнение.

Джими Розен ме чака в „Пиер“. Научил е от Лупино за отрицателния отговор на Ли и Лиу.

— Франц, тук няма да намерите съдружник до четвъртък.

— Още в понеделник се обадете в банката във Филаделфия. Ако се наложи, идете там заедно с Ванденберг и ги помолете да ми дадат още няколко дни.

— Няма да се съгласят и вие го знаете. И без това не бяха много склонни да се ангажират със сделка с казино.

— Все пак опитайте.

Истината е, че съм решен да заложа всичко на една карта — ще отида при Хасан Фезали въпреки всички основателни причини, които имам, за да не го правя. И това не ми е никак приятно.

— А тя?

Джими посочва с брадичка малката тиролка, водеща оживен разговор с един от хотелските хопове, който знае немски. След подобен преход всяко нормално момиченце би капнало от умора. Но не и това. Очевидно е в пълна форма.

— Марк не се ли е обаждал? — интересува се Джими.

— Още не.

А не мога да взема Хайди с мен, особено ако се наложи да се срещна с принц Азиз в Риад. Колкото до това да я оставя сама в апартамента в „Пиер“, та дори и под опеката на валкирията, тазсутрешното ѝ бягство е напълно достатъчно, за да прогони от главата ми подобна мисъл.

— Франц, на драго сърце ще се погрижа за нея по време на отсъствието ви, докато Марк или вие откриете причините за присъствието ѝ. Ще живее у нас…

Джими Розен има пет деца и живее в Ню Рошел, голямо и повече от луксозно нюйоркско предградие. Посещавал съм го многократно и преди няколко месеца дори прекарах там един уикенд заедно със Сара и Марк-Андреа. Сигурен съм, че Хайди ще се чувства добре, още повече че две от трите дъщери на Джими са приблизително на нейната възраст.

Именно това се заемам и да ѝ обясня през следващите няколко минути. Не минава много добре. Тя дори избухва в плач, ей тъй, насред фоайето.

— Не искам да се разделяме, господин Цимбали!

И тогава установявам до каква степен и аз на свой ред съм се привързал към Хайди. Въпреки че не знам нищо или почти нищо за нея. Което би могло да ми докара страхотни неприятности. В крайна сметка Джими я отвежда. Вечерям сам, в повече от мрачно настроение. Перспективата да отида да прося петдесет милиона от Фезали (но той е извън бизнеса от година и половина, тъй че ще ми се наложи да се разправям с Азиз) ни най-малко не ме очарова. Решавам да замина за Лондон още сутринта на следващия ден, който се пада неделя. Лягам си и току-що съм заспал, когато към един сутринта…

Марк на телефона:

— Франц, сега ти ще ме слушаш! Тук е седем сутринта и вчерашния следобед и цялата нощ търчах от село на село и от чифлик на чифлик. Тъй че ако някой трябва да е в отвратително настроение, то това съм аз.

Да, открил е Анна Мозер. Тя дори седи насреща му, докато разговаря с мен. Не, не може да ми я даде. Не, не е няма. Просто не иска да разговаря с мен по телефона, и толкоз. Едва не се задавям — това пък какво означава?

— Това означава, че ако искаш някакво обяснение, ще трябва да си направиш екскурзия до Тирол точно като мен. Тя иска да говори единствено с теб, лично и тук, в дома ѝ.

— Франк, ти да не си пиян? И всъщност къде си в момента?

— В Gasthof Post, в Кьосен, в австрийски Тирол. И според прелестната Анна, ти просто нямаш избор: или идваш тук да си търсиш обяснението, или и двамата ще си умрем идиоти. Щеш, не щеш, това е положението.

— За Бога, наистина ли тя ми е изпратила сестра си?

— Да.

— Но защо?

— Отказва категорично да отговори. Освен ако…

Освен ако не отида в Тирол, за да я изслушам. Отсега нататък поне едно нещо ми е напълно ясно — ако Хайди сама по себе си представлява идеалният пример за досадница (макар и очарователна), то в това отношение голямата ѝ сестра бие всички рекорди.

— Тя действително ли е законната настойничка на Хайди?

— Да.

Е, все е нещо — поне няма да ме арестуват за насилствено задържане или отвличане на малолетна.

— И това ли е всичко, което успя да изкопчиш?

Марк с язвителен тон започва да ми разказва тиролската си одисея, но аз го прекъсвам:

— Марк, в най-добрия случай не бих могъл да дойде в шибаното ти село по-рано от вторник.

И то при условие, че разговорът ми с Хасан в Джърси се окаже достатъчен, за да си намеря съдружник. Защото ако трябва да препускам до Саудитска Арабия… Затварям…

… И тозчас отново вдигам слушалката: Ли и Лиу.

— Франц, изпитваме угризения на съвестта. Вярно е, че ти бяхме обещали да участваме с теб в първата сделка, която ни предложиш. Разбрахме, че те поставяме в трудно положение. Тъй че размислихме, телефонирахме тук-там и може би намерихме разрешение на проблема ти. Идеалният съдружник, за когото мечтаеш — готов да инвестира почти без условия каквато и да било сума, нищо общо с мафията, симпатичен, почтен, с прекрасни очи, свеж дъх…

Бих сметнал за откачен всеки друг на тяхно място. Но това е обичайният начин на изразяване на моите китайски приятели, които многократно са ми доказвали, че третират финансовите въпроси с немско-швейцарска сериозност, криеща се под смахнатата им външност. Впрочем този път не са чак толкова словоохотливи:

— От друга страна, Франц, това няма да бъде удобен съдружник. Ако предположим, че успееш да го убедиш, разбира се. Известен ли ти е номерът със закачалката?

Известен ми е. „Закачалката“ е голям остър нож, който ти забиват изненадващо в гърба, ако решат, че не си изпълнил всичките си ангажименти. Питам:

— Смятате ли, че бих могъл да убедя вашия тип за толкова кратко време?

— Да, имаш шанс, особено при положение че отидеш при него от наше име. Но не губи време.

И аз не губя. Анулирам резервацията за Лондон и Джърси и още на следващия ден сутринта — неделя, 21 септември излитам за Макао.

10

Колет. Вече знам как се чувства един луксозен колет. Не ми се налага да кажа дори дума, освен едно „да“, когато ме питат действително ли съм господин Франц Цимбали дьо Сен Тропе. От този момент нататък поемат изцяло грижата за мен, и то в пълно мълчание. Един ролс ме чака в подножието на стълбата, която обслужва единствено мен. Почти ме пренасят на задната седалка. Изминаваме двеста метра.

До вратата на един хеликоптер, който, ако не бъркам, е оригинален кавасаки, made in Japan. Ето ме вътре: „Шампанско, господин Дьо Сен Тропе?“ И ми връчват чаша от истински кристал, преди да успея да гъкна. „Малко хайвер, господин графе?“ Настаняват се от двете ми страни, уверяват се, че се чувствам чудесно, разтриват ме, попиват потта от челото ми и изобщо ме глезят по всички възможни начини.

Аз от своя страна съм доволен и предоволен, тъй като става дума за четири прелестни китайки, каквито дори не съм предполагал, че може да съществуват.

Летим над Реката на перлите.

Вече съм идвал в Макао преди пет години. Но тогава прекарах по тези краища само един ден, за който не съм запазил незабравим спомен — Сара, която ме придружаваше, намрази пейзажа от пръв поглед и по взаимно съгласие не стъпихме повече тук през целия ни престой в Хонконг.

Хеликоптерът се спуска стремглаво към полуострова и за миг изпитвам опасението, че пилотът е откачил и че едничката му амбиция е да се наниже умишлено на някой гръмоотвод. Но в последния момент в близост до казиното „Джай Алай“ се разкрива равно пространство и ние се приземяваме на няколко метра от входа на игрището за баска пелота[6]. Измъкват ме от хеликоптера с хилядите предпазни мерки, полагащи се на аристократичната ми особа. Друг ролс. Потегляме. Разпознавам няколко сгради, между които изумителния и колосален хотел „Лисбоа“ и катедралата Свети Павел, от която е останала само внушителната барокова фасада, щръкнала в яркосиньото небе на върха на широко гранитно стълбище. Подминаваме ги. Нямам никаква представа къде ме водят и всеки път, когато отварям уста, за да задам въпрос, китайките лакомо ме целуват по устните, за да ми отнемат думата.

Продължението е подобаващо — тайнствено, смътно обезпокояващо, но безспорно не и неприятно. Ролсът спира във вътрешността на частна резиденция. Възхитителна градина, останки от старите крепостни стени на града. Или поне така мисля. Отново почти ме носят, за да ми спестят и най-незначителното усилие. Отвеждат ме в някаква стая, оборудвана с умопомрачително луксозна баня. Събличат ме чисто гол, потапят ме в кръгла вана с диаметър три метра, мият ме, търкат ме, масажират ме навсякъде, пускайки едва забележима усмивчица, когато — опитвам се усилено да мисля за борсовите курсове, но нищо не се получава, — значи когато предоставям на изключително женското присъствие категоричното доказателство, че съм момче, и то в пълна изправност. Това продължава десетина минути, без нито една от телячките-телохранителки-камериерки да направи каквото и да било, за да нормализира ситуацията. Накрая ме измъкват от розово-черната мраморна вана, изтриват ме, парфюмират ме и щедро ме намазват с благовония, без да пропуснат и квадратен милиметър от тялото ми… и си отиват, зарязвайки ме чисто гол.

Влиза тя.

Тя е на възраст между двайсет и пет и трийсет и пет години и ако младите жени, посрещнали ме на хонконгското летище „Кайтак“ наистина си струваха пътуването, то какво да кажа за тази?

— Освежи ли ви банята, господин Цимбали дьо Сен Тропе?

— Името ми е Цимбали. Просто Цимбали и нищо повече. И не съм граф.

Вероятно дължа благородническата си титла на ония шегаджии Ли и Лиу. Но главната ми грижа в момента е тоталната ми голота. Произнасям с възможно най-голямо достойнство (някои подробности от анатомията ми сериозно ме притесняват):

— Тук съм, защото имам делова среща с някой си господин Денг.

— Това съм аз — кимва тя.

— Невъзможно е вие да сте господин Денг.

И това е повече от очевидно. Достатъчно е човек да види черната ѝ копринена туника, толкова плътно прилепнала към тялото ѝ, че сякаш е изрисувана върху него.

— Аз съм Денг — упорства тя. — И именно мен трябва да убедите.

— Бих предпочел да бъда облечен. Когато говоря, винаги пъхам ръце в джобовете си. А в момента се чувствам като инвалид.

Тя щраква с пръсти и се появяват две красиви девойки, които донасят изпраните ми и току-що изгладени дрехи. И които ме обличат за нула време.

— Последвайте ме, ако обичате, господин Цимбали.

Госпожица Денг ме повежда през низ от стаи, докато стигаме до един кабинет. В средата му има маса, на която лежат две солидни пачки банкноти.

— Кога ще ви бъдат необходими петдесетте милиона долара, господин Цимбали?

— В четвъртък, 25-и, в десет и половина местно време и във Филаделфия. Смятате ли, че сте в състояние да ми дадете бърз отговор? Тя се усмихва:

— Господата Ли и Лиу ми казаха много хубави неща за вас.

— Същото мога да кажа и аз за тях.

Тя ми посочва банкнотите върху масата.

— Да не губим повече време. Сам разбирате, че преди да взема решение за толкова кратко време, трябва да направя някои проверки. И първата — още сега. Тук има един милион хонконгски долара. Часът е два следобед. Давам ви срок до осем вечерта.

Широка усмивка.

— Да ги загубите. В моето казино.

Всеки ден най-малко десет-дванайсет хиляди играчи пристигат с глисерите от Хонконг. Към тях прибавете туземците от Макао-Център и тези от островите Тайпа и Колоан и ще разберете защо в момента на влизането ми в голямата двуетажна зала на казиното вече далеч не съм сам. Всъщност моментално бивам засмукан, повлечен, удавен от една превъзбудена тълпа, в която, като се започне от най-мизерния кули до бизнесмена, са представени всички раси и полове. Нещата се развиват много бързо, с онази хладна, макар и усмихната ефикасност, с която ме заобикалят от пристигането ми в Хонконг и Макао. Девойките от ескорта ми ме изоставят на входа на казиното с последен подканващ жест: ваш ред е да играете.

В буквалния смисъл на думата.

И със задача да загубя на игралните маси равностойността на двеста и трийсет хиляди щатски долара. Ясно е, че това е тест, на който ме подлагат и който не струва кой знае колко, тъй като, принуждавайки ме да играя в собственото ѝ казино, прелестната Денг Незнамкояси ще прибере с едната ръка онова, което е загубила с другата. Всъщност проблемът не е в това. Проблемът е да се опитам да разбера какво точно се очаква от мен, да се постарая да възпроизведа хода на мислите на евентуалните ми китайски съдружници. Което не е никак лесно. Освен да скочиш три метра и половина на височина, без да бутнеш летвата, не знам нищо по-трудно от това да се опиташ да проумееш какво се мъти под черупката на един световноизвестен като лицемер китаец.

Много бързо правя своя избор — ще бъда самият себе си. Цимбали. И тъй като познавам лично въпросния Цимбали, знам, че той никак не обича да губи. Следователно ще се опитам да спечеля. Впрочем, ще видим.

Качвам се на горния етаж. Тълпата тук е съвсем малко по-рехава, отколкото в долната зала. Надвесвайки се опасно през парапета, някои играчи дори хвърлят залозите си върху намиращите се четири метра по-долу маси, без това да учудва когото и да било. Врявата е оглушителна — същинска пищяща симфония, в която участват дори крупиетата, подвиквайки на играчите, разменяйки си гръмогласни шеги от маса на маса, докато един дъвче сандвич, а друг авторитетно халосва с греблото по главата явно недостатъчно бърз според него играч. И никакви комплекси, що се отнася до традиционните бакшиши „за персонала“ — всеки печеливш бива автоматически обиран, като при това бъркат директно в джобовете му, без той да може и дума да каже. Разликата между този далекоизточен пазар и спокойната атмосфера във Вегас — и още по-спокойната в европейските казина — е колкото между рок концерт и заупокойна литургия в „Свети Петър“.

Приключвам огледа на игралните маси — общо десетина. Игралните автомати, които тук наричат „Гладните тигри“, не ме интересуват, тъй като залозите не са достатъчно високи. Аз съм Цимбали и съм дошъл тук да търся петдесет милиона долара, а не да изкарам колкото за една баничка.

По същата причина решавам да игнорирам фан-тана (на масата се изсипва купа, пълна със седефени копчета, които започват да се броят по четири, като накрая остават едно, две, три или четири копчета; вие решавате на коя от четирите възможности да заложите). Трябва да си китаец, за да харесваш подобна игра, а и залозите започват едва от един хонконгски долар.

Отказвам се също от сик-по (залага се на зарове, хвърляни с чашка) и от кено — него го има и във Вегас и представлява нещо като тото, чиито изписани върху топчета за пинг-понг числа се теглят два пъти на час.

Известен интерес у мен предизвиква прословутото пайко. То се играе с плочки за домино, всъщност с нещо като плочки за домино, украсени с идеограми. Но въпреки обясненията на една от служителките в казиното, няколко минути наблюдение са достатъчни да ме убедят, че никога нищо няма да разбера от тази игра, ако ще да ѝ посветя десет години от живота си. Освен това външността ми на западняк ми коства няколко подчертано недружелюбни погледи. Предпочитам да се оттегля.

Време е да се заловя сериозно за работа. Поглеждам часовника си — остават ми пет часа и петнайсетина минути. Мога да избирам между бакарата (която тук не се играе в отделна зала), крапса, блекджека, наричан тук понтун, рулетката, топката и железопътната линия. Рулетката и топката са категорично прекалено пасивни. Спирам се на блекджека.

Няма опасност да ме заболи глава от това, което знам за него — играе се срещу казиното и е необходимо общият сбор от картите, които ви дават, да достигне двайсет и едно. За двайсет и пет минути загубвам (при таван, фиксиран на петстотин хонконгски долара) някакви си четиринайсет хиляди долара. Сменям масата. Това не помага — загубата нараства на двайсет и седем хиляди. За сметка на това обаче проумявам някои прости правилца, за които, бидейки пълен дебютант, изобщо не съм подозирал: в общи линии, номерът е да знаеш кога да „останеш“ на картите, дадени ти от банката. Отново сменям масата, за да изпробвам новопридобитите си познания — намалявам загубата на двайсет и четири хиляди. Така е по-добре. Определям си петнайсетина допълнителни правила и наваксвам до седемнайсет хиляди. Едно движение с брадичката на крупието ме кара да застана нащрек — явно ставам опасен, в смисъл че започвам прекалено много да печеля. Тук е Макао и знам добре какво им се случва на онези, които упорстват да прибират парите на заведението — в един момент чисто и просто им отнемат ръката, независимо дали това им харесва, или не.

И по-добре е човек да не протестира.

… Освен ако във висшите сфери на управата някой не реши друго…

Очевидно моят случай е точно такъв, тъй като се появява една служителка, облечена в розово от глава до пети, и прошепва нещо в ухото на крупието. Което тутакси се успокоява, усмихва ми се и ми прави знак да продължа. В резултат на това след четирийсет минути не само възвръщам всичките си предишни залози, но и спечелвам около петнайсет хиляди долара.

Бележката ми подава анонимна ръка. И докато се обърна, пратеникът вече е изчезнал в тълпата, заобикаляща масата, на която седя. Разгъвам я: YOU MUST LOSE. (Трябва да загубите.) На свой ред написвам: I AM NOT A LOSER. (Аз никога не губя.) И дори без да се обръщам, подавам напосоки сгънатата бележка. Нечия непозната ръка я взема. Един час по-късно печалбата ми възлиза на седемдесет и пет хиляди долара (така и няма да разбера дали съм имал голям късмет, или някой е помогнал на късмета ми).

… Седемдесет и пет хиляди долара, значителна част от които губя на бакара.

… Повечето от които спечелвам обратно на крапс…

… И тутакси (просто начин на изразяване, тъй като това ми отнема повече от час) загубвам за пореден път на железопътната линия.

Като нито за миг не усещам симптомите на онази треска, която, както твърдят, предизвиквал хазартът. Какво пък, може би съм психологически неподатлив. Или феноменът се дължи на факта, че играя с пари, които не ми принадлежат. Редовно поглеждам часовника си и въпреки това всеки път се удивлявам колко бързо тече времето. Петдесет минути преди осем се връщам към първата си любов, сиреч блекджека. И било по прищявка на късмета, било в резултат на умела манипулация на персонала на казиното, започвам да печеля като побъркан. В осем без три минути съм прибавил към първоначалния милион сто деветдесет и пет хиляди долара. С крайчеца на окото съзирам моите телохранителки, които идват да ме приберат. Изревавам на френски „ЗА ПЕРСОНАЛА“ и оставям цялата си печалба на сащисаното крупие.

След което госпожиците ме отвеждат нежно, но решително.

— Помолих ви да загубите тези пари.

— Не мога да губя, това е по-силно от мен.

Невъзмутима, известно време тя ме гледа мълчаливо. Две-три девойки подреждат една маса за вечеря за двама. Поставили са я така, че когато аз и Денг седнем, да се озовем пред една изцяло остъклена стена. Отвъд нея се шири Китайско море, нацвъкано с джонки, между които се провира товарен кораб с неизвестен ми флаг, но идващ със сигурност от Кантон. Нощта пада и аз, искрено казано, съм готов всеки миг да я последвам. Не съм спал близо трийсет часа и имам страхотна мускулна треска, дължаща се на нюйоркските ми похождения по петите на моята тиролка джобен формат.

— Гладен ли сте, господин Цимбали? — Като вълк. Как трябва да ви наричам? Денг?

— Миранда.

Зяпвам изумено.

— Миранда?

— Но седнете, моля ви.

Шумът ме кара да подскоча — нещо като метална завеса плъзва по протежение на остъклената сцена. Китайско море изчезва и лампите в стаята угасват една след друга. Сега пред очите си имам киноекран.

— Гледайте, докато се храните, господин Цимбали.

Още първият кадър включва конкретно послание. Той е черно-бял, на моменти леко потрепва и се характеризира с ужасяващата неподвижност и безмълвната безпощадност на архивните документи, на безвъзвратно откраднатия живот. На него е запечатано мъжко лице в много едър план. Мъжът е китаец с широко отворена уста, който вие страха или болката си в царящата пълна тишина. Канех се да пъхна в устата си парченце печена патица, но ръката ми замръзва насред път.

— Гледайте, господин Цимбали. Името му няма никакво значение. Да речем, че става дума за човек, който е играл много в произволно казино в Макао. И който е загубил повече, отколкото е можел да си позволи.

Картината не помръдва, камерата е фиксирана. Но мъжът мърда — клати глава, плаче, очите му се изцъклят.

— Загубил е прекалено много, господин Цимбали. Представителите на службата за сигурност на въпросното казино го посетили и го помолили да върне дълга си. Той обяснил, че не може да го стори. И дори изтъкнал напълно основателни причини за това.

Силен спазъм разтърсва немия мъж и той изчезва от екрана. Но почти веднага се появява отново, изблъскан от една облечена в ръкавица ръка, която не е негова и която го заставя насила да се изправи пред обектива.

— Човекът не е кули, разбира се. За да ти разрешат да играеш на кредит в казино, трябва да представиш гаранции. Кой може да играе на кредит и кой не определя директорът на заведението, отговорното лице — отговорно пред акционерите, имам предвид. И за въпросното отговорно лице е по-здравословно да не прави много грешки в това отношение.

Сега сме сами, китайката — Миранда, щом ще е Миранда и аз. Докато се храни, тя коментира кадрите с безизразен тон и дори не поглежда екрана като човек, който вече е гледал филма и сега спектакълът му е безинтересен.

— Впрочем всяко казино стига съвсем естествено до необходимостта да предоставя възможност на някои играчи на едро да играят на кредит.

Камерата най-сетне се раздвижва. Слиза бавно, много бавно. Появяват се вратът, голите раменете, голият торс. Тогава установявам, че мъжът с привързани с тел ръце е буквално разпнат на една зле рендосана талпа.

— Проблемът на играчите на кредит е един и същ във всички казина по света, господин Цимбали…

Ново движение на камерата, нещо като бърз зум, който показва в едър план кожата на гърдите на изтезавания. Различавам някаква идеограма, придружена от онова, което би трябвало да е преводът ѝ на английски — CHEAT (мошеник). Можели са да изпишат буквите върху епидермиса с червен флумастер, но е повече от очевидно, че са си послужили с върха на нож. При това без да пестят силите си при прорязването. Но най-страшното предстои…

— Господин Цимбали, това е проблем, който не предполага законно решение. Какво трябва да се направи, за да се намери изход от ситуацията? Въпросът е важен…

Най-страшното идва, когато камерата подновява бавното си движение надолу и показва разпрания корем и една облечена в ръкавица ръка, бърникаща в клокочещия прорез…

Затварям очи и извръщам глава — гади ми се, слепоочията ми пулсират и целият съм в пот.

— Желаете ли да видите още, господин Цимбали?

— Не. Схванах посланието.

Дори успявам да довърша вечерята, макар донякъде и пряко сили. Киноекранът отново е отстъпил място на панорамата на Китайско море. Обсъждаме делови въпроси, спокойно, възпитано. Спрягаме цифри. Когато се поинтересувах защо китайците в Макао — тясно свързани с Пекин, между впрочем — са готови да участват в бизнес на територията на Съединените щати, Ли и Лиу ми обясниха следното: приходите от казината в Макао, от експлоатацията на хотелите, от транспортните услуги между Макао и Хонконг и дори от текстилните и други фабрики на водещата се официално за португалска колония (но ролята на властите в Лисабон се ограничава в поддържането на една не особено старателна полиция и в скромното финансиране на евангелистките организации), та тези приходи достигат и най-вероятно надхвърлят три милиарда френски франка годишно, от които Пекин, както и местната администрация, си присвояват солиден дял. Но и остатъкът представлява доста внушителна сума. Да се инвестира в самия Макао е безсмислено, липсва място. Хонконг си е предостатъчен сам по себе си. Ли и Лиу бяха категорични: „Франц, появяваш се в най-подходящия момент — те търсят излаз навън. Ако успееш да ги убедиш, че твоето начинание си струва и че могат да ти имат поне относително доверие, много бързо ще вземат решение.“

— Обещах ви отговора за тази вечер — казва Миранда.

Момичетата разчистват масата.

— Ще го получите след един час, господин Цимбали. Все пак имам съдружници, с които трябва да се посъветвам.

И ме оставя. Излизането ѝ служи като сигнал — ескадронът от госпожици тозчас се нахвърля отгоре ми. Отвеждат ме в стаята — и в банята! — която вече добре познавам. И всичко започва отново: чисто гол и във ваната. На драго сърце бих се съпротивлявал, но освен че сега са шест и имат ръце на скандинавски масажистки, този път самите те се събличат както майка ги е родила и се напъхват във водата, доставяйки си удоволствието да не избягват контакта между голите ни тела. Човек би капитулирал и от по-малко. Така или иначе, чувствам се като котарак през март, когато на финала те ме отнасят в стаята и ме просват върху леглото. Но докато мигна и се озовавам сам.

Впрочем не задълго.

— Имам отговора — усмихва се тя. — Виждате, че не ми отне дори час.

Този път поне разполагам с чаршаф, за да защитя целомъдрието си. Мигновено се увивам с него, подобно на Марлон Брандо в Шекспирова роля.

— Не е спешно — казвам.

В действителност в главата ми започва да изкристализира едно точно определена идея. И не само там, между другото.

— Как сте нарекли вашето казино?

— „Белият слон“.

— В Азия белите слонове са свещени.

— Това проблем ли е? Можем винаги да го преименуваме.

— Никакъв проблем. Хубаво име.

Тя стои на два метра от мен, абсолютно неподвижна, с ръце по тялото. Сядам на леглото. Ясно осъзнавам, че от пристигането ми в Макао досега са ме подложили на два теста: първия — с единия милион долара, които да загубя, или да спечеля, и втория — онзи с филма. Предусещам, че ми предстои трети тест. „Цимбали, ще се наложи да се жертваш като дарение за Бога на финансите“. И благородно и величествено ставам от леглото, досущ Цезар, влизащ в Сената.

— Има един момент, който, въпреки вашите обяснения, все още ни безпокои — отбелязва тя съвършено спокойно.

— За какво става дума?

— За човека, който предстои да стане мениджър на „Белият слон“. Още не сте го намерили и…

— Обясних ви как смятам да го наема.

Точно от това се страхувах — туниката ѝ е закопчана с милион миниатюрни копченца. Започвам да ги разкопчавам едно след друго с доста неприятната мисъл, че ако съм се заблудил относно намеренията на Миранда, ще приключа жизнения си път под формата на шишче или в казан със супа от раци.

— Да приемем — кимва тя. — Но въпросът е там, че вие и ние няма да бъдем равнопоставени. Искам да кажа, не напълно. Вярно, ще притежавате половината дялове, както и ние, но затова пък вие ще назначите директора. Това не е много редно.

Шибаните копчета упорито се съпротивляват. Разкопчал съм вече двайсетина, но това тук…

— Фалшиво — казва тя.

— Кой, мениджърът?

— Копчето. Тази рокля се съблича като плътно прилепнала риза — навива се нагоре по тялото.

Има право. Навива се. А отдолу няма друго, освен самата тя.

— И какво предлагате, за да възстановим равновесието? — Един заместник-директор. Назначен от нас.

Тя вдига ръце или по-точно ги задържа в това положение, когато ги вдигам, за да изхлузя роклята през главата ѝ.

Гърдите ѝ щръкват насреща ми.

— И кой ще бъде този заместник-директор? Вие? Целувам едната гърда.

— Не.

— Жалко.

Целувам другата гърда. Тя казва:

— Още дълго ли смятате да стискате този чаршаф, Марк Антоний? Не, избраният от нас заместник-директор се казва Калибан. Очаква ви изненада…

Докато говори, аз я вземам на ръце и я отнасям в леглото. Тя довършва изречението си легнала, неподвижна, с дясна пета върху левия глезен и със скръстени под главата ръце.

— Наистина ще бъдете изненадан, господин Цимбали.

Тайфун е китайска дума, която означава силен вятър. И в секундата, последвала последната ѝ дума, върху лицето ми връхлита истински тайфун. Както и върху цялото ми тяло. На пръв поглед тя бе като че ли напълно безразлична спрямо всичко, което можех да направя или да кажа, а ето че изведнъж се взривява, поемайки инициативата.

Следват няколко минути закачки. Край на първия рунд.

Питам:

— Това ли беше изненадата?

— Не, изненадата ще бъде Калибан.

Хвърлям се в контраатака за втория рунд. Отново мълчание. Накрая тя задъхано прошепва: — Между другото, отговорът за петдесетте милиона е да.

— Каква изненада. Но те са ми необходими във вторник.

— Знам, в десет и половина.

За третия рунд дори не изчаквам гонга.

11

Марк Лаватер ме чака в Мюнхен. Уведомявам го, че съм си намерил съдружници и че ще си имам заместник-директор, който се казва Калибан.

— Странно име. Нямаше ли го някъде в Шекспир?

— „Буря“.

— Не знаех, че си толкова начетен по литература — отбелязва той.

— Купил съм си една енциклопедия.

Носим се през полята по автомагистралата Мюнхен-Залцбур-Виена. Денят е вторник, 23 септември, и в тази част на света часът е пет и половина следобед. Вече съвсем съм се объркал — хеликоптер от Макао до Хонконг, самолет от Хонконг до Токио, после от Токио до Амстердам (единственият полет, който ме устройваше), после от Амстердам до Мюнхен. И сега час и половина с кола. Марк:

— Анна не е сама. Ще си имаш работа и с трите сестри.

— Това пък е Чехов. (Вече съм полузаспал.)

— Кое?

— „Три сестри“.

Той ми хвърля обезпокоен поглед, но продължава с последните новини, или поне с научените в последния момент: наистина има четири сестри Мозер, Анна наистина е най-голямата, родителите Мозер са покойници… А Карл-Густав Баумер е бил брат на майката на сестрите, сиреч — вуйчо на Хайди.

— И наистина има връзка между Хайди и „Белият слон“?

— Да.

— И как съм ги разорил тези съкровища?

— Те получавали от години доходи от горското стопанство или поне онова, което смятали, че е доход от въпросното стопанство. В действителност същото открай време не давало никакви доходи и Карл-Густав плащал от джоба си равностойността на десет хиляди долара годишно.

— Кога е починал Баумер?

— През януари 75-а. Но явно е взел съответните мерки, тъй като годишната рента от десет хиляди долара е била изплатена нормално за 75-а и 76-а година.

— Тогава какъв е проблемът?

— Валхер. Ернест Валхер.

— Не го познавам.

— Шеф на отдел „Заеми“ в една банка в Бронкс, Ню Йорк.

Доколкото разбрах, той е бил стара дружка на покойния Баумер и това е напълно разбираемо — и двамата са родом от Тирол, макар че са пристигнали в Щатите по различно време. Валхер е изпълнителят на завещанието на Карл-Густав.

— Все още не разбирам какво общо имам аз с цялата таз история.

— Имай търпение. Преди три седмици, в началото на септември, Ернест Валхер писал на Анна и на сестрите ѝ, за чието съществуване, както твърди, току-що бил научил. Съобщил им за смъртта на вуйчо Карл-Густав, както и че е ликвидирал наследството на покойния. Същевременно им изпратил всичко, което успял да спаси от катастрофата — дванайсет хиляди долара. Анна Мозер е жена на място — с обратна поща тя се поинтересувала за годишната рента, за която Валхер не обелил нито дума. Той отговорил, че не знае нищо за съществуването на тази рента и че според него, след като рентата идвала от някакво горско стопанство, тя несъмнено нямало да бъде изплащана повече, тъй като всички някогашни имоти на покойния били откупени от Свръхвеликия Международен финансист Цимбали Франц. Пристигаме.

Една табела ни информира, че влизаме в Кьосен. Селцето е очарователно, драстично тиролско и съвсем миниатюрно. Марк подкарва към един уединен чифлик.

— А ето я и Анна Мозер.

— Представям ви сестра си Кристел — казва тя, а онази там е Ерика.

И трите имат очите и косата на Хайди. Но Марк е прав: макар трите тиролки далеч да не са неприятни на външност, Хайди е безспорно красавицата на фамилията. Казвам:

— В случаи, че сте се безпокоили за Хайди, държа да ви уверя, че тя е много добре.

— Изобщо не сме се безпокоили. Ще останете за вечеря, разбира се…

Олимпийско спокойствие. Принудила ме е да пропътувам половината земно кълбо за няколко часа, но очевидно не бърза да засегне повода за посещението ми. Сестрите ѝ също — малко любопитство и дори весели искрици в погледа, който понякога ми отправят, но нищо повече. Все едно съм съседът, дошъл да прекара вечерта в дома им. Споменавам името Валхер. Анна ме потупва по ръката с блага усмивка — след малко. Разказвам им за изпълненията на Хайди, заставила ме да препускам подире ѝ из цял Ню Йорк. Трите поклащат глава: „Да, тя много обича да си прави шеги. Метнала се е на татко.“ Следва поменикът на всички шеги, които пустият му майтапчия татко Мозер се е забавлявал да си прави из цял Тирол. Когато срещам погледа на Марк, той вдига рамене и вежди, сякаш иска да каже: „Нищо не мога да направя.“

Вечерята е достойна за Гаргантюа и Пантагрюел, взети заедно: гулаш, охлюви с люти чушки, варено свинско с хрян, тонове картофи, гарнирани с банички с шунка, калъпи бяло сирене. След което преминаваме към сладкишите: тортички с крем, apfelstrudel, банички със сладко и тъй нататък.

— Не ме убеждавайте, че всеки ден ядете така!

Свръхспокойна усмивка на Анна. Не, тя решително няма вид на ненормалница, изпратила малката си седемгодишна сестра на един непознат жител на Ню Йорк. Обяснява ми:

— Знаехме, че ще пристигнете днес и Гони ми каза, че ядете много.

Гони! Възползвам се от възможността и нападам:

— Кой е Гони?

— Гюнтер Краус, годеникът ми.

Как не се сетих! Разбира се, че познавам Гюнтер! Това е инструкторът по ски в Аспън, Колорадо, с когото така се сприятелихме, че той на два пъти ни придружи — Сара, Марк-Андреа и мен — първо, когато ходихме да караме ски в Чили, а после и в канадските планини, които изкатерихме благодарение на един хеликоптер.

— Мислех, че Гюнтер е в Колорадо.

Там е. Но не през цялото време, случва му се да прескача до Австрия, до родното си село, за да поглези годеницата си. И е бил тук (инструкторите по ски излизат в отпуск през лятото), когато Анна е получила второто писмо на Валхер — онова, в което ставало дума за някой си Цимбали. Всичко се изяснява. Или почти…

— Гони ме увери, че Хайди ще бъде на сигурно място при вас и че много обичате децата.

Анна ми се усмихва все така спокойно.

— Останахме почти без пари, господин Цимбали. Този чифлик принадлежеше на вуйчо ни, но вие го продадохте. И в края на месеца, тоест идната седмица, трябва да се изнесем оттук. Заради това ви изпратих Хайди.

— А Гони, искам да кажа Гюнтер, беше ли съгласен?

Не, Гони не бил в течение.

— Идеята да ви изпратя Хайди беше моя, господин Цимбали. Гони със сигурност нямаше да се съгласи.

Но защо, по дяволите, го е направила?

— За да се погрижите за Хайди и за нас. И най-вече за онова, което се случи на вуйчо Карл-Густав.

Защото на вуйчо Карл-Густав му се е случило нещо специално, така ли? Освен смъртта му, разбира се? Не, тя не знае. Но според нея не е нормално един толкова богат човек като него…

— В Америка, господин Цимбали, вуйчо притежаваше няколко ресторанта и един голям хотел. Беше богат човек. Единствения път, когато дойде да ни навести, преди две години, той ни показа снимки. Каза, че ще ни вземе всичките при себе си, за да живеем с него, в неговия хотел. После се връща в Америка и умира. И какво разбирам? Че ни е оставил само дванайсет хиляди долара. Освен това научавам за смъртта му чак година и половина след това. Никой нищо не ни е казал. Това не е нормално. Мен ако питате, явно му се е случило нещо нередно. И какво мога да направя? Да отида в Америка? Но вие, вие можете, вие сте много богат, хиляди пъти повече, отколкото вуйчо Карл-Густав твърдеше, че бил богат. И точно заради това ви изпратих Хайди. Тя е много интелигентна. Казах и да направи така, че да я обикнете и да се интересувате от нея. И ето че почти е успяла, след като дойдохте чак до Кьосен.

Не съм в състояние да пророня дори дума. Най-смайващото е абсолютното спокойствие, с което тя ми разказва цялата тази история. Като че ли всичко това е напълно в реда на нещата. Дори имам усещането, че Анна, общо взето, е доста доволна от себе си.

— Знам, че искам много от вас, господин Цимбали — продължава тя. — Но ако можете да задържите Хайди още малко и в същото време да разберете какво се е случило на вуйчо ни, това наистина ще бъде много мило от ваша страна. Ние ще напуснем чифлика. Аз си намерих работа в Инсбрук, Кристел също. Следващата пролет Гони ще се прибере, ще се оженим и с парите, които ни остават, и със спестяванията на Гони ще си купим едно хотелче в Sankt Johann. Можете ли да задържите Хайди дотогава? Моля ви, господин Цимбали…

Тя има очите на Хайди и същия начин да накланя глава, когато моли мило за нещо.

— Моля ви, господин Цимбали…

Ама страхотен кретен бил тоя Цимбали! В Австрия прекарвам не повече от петнайсетина часа. Заминавам предобед на 24-и, сряда Директно Мюнхен-Ню Йорк. Марк ме придружава и двамата се договаряме, че той ще се заеме с проучването на Валхер и на покойния Карл-Густав Баумер. Колкото до мен, то аз трябва преди всичко да мисля за срещата ми с банкерите на следващия ден, четвъртък, 25-и, във Филаделфия. Всъщност Филип Ванденберг ме чака на летище „Кенеди“ именно по този повод — той ми потвърждава, както се бяхме и споразумели с Миранда, че китайските бизнесмени от Макао са вече на място и разполагат с всички необходими акредитиви.

От нюйоркското летище се обаждам на Розен: Хайди се чувствала чудесно.

— Като изключим, че непрекъснато пита за вас, Франц. Видяхте ли се със сестрите ѝ?

Резюмирам му срещата с Анна. Той ахва: и това е всичко? Анна Мозер ме е заставила да отида чак до Австрия само заради това? А и какво всъщност означава, че „нещо нередно се е случило на покойния Баумер“? Той предлага да се заеме с разследването на случая, но аз му отвръщам: не, благодаря. За това има грижата Марк.

— И целунете Хайди от мен, Джими.

Двамата с Ванденберг сме в хотел „Мариот“ във Филаделфия в осем вечерта местно време и в два сутринта за пристигащите от Европа като мен. Представителите на Макао са трима, включително един китайско-американски адвокат от Калифорния, който познава добре Ли и Лиу, тъй като вече е работил за тях. Петдесетте милиона долара, съставляващи вноската на Миранда, както ни уверяват и чрез представяне на съответните доказателства, са били преведени същия този ден от Hong Kong and Shanghai Bank. От своя страна аз им представям актовете за собственост върху хотела в Атлантик Сити, плюс доказателство за превеждането на допълнителни двайсет и пет милиона долара, които изтеглям от Насау. Което ще рече, че всичко е готово. Но преговорите по договора за съдружие се протакат, и то толкова по китайски, ако смея да се изразя така, че накрая оставям Ванденберг да приключи с подробностите и отивам да си легна, капнал от умора. Когато хвърля поглед назад към програмата си през последните дни, направо ми се завива свят: миналия петък в живота ми се появи Хайди, в събота търчах подире ѝ из Ню Йорк, в неделя заминах за Макао, където играх първо на блекджек, а после на китайски театър на сенките с Миранда, във вторник бях в Тирол и току-що приключвам ни повече, ни по-малко околосветско пътешествие от четирийсет и една хиляди километра. Имам пълно основание да бъда задъхан.

И си спомням, че последната ми съзнателна мисъл тази вечер, миг преди да заспя, е отново удивление от лекотата, с която онази дяволица Анна Мозер, при това с такова невероятно спокойствие, ме накара да се съглася да поема грижата за Хайди. О, не, не че съм наивник! С малко повече въображение човек винаги може да намери чудесен предлог, за да направи онова, което иска да направи. В случая самият аз си изложих като причина, за да задържа Хайди при себе си, първо интересите на малката тиролка, а след това и тези на Марк-Андреа. Защото действително възнамерявам да го взема при себе си веднага щом обстановката се поуспокои. В компанията на Хайди той вече няма да се чувства самотен сред възрастните, както е било всеки път, когато е живял с мен.

И още на сутринта се обаждам на Сара. О, чудо! Тя почти безропотно се съгласява да зареже за известно време хотелите си. Беше ми обещала да помисли и е помислила — ще си вземе шест месеца отпуск накуп и всички ще се настаним в една къща, която ще наема специално за случая. „При условие, че я избера аз“, заявява тя. Обещавам ѝ всичко, което ѝ хрумва да поиска. По-важното е, че за първи път, откакто съм се появил на бял свят, ще мога да водя нормален живот, да имам жена, деца и дом, като единственото ми задължение ще бъде от време на време да контролирам работата по казиното. Естествено, съобщавам на Сара новината за Хайди. Тя прихва: „Имам чувството, че тази Анна добре те е изработила.“ И предлага да прекараме Коледа в Колорадо, при Гюнтер, тоест Гони. Където бихме могли да поканим Анна и дори всичките сестри, та ако ще и с риск да обезлюдим Тирол. Защо не, наистина?

Половин час по-късно съм с банкерите. Подписваме последователно и всичко е уредено: заемът от четиристотин милиона долара ще ни бъде отпуснат възможно най-скоро и работата по „Белият слон“ ще може да започне. С почти твърдата увереност за официално откриване на казиното през пролетта на 1977-а, най-вероятно през април.

Остава ми да осъществя още една операция.

Когато през юни отидох да се посъветвам с Филип Ванденберг относно плановете ми, той ми заяви, че е необходимо да изпълня три задължителни условия: да намеря терен или сграда за обновяване (което е направено); да си намеря съдружници (което току-що направих) и накрая, да наема директор или казино-мениджър, притежаващ както съответното разрешително, издадено поименно от Комисията за хазартните игри, така и несравними професионални качества. Дошъл е моментът да се погрижа за изпълнението на третото условие.

Същият този четвъртък, 25-и, излитам за Лас Вегас веднага, щом приключвам с банкерите. Човекът, от когото се нуждая, е там. Всъщност той не е сам — във Вегас (бизнесмените на Миранда постоянно ми го напомнят, за да не би случайно да взема да го забравя) ме чака също и онзи, комуто предстои да поеме поста заместник-директор на „Белият слон“ с основното задължение да се грижи за интересите на съдружничката ми. Моята взривоопасна китайка от Макао ме беше предупредила: „Ще се изненадате, когато го видите.“

Името му само по себе си е предостатъчно изненадващо — Калибан.

12

За малко да не го видя. Всъщност минавам на две крачки от него, без да го забележа, тъй като сакът му за голф изпяло го закрива. Потупват ме по ръката.

— Господин Цимбали? Добре дошли в Лас Вегас. Как мина пътуването, колега?

Изненада? Думата е слаба. На първо място идва фактът, че се обръща към мен на френски, и то не на какъв да е френски, макар че очите му са категорично дръпнати, а чертите неспасяемо азиатски, той се изразява с разкошен средиземноморски акцент. Все едно слушаш някой рибар от Сен Тропе.

Освен това е висок всичко на всичко метър и десет.

— Точно един метър и седем сантиметра, колега.

Оглеждам го от главозамайващата височина на моите сто и седемдесет сантиметра.

— Калибан?

— Самият той. Изглеждате още по-млад, отколкото на снимката. Да тръгваме ли? Чака ни кола. Климатизирана, разбира се. Навън е страхотна жега. Шибана работа, ще речеш, че си в пещ.

Все пак успявам да се окопитя:

— Родом от Макао, предполагам?

— Точно така.

— Познах по акцента ви. Чиста проба Макао.

Вървим към изхода. След нас се обръщат, но очевидно спътникът ми изобщо не го е грижа за любопитството, което предизвиква.

— Наистина ли се казвате Калибан?

Той се усмихва:

— Разбира се, че не. Това е шегичка между мен и братовчедка ми. В колежа тя е играла в „Буря“ и ми лепна този прякор.

Братовчедка му?

— Именно с нея сте преговаряли в Макао. Ние сме втори братовчеди, баща ми се е оженил за първата братовчедка на баща ѝ. Истинското ми име е Ерве Казалта. Тулонски корсиканец по баща, китаец от Макао по майка. Братовчедка ми ме нарича Калибан, а аз я кръстих Миранда.

Усмихва се, демонстрирайки идеални зъби.

— Признавам, че преди малко наблегнах малко повече на тулонския акцент. Исках да ви изненадам.

— И го направихте много успешно.

Към нас се приближава една от най-красивите блондинки, които някога съм виждал. Усмивката ѝ е несъмнено предназначена за нас. Фигура на манекен, с моя ръст, фина и изключително елегантна. Джуджето заменя френския със също толкова забележителен английски и ни запознава:

— Господин Франц Цимбали, жена ми Пати. От време на време Пати ми служи за шофьор, тъй като ми е трудно да карам обикновена кола. Краката ми са прекалено къси и не достигам педалите. Когато имам време, приспособявам колата към моите размери. Но тъй като във Вегас сме само пътьом…

Човек изпитва винаги смущение и понякога дори притеснение в присъствието на някой от себеподобните си, страдащ от очебиен недъг. И в първите минути на запознанството ни с Калибан изпитвам точно такова чувство. Но то вече се разсейва — той говори толкова естествено за нацизма си, че накрая наистина ще ме накара да го забравя. И тогава ще открия в негово лице човек, когото си струва да познаваш. Но все още не съм стигнал дотам. Засега той просто ме озадачава. Дали защото смята, че все още не е дошло време да преминем към по-сериозни неща, или пък не желае да обсъжда делови въпроси в присъствието на трети човек, та бил той и собствената му съпруга, Калибан се задоволява да поддържа по-скоро повърхностен разговор. Научавам, че двойката прекарва половината от времето си в Калифорния, половината — във Франция, че са женени от пет години, че самият Калибан е прехвърлил четирийсетте (Пати изглежда най-много на двайсет и пет).

— Естествено, че познавам Вегас — казва той. — Работил съм тук на два пъти, общо четири години.

И какво е работил? Не казва. Излизаме на Стрип, подминаваме „Дюнс“ и спираме пред „Сезарс Палас“. Двайсет минути по-късно двамата с Калибан сме се настанили в хола на апартамента, който ми е резервирал. Прелестната Пати се измъква дискретно по собствена инициатива, задоволявайки се на излизане да докосне ръката на мъжа си с жест, говорещ красноречиво за нежните им отношения. Тя или перфектно разиграва театър, или наистина е лудо влюбена в своя съпруг-лилипут. В последния случай това е още едно доказателство, ако изобщо има нужда от такова, че Макао не ми е изпратило кой да е.

— Как трябва да ви наричам?

— Калибан чудесно върши работа. Вече свикнах. А и на семейството ми и на моите китайски приятели им е много по-лесно да произнасят Калибан, отколкото Ерве.

Креслото, в което е седнал, е, разбира се, прекалено голямо за него и той е свил крака на седалката, за да не висят във въздуха. Един сервитьор ни донася плодови коктейли и се оттегля. Калибан вперва в мен възхитителните си дръпнати черни очи:

— Разбрах, че с банкерите във Филаделфия всичко е минало добре. Определили ли сте вече дата за откриването на казиното?

— Април.

Пояснявам, че тогава ще бъде разгарът на сезона на хазартните игри в Атлантик Сити. Все пак разрешението, дадено от щата Ню Джърси, е съвсем неотдавнашно и макар вече да има няколко действащи заведения, повечето от казината са все още в ремонт. По моя преценка, „Белият слон“ ще се класира някъде по средата.

— Мога ли да ви наричам Франц? Дали не бихме могли да си говорим и на ти, на френски? Съгласен? Франц, занимавал ли си се вече с хазартни игри?

— Никога.

— А аз, да — усмихва се той. — На четирийсет и две години съм и за пръв път завъртях рулетката преди четирийсет години. В Макао.

(По-късно ще науча, че баща му е бил корсиканец от Индокитай, който — изключително рядко постижение — успял да се ожени за китайка, чийто род имал големи интереси в Колон-Сайгон, както и в Сингапур, Хонконг и Макао. Самият Калибан се е родил в Тулон донякъде по случайност, но в крайна сметка, особено след смъртта на баща си, е живял в Далечния изток.) Той се накланя към мен:

— Да уточним първо някои дребни нещица, Франц. Оказва се, че и двамата сме се родили на вароазкия бряг, само на няколко километра разстояние един от друг. Това може да създаде близки отношения помежду ни. Не е изключено те да прераснат дори в приятелство…

— … Но ти си назначен, за да отстояваш интересите на твоя китайски род.

— Именно. И точно това ще правя, приятелство, или не.

Независимо какви ще бъдат последствията за теб. Ясно?

Проявих любопитството да прегледам набързо „Буря“ на достопочтения Шекспир, след като си купих книгата във Филаделфия. Името Калибан ме озадачаваше. Доколкото разбрах от историята — което не е никак сигурно, — Калибан е бил демон, доста страшничък гном, олицетворение на грубата сила, който се подчинявал единствено на някоя си Миранда. Накратко, нищо успокояващо.

— А другите нещица? — питам.

Калибан се усмихва и сбира върховете на пръстите на малките си, но силни ръце.

— Само едно. Аз съм най-добрият специалист в света по наблюдение и контрол на игрите, било то в казината или другаде. Не, не се хваля, Франц. Все още не се е родил крупието или играчът, способен да излъже пред очите ми, без тутакси да го засека. И няма абсолютно никакво значение дали ми вярваш, или не.

— Вярвам ти.

— Как се казва човекът, когото си дошъл да намериш във Вегас, за да го назначиш за директор на „Белият слон“?

— Чанс. Хенри Чанс.

Дадоха ми името му преди повече от два месеца, в началото на юли. Информацията получих от моя приятел Пол Хазърд от Сан Антонио, Тексас, с когото навремето на няколко пъти си имах вземане-даване покрай търсенето на петролни залежи. Първа и моментална реакция на Пол, когато споделих с него плановете си: „Франц, зарежи. Знай само, че светът на хазарта е сто пъти по-страшен от този на петрола. Ще имаш два вида противници: или чудовища, които ще ти хвърлят на масата един-два милиарда долара, без да им мигне окото, или такива, чието фамилно име завършва на гласна. И в двата случая залогът ще бъде прекалено голям.“ Аз обаче настоях и накрая той ми даде името на Чанс. „Но няма да се навие. Познавам го, опитвал съм се да правя комбина с него. Няма да се навие. Не и след онова, което са му направили.“ И аз, разбира се, поисках да узная какво толкова са му „направили“ на Хенри Чанс.

Историята датира от 60-те години, та дори и от много по-рано, тъй като още през миналия век прадедите на Чанс са оперирали на плаващите казина по Мисисипи. Всъщност при Чансови това е семейна традиция — те не са играчи, а организатори на игрите. Хенри Чанс пристига във Вегас през 45-а година, веднага след като се демобилизира. Преди войната той вече е работил като крупие в Рино. Когато известният гангстер Бъгси Сийгал създава първото голямо казино-хотел на Стрип, в случая „Фламинго“, Чанс е сред първите наети служители. Той бързо прави кариера, особено след смъртта на Сийгал, чиято глава решила да спре един случайно минаващ оттам куршум. Междувременно са открити и други супер казина. Чанс постъпва на работа в едно от тях и продължава да се издига в йерархията. За първи път е назначен за заместник-директор през 1954-а и пет години по-късно получава и маршалския жезъл — става казино-мениджър. А казино-мениджър във Вегас е все едно Белия дом за политика или предно място на покрива на омнибус за лондончанина. Не ще и дума, че всички прадеди на Чанс трябва да са пели „алилуя“ в гроба. В продължение на десет години той ръководи казиното си изключително честно и добросъвестно. Но обстоятелствата се обръщат срещу него. Един прекрасен ден заведението бива подложено на атака от няколко големи американски финансови групировки, които решават, че хазартът е прекалено процъфтяваща индустрия, за да бъде оставена в ръцете на бандити. The Big Business вкарва в действие тежката артилерия с подкрепата на местни политици и Комисията за хазартните игри на Невада. В казиното, чийто управител е Чанс (само управител, не собственик), пристигат два екипа адвокати: единият, представляващ Хауърд Хюс, а другият — свръхмощна петролна компания, и му обявяват ултиматум: до двайсет и четири часа да продаде заведението на някоя от двете делегации, фамилията, чиято собственост е казиното, отстъпва пред милиардите долари. Чанс е уволнен. Не че са имали в какво да го упрекнат, но той е бил доверен човек на бившите собственици и това е било напълно достатъчно, за да го компрометира. Така Чанс се оказва на улицата.

(Всичко, което знам за Хенри Чанс, идва от два източника: първо от Пол Хазърд, разбира се, но най-вече от частната детективска агенция Калауей, чийто услуги наех на 5 юли със задача да отговори на три въпроса: кой е Хенри Чанс, какво представлява в професионален план, какви са отношенията му с престъпния свят? Първия си доклад Калауей ми предаде в края на юли, втория на 20 август — в навечерието на подписването на договора за продажба на хотела в Атлантик Сити — и третия на 15 септември. Трите доклада се допълват взаимно и са категорични: Чанс е човекът, който ми е необходим.)

Без работа във Вегас, той заминава за Бахамските острови, където са се настанили гангстерите, прогонени от Куба от Кастро. Остава там две години, но си подава оставката „поради несъвместимост на характерите“, както пояснява Калауей. Известно време прекарва в Сан Хуан в Пуерто Рико, където работи върху проект за хотел-казино. Отново подава оставка по собствено желание, все така поради несъответствие на характерите. Пътува, следите му се откриват в Европа, Латинска Америка и Далечния изток — навсякъде, където има игрални маси. Накратко, той е жертва или на призванието си, или на семейната традиция. Никъде не намира работа на висотата на способностите си. И тогава прави първата и единствена грешка в живота си — наема се отново във Вегас като казино-мениджър, но не в някое „прочистено“ заведение, а в едно от онези, които са останали в ръцете на мафиотите. Пет месеца по-късно аферата избухва и Чанс е човекът, който предизвиква скандала — именно той предупреждава ФБР за нередностите в собственото му казино: подработени маси и пране на пари от търговия с наркотици. Освен това дава показания пред съда. Наказанието, естествено, не закъснява — смазват и отрязват дясната му ръка. И тъй като упорито поддържа обвиненията си, става още по-лошо колата му се взривява, докато е на почивка със семейството си на калифорнийското крайбрежие. Той и едната от дъщерите му успяват да се спасят. Но жена му и другата му дъщеря изгарят живи.

Коментар на Калауей: „Рисковете да е запазил приятелски връзки с престъпния свят са минимални.“ Аз съм на същото мнение — къде-къде по-малко е достатъчно, за да развалиш отношенията си с някого.

След трагедията Хенри Чанс напуска Съединените щати и известно време живее в Европа, в Монте Карло, заедно с оцелялата си дъщеря. Същата се омъжва. Останал сам, след дълги години отсъствие Чанс се завръща във Вегас и се установява там. „Обектът не пътува. Живее сам с една гувернантка. Никога не играе, въпреки че прекарва петнайсетшестнайсет часа дневно в игралните салони на различни заведения и обикаля казината.“

През 1976-а Чанс е на шейсет и една години. Все така според Калауей, без да е богат, той разполага с достатъчно средства, за да живее охолно. Подобието на малка хасиенда, в която живее в края на Чарлстън Авеню, по пътя за Боулдър Сити, е негова собственост. Видял съм само три-четири негови снимки, приложени към досието.

26 септември — денят след пристигането ми във Вегас и срещата ми с Калибан. Часът е девет без няколко минути сутринта и Хенри Чанс е пред мен.

13

По-точно пред нас, тъй като Калибан ме придружава. Чанс ни оглежда един след друг. Невъзмутим. Казва:

— Канех се да излизам…

Изваждам от джоба си един от фишовете, предоставени ми от Калауей. Чета на глас:

— Обектът живее сам и през последните шейсет и три дни никой не го е посещавал. Шестстайният му дом се поддържа от прислужница на име Рут Мартинес, петдесет и девет годишна. Обектът става всяка сутрин в осем и петнайсет. Излиза в девет. През шейсетте и три дни наблюдение не е променял маршрута си. Първо отива с кола до „Сахара Хотел“, на чийто паркинг я оставя. Там се задържа около четирийсет минути, от които за десетина закусва, а останалите прекарва в игралната зала. След „Сахара“ посещава последователно всички основни казина-хотели, разположени на Стрип, като във всяко остава около час. И неизменно в един и същи порядък: „Тъндърбърд“, „Съркъс Съркъс“, „Ривиера“, „Стардъст“, „Роял Лас Вегас“, „Силвър Слипър“, „фронтиър“, „Дезърт Ин“. Обядва печено и салата или в „Дезърт Ин“, или във „Фронтиър“, по-рядко в „Роял Лас Вегас“. Едно такси, винаги същото и карано от Хари Мартинес, син на Рут Мартинес, го откарва от „Дезърт Ин“ до „Кастауейс“. Обектът продължава обиколката си, както следва: „Сандс“, „Холидей Ин“, „Сезарс“, „Фламинго“, „Дюнс“, „Бонанза“ и „Аладин“. Обикновено вечеря в „Сезарс“. Понякога, но по-рядко, прекарва вечерта в „Хилтън“, винаги сам. И във всички случаи ползва услугите на Мартинес, за да го откара до колата му някъде между един и половина и два сутринта, след което се прибира.

Вдигам глава:

— Трябва ли да продължа?

Мълчание. Хенри Чанс е по-висок от мен, слаб и носи елегантен бежов костюм. От него се излъчва поразително усещане за спокойствие, сдържаност — все едно че те наблюдава от луната. Косата му не е просто бяла, тя е снежнобяла. Очите му са светли, но без помен от мечтателната празнота, която нерядко се чете в сините или сиви зеници. Погледът му е тежък, изключително наситен, белязан с необичайна, почти смущаваща острота — поглед на дебнещ плячката си ловец. Особено в момента, когато ме измерва с него от глава до пети.

— Искате да кажете, че съм под наблюдение от шейсет и три дни?

— Малко повече. Разследването, което поръчах върху особата ви, започна в началото на юли. Но едва преди два месеца хората ми преминаха към онова, което наричат „наблюдение отблизо“.

Чанс се усмихва (само с устни, очите му остават ледени).

— В такъв случай сигурно съм остарял, защото засякох хората ви едва преди шейсет и един дни. Четирима мъже и две жени, редуващи се на смени. Всички те са отседнали в „Шоубоут Хотел“ на фремънт Стрийт. Работят за агенцията „Калауей“ в Лос Анджелис. Забележителни професионалисти.

Избухвам в смях.

— Но не дотолкова, че да ви заблудят.

Нова усмивка, също толкова смразяваща, колкото и първата.

— Аз съм човек, когото трудно могат да заблудят, господин Цимбали. Между другото, много ми харесва името, което сте избрали за бъдещото си казино. Предполагам, че ще използвате слона като основен елемент в рекламната си кампания?

Нещата започват да се развиват малко бързичко за мен.

Хвърлям поглед към Калибан, но черните му очи са непроницаеми и нито за миг не се отделят от Чанс. Снощи двамата с джуджето прекарахме вечерта заедно. Всъщност, бяхме трима, тъй като очарователната Пати ни правеше компания. Той се оказа изключително забавна личност и буквално отне спектакъла на подвизаващия се на сцената професионален комик. Имитацията му на разпределителя на Харлем Глоуб Тротърс накара цялата зала да се превива от смях. Сега обаче пред мен е един съвършено друг Калибан тъй напрегнат и нащрек, че направо тръпки да те побият. И от само себе си в съзнанието ми се налага идеята, че Калибан и Чанс биха съставлявали идеалния екип. Особено ако Чанс е дори наполовина толкова интелигентен, опитен, хитър и недоверчив, колкото изглежда. Питам го:

— Добре, засекли сте хората на Калауей, но как разбрахте, че работят за мен?

— Прекарал съм тук две трети от живота си, господин Цимбали. Познавам лично девет от всеки десет крупиета и от всички служители в хотелите, баровете, ресторантите и игралните зали. Познавам всяко ченге, било то полицай или частен детектив. Докато бях казино-мениджър, организирах и контролирах огромна мрежа за наблюдение. Работата ми беше да привличам играчи при себе си…

А човек има по-голям шанс да намери играчи на едро в апартаментите на „Сезарс“, „Ем Джи Ем“ или „Хилтън“, отколкото в мотелите за неуспели златотърсачи в покрайнините на Вегас. Ясно, че е използвал познанствата си, бившите си връзки. И когато снощи един от хората на Калауей ме посети в „Сезарс“, за да ми предаде доклада си…

— Цимбали. Вашето име ми говореше нещо. Но вие не сте играч.

— Ни най-малко.

— Ако през последните петнайсет-двайсет години бяхте загубили дори веднъж повече от хиляда долара в което и да е официално казино във Вегас, Насау, Сан Хуан или Макао, името ви щеше да бъде в картотеката ми. А то не фигурира там. Снощи завъртях няколко телефона и се поинтересувах кой е този Цимбали, по чието нареждане ме наблюдават от два месеца?

— Отговор: „Белият слон“.

Той кимва, взема от ниската масичка до себе си една разкошна табакера за пури от масивно злато, върху която са инкрустирани седем диаманта, отваря я и подрежда в нея пет хавански пури — признак за лукс в Щатите, където вносът на пури от Хавана е забранен.

— Дневната ми дажба — пояснява той с усмивка.

Използва само лявата си ръка, дясната е скрита в кожена ръкавица с цвета на костюма му. Но в това, което каза, ме поразява една дума — картотека. Той притежава картотека на всички играчи на едро, поддържана и актуализирана най-малко от „петнайсет-двайсет години“ насам, а несъмнено и от по-отдавна. Това е безспорно знак. Не я спомена току-така.

С други думи, знае защо съм тук, какво ще поискам от него и какво ще ми отговори.

Впрочем, аз също го знам.

— Да се спрем първо на цифрите — казва Хенри Чанс час и половина по-късно. — През настоящата 76-а година в Лас Вегас са пристигнали или ще пристигнат със самолет или по суша близо десет милиона посетители. Статистически погледнато, всеки от тях ще остане в града четири пълни дни и ще похарчи средно шейсет и седем долара за храна, напитки, сувенири и хотел. Извън играта. Колкото до нея, изчисленията се колебаят около сумата двеста изгубени долара на посетител. Достатъчно е да се направи една проста сметка: двеста по десет милиона. А всички заплати, изплащани годишно във Вегас, възлизат общо на четири милиарда долара.

Чанс ни е замъкнал на върха на Ландмарк Тауър, на неколкостотин метра височина.

— Десет милиона посетители годишно. И за да видят какво? Един град, който дори не е нормален град, и то насред пустинята. Никакви паметници, нито следа от археологически забележителности. Виж, църкви — да. Пропорционално взето, тук има повече църкви, отколкото в Рим. И знаете ли защо? Защото хазартът се смята за грях от почти всички религии. Така че всяко казино е финансирало строежа на една, пет, десет църкви за всички възможни култове, та дори и за най-странните. Това беше най-добрият начин да затворят устата на духовниците, независимо от изповядваната вяра. Те прибраха своя дял от печалбата и сега си мълчат.

По някое време Чанс е установил, че Калибан говори и френски и сега се изразява именно на френски, при това с едва доловим акцент.

— Аз никога не съм играл, господин Цимбали. Никога. Макар че съм прекарал четирийсет и пет години в казината. Това учудва ли ви?

Да, щом ще му достави удоволствие. Не съм дошъл във Вегас да слушам проповеди, а да намеря управител на „Белият слон“. Или казино-мениджър, както казват тук. Когато във Вегас произнасят тези две думи, все едно говорят за римския папа. Снощи дори Калибан се зае да ми обрисува портрета на идеалния казино-мениджър: подозрителен до параноя експерт, който е в състояние от пръв поглед да разбере кой от хилядите му подчинени се кани да се направи на интересен, познаващ в най-малки подробности всички някогашни, настоящи и бъдещи трикове, притежаващ забележителна памет за цифри, имена или физиономии, способен да създаде организация, която по нищо не отстъпва на КГБ. И същевременно изключително почтен спрямо подчинените си. Както и повече от симпатичен, приветлив, любезен, сръчен, тактичен, благовъзпитан, говорещ няколко езика и знаещ кой кой е в Токио, Лондон, Риад или Чикаго…

С една дума, свръхчовек.

Няма ли добър казино-мениджър, няма доходоносно казино. Той контролира лично всички пари, които влизат и излизат, до последния жетон, той носи отговорност за всеки служител. И има върху него буквално феодални права: може да уволни когото намери за добре, при това без предупреждение и без каквито и да било обяснения, като решенията му са безапелационни. Той има за задача да издирва и да привлича обещаващи клиенти, играчи на едро, като има пълното право да решава дали да им отпусне кредит и до каква сума. Освен това този универсален човек трябва да се погрижи и за развлекателната програма в заведението си, да наеме тази или онази звезда и да е наясно с точност почти до цент как ще се отразят изпълненията на въпросната звезда върху приходите на казиното, върху тъй наречения drop.

От любопитство искам от Чанс някои уточнения по последния въпрос. Той свива рамене:

— Номер едно, разбира се, е Синатра — с него привличаш играчи и на едро, и на дребно. Барбара Стрейзънд в никакъв случай не трябва да се кани. Артистичните ѝ качества са безспорни, но ефектът от присъствието ѝ върху залозите е направо катастрофален. Един Елвис Пресли ще напълни залите ви с рекорден брой зрители, но сред тях няма да има играчи на едро — те ще предпочетат да отидат другаде и да изчакат, докато врявата стихне…

И така нататък. Все още сме на върха на Ландмарк Тауър. Чанс протяга облечената си в ръкавица ръка.

— Вижте.

Не виждам нищо друго, освен пустиня; накъдето и да се обърна — километри и стотици километри пустиня.

— Именно — усмихва се Чанс. — Това е една от тайните за успеха на Вегас. Вегас е мечта сред нищото. В него не можеш да правиш друго, освен да играеш. И точно такава е ролята на пустинята, която ни заобикаля, господин Цимбали — на санитарен кордон. Какъвто не съществува в Атлантик Сити. И никога няма да съществува.

— Толкова ли е страшно?

Не че е страшно, но ще усложни нещата. В Сити на играча ще му бъде достатъчно да направи само няколко крачки, за да напусне света на хазарта. И от разположените на Boardwalk казина веднага ще влезе в един най-обикновен град, в един нормален живот, който ще разсее мечтата и чрез който играчът ще възстанови контакт с действителността.

— Това ще бъде първият проблем на Атлантик Сити, господин Цимбали. (Той упорито отказва да се обръща към мен с малкото ми име — очевидно възнамерява да запази дистанцията.) Първият, но не и единственият. Тук, във Вегас, мошеникът е един обречен човек. Къде би могъл да се скрие? Местната полиция е чудесно дресирана. Как ще бъде в Ню Джърси, като се има предвид, че Ню Йорк е съвсем наблизо? Ако се приложат правилата, съблюдавани тук, всичко ще е наред. И тогава ще остане само основният проблем.

До този момент той говореше на френски. Но сега използва американския израз: to keep the mobs out (да оставиш мафиотите извън играта, да ги държиш на разстояние).

Ето че пак си дойдохме на думата.

В Лас Вегас оставам пет дни, през които изкарвам нещо като курс за обучение в качеството си на бъдещ собственик на казино. До себе си имам двама от най-добрите специалисти в света. Трудно е човек да си представи по-различни хора от Чанс и Калибан. Както по ръст, така и по външност. Но това не е най-важното: единият е толкова затворен, колкото другият е открит и експанзивен. При все това двамата имат една обща черта — изключително доброто познаване на казината. Да видиш Вегас с тях е все едно да присъстваш на спектакъл зад кулисите. Да видиш обратната страна на медала.

Първия ден отношенията помежду им са по-скоро хладни. И донякъде забавни — двамата си устройват истинско състезание, надпреварвайки се кой първи ще забележи и най-малката аномалия в игралните зали, които непрекъснато обикаляме. Но много скоро съперничеството между корсикано-китаеца от Макао и англосаксонеца от Мисисипи прераства във взаимно уважение. А оттам до съучастничеството не е много далеч. Важното е да не се сдушат за моя сметка.

Чанс казва по адрес на Калибан:

— Това джудже е най-добрият контрольор на зала, когото някога съм срещал. Ще ви дам един пример: когато някой раздава карти, може да се случи и се случва да извади карта от долната страна на тестето, вместо поредната карта отгоре. Ако мошеникът е достатъчно ловък, няма нищо да забележите. Но може би ще чуете. Защото тогава се разнася съвсем тихо изплющяване. Хората, способни да го доловят, са изключителна рядкост. Сред врявата в една игрална зала това е равносилно на чудо. А Калибан го чува. И при това дори не е необходимо да бъде близо до масата. Не ме питайте как го прави, тъй като нямам ни най-малка представа. Но го чува. Друг пример? Той е най-невероятният специалист по броене в обратен ред, когото съм виждал, а съм аз виждал мнозина, повярвайте ми.

Не знаех, разбира се, абсолютно нищо за броенето в обратен ред. Това може да се обясни много просто: настанявате се на една маса за бакара в началото на партията, когато току-що са вкарали в сабото ново тесте карти. Запомняте раздадените карти — всичките, — така че когато сабото приключи, да сте в състояние да кажете кои карти все още не са излезли. Просто за обяснение…

И от своя страна Калибан ми казва за Чанс:

— Франц, познавах този човек само по име. Сведенията ти са точни и ще съобщя на Миранда, че си изпълнил твоята част от сделката. Този тип е създаден да ръководи казино така както Нуреев е създаден, за да танцува.

И ми изрежда всички причини, които го карат да мисли така. Какво пък, толкова по-добре. Що се отнася лично до мен, то за тези пет дни аз научих толкова неща, колкото не бих научил и за десет години престой тук…

Вече знам:

— Една маса, тоест всяка маса, трябва задължително да носи печалба в размер на двайсет процента от заложените на нея суми. Това е свещеното правило на процента. Ако за една вечер той падне, тозчас се обявява тревога. Ако пада през цялата седмица, а дори и по-дълго, ответната тактика е повече от елементарна: уволнява се целият екип крупиета и контрольори, работещи на съответната маса. Ако измамата може да се докаже, толкова по-добре, в противен случай, толкоз по-зле: ВЪН!

— Играта е ЧЕСТНА.

— Ако някой крупие започне най-неочаквано да накуцва, та дори и съвсем леко, то е защото най-вероятно е натикал жетони в чорапите си. (Крупиетата нямат джобове, освен тези на ризата, където играчите могат да пъхнат бакшиш, който впрочем незабавно се внася в общата каса.)

— Двайсетте процента на маса се наричат hold. Около една пета от него служи за покриване на разходите по развлекателната програма, както и за финансиране на напитките и храната, сервирани безплатно на играчите. Ако въпросните разходи надхвърлят една пета от hold-а, някой моментално се озовава на улицата.

— Играта е ЧЕСТНА.

— След два-три часа сутринта едно специално устройство позволява (по решение на казино-мениджъра или на някой от помощниците му) вкарването в залата на чист кислород, за да възвърне бодростта на уморените играчи и да ги задържи на масите.

— Едно казино трябва да разполага с хотел като естествено допълнение. Идеалният капацитет на този хотел е около хиляда стаи. Той трябва да бъде луксозен, но НЕ МНОГО УДОБЕН, поне що се отнася до стаите. В противен случай тези ленивци, играчите, няма да искат повече да излязат от тях. А мястото им е долу, на масите. ВЪН!

— По същата причина телевизорите в стаите, ако на някого изобщо му хрумне неуместната идея да ги обзаведе с такива, трябва да излъчват само лишени от всякакъв интерес програми, или пък да бъдат постоянно развалени. Мястото на клиента на хотела-казино не е в стаята. ВЪН!

— За една зала в казино е задължително да не разполага с нито един директен изход. Играчът не трябва да знае дали навън е ден или нощ, дали времето е хубаво или вали. Това не е негова работа. И би го разсеяло.

— Играта е ЧЕСТНА.

— Приказните създания (от сто до двеста долара през 76-а), натоварени неофициално, но напълно реално със задачата да „забавляват“ някои играчи, трябва да са проникнати от значимостта на свещената си мисия, а именно, да изстрелят колкото се може по-скоро въпросните играчи обратно на масата — фиктивните играчи от мъжки или женски пол, наемани от казиното, за да създават подходяща атмосфера на някоя маса и да привличат играчите, се наричат shill. Shill-ът, бил той мъж или жена, може да се превърне в заплаха. Съществува един известен пример. Става дума за най-красивата девойка, подвизавала се някога във Вегас, при все че конкуренцията там е наистина свирепа. Като се изключи умопомрачителната ѝ красота, тя не притежава никакви други достойнства и не умее да прави каквото и да било. Едно казино я наема shill. Като такава, тя получава триста долара дневно със задачата да играе срещу банката. Без значение дали печели или губи, тъй като парите във всички случаи се връщат обратно в централната каса. Дотук нищо особено. Но изведнъж се оказва, че младата красавица — да я наречем Лайза притежава невероятен късмет. Макар и да залага дребни суми, тя печели всеки ден колкото за един кадилак. Това не е страшно, тъй като печалбите ѝ, както и тези на всеки shill, се прибират от казиното. Но нещата се усложняват, когато истинските играчи, дали си сметка за фантастичния ѝ късмет, започват да я имитират във всичко, до най-малки подробности. И задължително също да печелят, като при това я следват от маса на маса, залагайки все по-големи суми. Обявена е тревога. Дали пък прелестната Лайза не играе нечестно?

Видеозаписите на игралните маси не показват нищо. Накрая заключават, че става дума чисто и просто за късмет. И решават, че това няма да продължава вечно. Но то продължава. Тогава поканват екип от психолози, психиатри и куп други експерти, просват започналата да прекалява с късмета си shill на един диван и я интервюират. Диагнозата е изненадваща, но единодушна: специалистите виждат едно-единствено обяснение — причината за този толкова постоянен късмет може да бъде само девствеността на Лайза. Една девственица във Вегас е, естествено, изключително рядко явление. Да не забравяме, че цялата тази напълно автентична история се развива в свят, граничещ с илюзията. Във Вегас вярват в късмета, приемайки го за необясним феномен. Ами ако наистина съществува някаква връзка между късмета и девствеността? И за да се уверят в това, решават да лишат госпожицата от тази ѝ характерна черта. Хвърлят в атака най-големите любовчии от персонала. Ала крепостта остава непревземаема (и Лайза продължава да печели). Вкарват в действие клиенти, които финансират, за да предложат на госпожицата баснословни суми в замяна на кратък съвместен престой в леглото. Без резултат. Поканват дори един световноизвестен певец, който се съгласява да им направи услуга и известно време гука за сметка на казиното. Лайза остава непреклонна. Тя е все така девствена и продължава да печели. Тогава прибягват до единственото разрешение, отчайващо от научна гледна точка, но затова пък ефикасно (вече са загубили един милион долара по вина на несъкрушимата девственица): показват ѝ вратата.

— Играта е ЧЕСТНА.

— The slot mashines, или игралните автомати, представляващи умален и опростен вариант на рулетката, имат за основна цел да ангажират вниманието на съпругите или любовниците на истинските играчи, които така могат със спокойна съвест да се посветят на крапса, блекджека или бакарата.

— Едно казино трябва да печели парите си по три начина: първо на масите или чрез другите игри, след това в безпощадна битка със собствените си служители и накрая — чрез проверка на жетоните, парите в брой, чековете, разписките от кредитните карти и другите документи, удостоверяващи дълга.

— Според статистиките във Вегас от всеки милион, изигран на кредит, в действителност се възвръщат едва осемдесет процента, тоест, осемстотин хиляди долара. Останалите двеста хиляди долара минават в графа „печалби и загуби“. Което не пречи на казино-мениджъра да насърчава „бирниците“ си да се държат подчертано „неприятно“ при трудните вземания.

— Какво означава това? Вече се виждам — без капка ентусиазъм! — начело на банда наемни убийци, имащи за задача да тероризират бъдещите ми клиенти, които не си плащат дълговете. И още отсега започва да ми се повдига от този „ескадрон“…

Но Чанс поклаща глава:

— Никакви кръвопролития, господин Цимбали. Нито дори най-малкото насилие. „Бирниците“ на едно казино, достойно за това име…

— Като „Белият слон“.

— Ако „Белият слон“ изобщо види бял свят. Та „бирниците“ на едно казино, достойно за това име, са длъжни да бъдат винаги изключително любезни. Те отговарят преди всичко за връзките с обществеността. Един неплатежоспособен длъжник остава потенциален играч и като такъв има право на почит и уважение.

— А ако е мошеник?

Колкото и да се опитвам, категорично не мога да преглътна тези двайсет процента, с които систематически ще ми се налага да се разделям. Изчислявам набързо, че загубите на „Белият слон“ ще възлизат на милион и половина долара годишно!

— Ако в резултат на проучването се окаже, че в действителност длъжникът е напълно платежоспособен и нежеланието му да покрие дълга си бъде доказано, тогава използваме всички законни средства, с които разполагаме.

— Но нали дълговете от хазарта не са законно признати?

— Въпреки това завеждаме дело. Което губим, разбира се.

Но повечето от непочтените длъжници са широко известни като почтени хора — иначе не бихме им отпуснали кредит и никак не си падат по рекламата, която бихме им направили по този начин.

Хенри Чанс е цар на риториката. Аз казвам „мошеник“, той казва „непочтен длъжник“. От устата му не излиза нито една жаргонна дума, независимо дали се изразява на френски или английски. За пет дни научих от него и от Калибан невероятно много неща. Но не чак толкова, че да претендирам за поста на казино-мениджър. А и нямам нито желание, нито време за това. Както и необходимите качества, най-вероятно. Не, важното е, че отговарям на третото условие.

Защото отговорът на Хенри Чанс е положителен. Получавам съгласието му толкова лесно, че сам се изненадвам.

— А ми казаха, че няма да се съгласите.

— Кой ви го каза?

— Пол Хазърд от Сан Антонио. Той ви е предлагал да станете съдружници и вие сте отказали.

— Не искам да ставам ничий съдружник. Това би означавало да разигравам собствените си пари, а вие знаете, че никога не играя.

— Това ли е единствената причина?

— Пол Хазърд не успя да събере петстотин милиона долара.

Но продължавам да изпитвам усещането, че има и нещо друго. Чанс е несъмнено искрен, когато твърди, че е отказал съдружието заради нежеланието си да ангажира собствените си средства. Дори мисля, че знам истинските причини за отказа му — той е от онези рядко срещани хора, които са напълно наясно докъде се простират възможностите им. Да играе за своя сметка би означавало да облече сам себе си в изпълнителна власт и вероятно тогава — може би заради емоционалността си, която прикрива толкова грижливо би загубил повечето от качествата си. Докато работи ли за чужда сметка, това му позволява да бъде такъв, какъвто е сега — една почти перфектна машина.

Избухвам в смях.

— Добре, предлагам ви работа, вместо съдружие. И вече съм събрал петстотин милиона долара. Но има още нещо…

Той се усмихва. Усмихва се истински за първи път от запознанството ни насам. И в пронизващите му бледи очи припламват весели искрици.

— Дюк Тибодо — казва той. — Сигурно го помните.

— Такъв лесно не се забравя.

И има защо. Все още усещам в устата си вкуса на кошмарната шльокавица, която Дюк произвежда собственоръчно в дома си в Луизиана. Дюк Тибодо е нещо много повече от стар приятел[7]. В един наистина крайно тежък момент дори си позволих да поплача на рамото му. Освен че предлага рамото си на самосъжаляващи се неврастеници от Сен Тропе, той работи в петролодобива и е патентован официален нелегален производител на домашно уиски.

— Значи познавате стария Дюк?

— Първи братовчеди сме — усмихва се Чанс.

По дяволите! Дано не забравя да поздравя оня проклетник Калауей за точността на сведенията му! На 1 октомври пристигам в Ню Йорк. В низходящ ред по височина и с една и съща усмивка на устните на летище „Кенеди“ ме чакат валкирията, Марк Лаватер, Сара, Хайди и Марк-Андреа. Плюс нещо, което би трябвало да е куче, дълго около четири метра, абсолютно черно, с червен и побъркан на тема лизане език.

Семейството ми в пълен състав.

14

— ТЯ докога ще остане, Франц?

Току-що съм разяснил на Сара (за втори път, след като първият ми костваше телефонен разговор от петдесет и пет минути между Лас Вегас в Невада и Монтего Бей в Ямайка) особения статут на Хайди.

— Ще видим в началото на януари.

— Защо в началото на януари?

— Или през Коледните празници. Анна и останалите Мозер ще пристигнат от Австрия в Колорадо. Ние също ще заминем там. Идеята да ги поканим беше твоя. А в Колорадо е и Гюнтер, когото познаваш.

— Да, познавам го. Той е много красив и не се подхилва тъпо, когато карам ски по задник. За разлика от други мои познати. Но ти не отговори на въпроса ми.

Разхождаме се в Сентрал Парк, по алея, засадена с брястове. Усилено съзерцавам статуята на Шекспир, дело на някой си J.A.Q.Ward. Малкото име на тоя тип е или е било същинска азбука. На трийсетина метра пред нас Хайди и Марк-Андреа задълбочено разговарят и току избухват в смях, невероятно непосредствени и щастливи от живота. Чувствам се особено.

— Франц.

— Знам, не съм отговорил на въпроса ти.

— Имам и още един.

Отново се вторачвам в Шекспир. Добрият стар Уил… Знам какво има да ме пита Сара. Дори не толкова да ме пита, колкото да ми каже. И тя ми го казва:

— Франц, това не е от вчера, ти винаги си бил пълен малоумник по отношение на децата. Спомням си за случая в Маракеш, когато онази германка се обади в полицията, защото някакъв откачен садист отвлякъл недоносчетата ѝ с хеликоптер. Този откачен садист беше ти и пак ти натъпка горките хлапета с такива количества рахат локум, че освен полицията, пожарната, военновъздушните сили и жандармерията се наложи да викат и лекар. Ма-ло-ум-ник!

Пауза.

— Но този път е още по-страшно.

Междувременно Марк-Андреа и Хайди са се присъединили към група деца, с които организират политически митинг. Сам, синът ми никога не би посмял отиде при други деца, но сега, с Хайди, явно изобщо не се притеснява. Изпитвам почти ревност.

— Франц, имаш избор. Можеш да изчакаш десет-дванайсет години и да се ожениш за нея.

— Много смешно.

— Можеш и тогава всички ще отидем да живеем в Австрия, в Sankt Johann, точно срещу хотела, който Анна и красивият ѝ загорял годеник ще си купят или ще построят, знам ли и аз…

— Ще купят. Хотелът вече съществува.

— А можеш и да я осиновиш.

Мълчание. Изведнъж се чувствам смъртно уморен. И има защо — наистина ми писна. Откакто през юни пристигнах в Ню Йорк, за да уведомя Филип Ванденберг за намерението си да купя казино, не съм се спирал нито за миг. Но всичко вече приключи и за доста, а може би и за много дълго време пред мен, или поне така мисля, се очертава период на пълно спокойствие. Чанс и Калибан останаха в Лос Анджелис, тъй като за момента присъствието им в Атлантик Сити не е наложително. По някое време ще дойдат просто да хвърлят око на хотела и на плановете на архитектите за обновяването му, но веднага след това ще се върнат в Невада, където ще работят по набирането на многобройния висококвалифициран персонал, от който ще имаме нужда напролет. На мен, общо взето, ми остава просто да следя обновителните работи, сиреч, да ходя на място веднъж седмично — в Атлантик Сити, искам да кажа — което според мен е предостатъчно. Усмихвам се на Сара и я притеглям към себе си:

— Обзалагам се, че вече знаеш къде ще живеем до пролетта.

Тя ме прострелва с обичайния си зелен поглед, поклаща глава и на свой ред ми се усмихва. После ме хваща ме за ръка и двамата продължаваме нататък, досущ като стара семейна двойка, чиито деца играят в парка през един романтичен и приятен есенен предобед, в Ню Йорк, под големите, преливащи в жълто-червени оттенъци дървета на Ню Ингланд.

— Лонг Айлънд — казва тя.

Бързо и донякъде неволно изчисление: ще ми отнема най-много четирийсет и пет минути, за да стигна до Манхатън.

Лонг Айлънд е идеалният вариант.

— Намери ли нещо?

Вече дори е посетила къщата, докато съм си плакнал очите с вегаските мадами — нещо като голяма барака в английски стил, обрасла почти изцяло с бръшлян, с не повече от десет-петнайсет стаи, с веранда, голяма градина и морава, спускаща се към малко езеро и дъсчен кей. Има дори хангар за една (малка) лодка.

— И знаеш ли кой ще ни бъде съсед? Казвам първото име, което ми минава през ум:

— Джон Ленън и неговата японка.

— Нервираш ме — отбелязва тя. — Защото наистина са те.

И следва жадуваната от мен пауза. Тъй като действително се настаняваме в Лонг Айлънд заедно с нашите две деца, които се разбират чудесно и най-вероятно по-добре, отколкото ако бяха брат и сестра. Те установяват дипломатически отношения със синчето на съседа, бившия бийтъл, но тъй като Ленън Младши е най-много на три години, въпросните международни връзки остават на протоколно равнище. Освен това, според Сара — а когато Сара е сигурна, че е права, да спориш с нея е все едно да се опитваш да убедиш Нил да потече обратно — Хайди трябва да тръгне на училище. И тя записва нашата тиролка в близкото училище, като отхвърля предложението ми да ѝ наемем възпитател, отричайки самия принцип на необходимостта от такъв.

— И кой ще я кара всяка сутрин в проклетото ѝ училище?

— Ти, приятелче — отсича тя. — Не му мисли повече, уредих въпроса.

И като ме поглежда с лукаво и саркастично удовлетворение, добавя:

— Кой плачеше за нормален семеен живот? Искаше го, имаш го.

Всъщност Сара е права. Самата тя положи неимоверни усилия, приемайки за пръв път, откакто я познавам, да остави на втори план професионалните си задължения, тоест управлението на хотелите. (И си взе шест месеца отпуск.) Двете с Хайди, чисто по женски и за отрицателно време, влизат в истински заговор, най-често, естествено, за моя сметка. Тиролката я е покорила, обратното също е вярно, а в ролята на баламата аз съм направо върхът.

Къщата е винаги пълна с народ, най-вече по вина на Сара, която проявява в пълен капацитет опасната англосаксонска ефикасност при организиране на обществения живот. Някои недели или в дни, когато няма училищни занятия, дори кабинетът ми се превръща във филиал на забавачница. В подобни случаи моментално се маскирам на Робинзон Крузо, скачам в лодката и се изнасям в геометричния център на езерото, където съм почти сигурен, че никой няма да дойде да ме моли да поправя някоя играчка, да нарежа тортата или, още по-страшно, да изпея нещо.

Някъде към края на октомври е, когато Марк Лаватер, който е дошъл да прекара уикенда у нас, се озовава на второто гребло.

— Става дума за Карл-Густав Баумер — казва той. — За Бога, откъде се пръкнаха тези милиони хлапета? Развъждате ли ги, що ли?

— Приятелчета на Хайди. Обикновено кани целия си клас на лека закуска. Плюс приятелките на приятелките. Марк.

— Да?

— Не ме питай дали ще задържа Хайди и за колко време.

Той се усмихва. Добре. Но може ли все пак да говори за вуйчото Карл-Густав, или съкратено К.Г.? Уверявам го, че може.

— К.Г. пристига в Съединените щати през есента на 1941 година. Бил е почти на двайсет и четири години. Известно време бездейства, след което минава през имиграционната служба. Според твърденията му напуснал Австрия заради разправия с някой си Адолф Хитлер. От 38-а до 41-а…

— Този период важен ли е?

— Не, доколкото знам.

— Прескочи го.

— Накратко: два месеца след пристигането му в Щатите, същите тези Щати влизат във война. К.Г. постъпва в армията като доброволец. Воюва в Тихия океан.

— Откъдето се връща покрит с медали. И точно той е пленил Хирохито.

— Не. Но след завръщането си има вече пълно право на американско гражданство. С парите от демобилизацията купува една барака за хотдог. Едва знае да чете и да пише, но с продажбата на кренвирши натрупва пари. Купува едно магазинче в Бронкс, след това второ в Манхатън. През 53-а отваря първата бирария. Нищо луксозно, просто едно от онези заведения, в които пиеш бира, поливайки австрийски и баварски специалитети.

— И забогатява.

— Не съвсем. Все още не. Клиентелата му се състои от дребни чиновници…

— Това важно ли е?

— Може би.

— Давай.

— … шофьори на такси и тем подобни. Не клошари, разбира се, но не много различни от тях, поне в някои случаи. На които К.Г. на драго сърце дава на кредит, когато не могат да платят. Повечето са отскорошни имигранти като самия него, от цяла Европа, не говорят добре английски и Баумер буквално царува над този малък свят. Той е свестен тип. Цицат го, но на него не му пука. Единствената му недвижима собственост, освен бирариите, е едностайният му апартамент в Гринуич Вилидж, където живее до края на живота си.

— Връщал ли се е в Австрия?

— Дотогава не. Неизвестно откъде, но по някое време научава, че сестра му е жива и е омъжена за някой си Мозер. Това става през 56-а. Тогава за пръв път се връща в Австрия.

— Хайди още не е била родена.

— Но Анна, да. Била е на една годинка. Именно тогава Баумер купува горското стопанство и чифлика, които подарява, или по-точно приходите от които предоставя на сестра си и шурея си. А когато дъскорезницата престава да носи печалба, К.Г. дискретно поема ролята ѝ. Казах ти: свестен човек.

Марк говори, а аз греба с едничката цел да се сгрея.

— Баумер се връща в Америка. Между 56-а и 72-а година бизнесът му продължава скромно да процъфтява. Дотолкова, че му хрумва една малко шантава идея — да си купи хотел. Но не за да инвестира или да трупа състояние, а просто за да се позабавлява с приятелите си. Може би защото винаги е мечтал да си има собствен хотел. А и така, след като нагости приятелите си, би могъл да им предложи и подслон. Романтик с облика на продавач на кренвирши. Носталгия по виенските соарета, ако разбираш какво искам да кажа. Някои от старите му приятели са познавали Атлантик Сити от времето на величието му и несъмнено са го хвалили пред К.Г., тъй като той държи да купи хотел не другаде, а именно в Сити…

Продължавам да греба с вледенени крака. Изпълненията на Карл-Густав ни най-малко не ме впечатляват. Вдигам показалец.

— Може ли да те прекъсна?

— Прекъсни ме.

— Оня тип, който е писал на Анна Мозер…

— Валхер.

— Точно така, Валхер. Той кога се появява в историята?

— Още от самото начало. Когато Баумер купува първото си магазинче за деликатеси, той взема заем от съседната банка, в Бронкс. И на гишето се оказва именно Валхер. Двамата се познават най-малко от 1945 година, и двамата са родом от един и същ район в Тирол, но Валхер е малко по-възрастен и е емигрирал в Щатите през 33-а…

— Доброто старо време.

— Валхер води счетоводството на Баумер. И когато последният си наумява да купи хотел, той, естествено, се обръща към Валхер, който междувременно се е издигнал в службата, и му иска заем от четиристотин хиляди долара. Хотелът в Атлантик Сити се продава за петстотин хиляди.

Джон Ленън е на моравата и играе със сина си. Махва ми с ръка. Навирвам едното гребло. Марк продължава да разказа си.

— Валхер обяснява на Карл-Густав, че е „тоб-нещо си…“

— Tobsuchtig. Откачен.

— … но в крайна сметка му заема сумата. К.Г. е на върха на щастието и организира в новата си играчка страхотен купон за приятелите си, които докарва в Сити с няколко стари автобуса. Губи доста пари, но почти ги избива с печалбата от бирариите. Той е вдовец, няма деца и явно е загубил всякаква връзка с роднините си в Австрия. Въпреки това, когато научава — нямам представа как, — че има четири племеннички-сирачета, веднага предприема второ пътуване до Австрия.

— Онова, за което ни спомена Анна.

— Единственото, което си спомня. През 56-а тя е била много малка. След завръщането си, според Валхер…

— Ти срещна ли се с този Валхер?

— Да. И не ми направи лошо впечатление. Шейсетгодишен, дискретен и без особени претенции. Идеалният чиновник. И няма съмнение, че искрено е обичал Баумер.

Започва да ми писва от гребането. Още повече, че се въртя в кръг.

— След завръщането си от Австрия, Баумер започва да се измъчва от угризения. Иска му се да направи куп неща за племенничките си, но обстоятелствата не са особено благоприятни: той губи доста пари покрай хотела си, ордата полуклошари, които е поканил за малко, се настанява в него за постоянно и прогонва платежоспособните клиенти. А на всичко отгоре Карл-Густав се влюбва…

— Би ли повторил?

— ВЛЮБВА СЕ. Това става през 1974-а и той е вече на петдесет и шест години. Но идва сляпата неделя и…

— Бум!

— Именно. Хубавицата е трийсет години по-млада от него. Тя е бивша сервитьорка в една от бирариите му. К.Г. се влюбва от пръв поглед и: купих ти манто, скъпа, ето ти и едно колие, а защо да не заминем за тропиците? Речено-сторено. Валхер изпраща дори частен детектив по следите му и лично отива при Баумер, който е в Насау, за да се опита да го вразуми. Напълно безрезултатно — Карл-Густав се забавлява прекалено добре, за да помисли за връщане, и праща по дяволите банката и полиците. Ето, виж…

Марк ми подава една снимка, направена със светкавица в някакво нощно заведение. На нея се вижда шейсетина годишен мъж със зачервено лице, ухилен до ушите и нахлупил на главата си неизвестно какво, който се приближава до доста банална, но за сметка на това щедро оформена блондинка.

— Къде и кога е направена снимката?

— В Акапулко, Мексико, на 4 януари 1975 година. В едно известно нощно заведение — „Перлата“. Карл-Густав умира четири дни по-късно. Инфаркт.

— Да не са го убили? Марк поклаща глава.

— Не, Франц. Изпратих там човек. Смъртта се дължи безспорно на инфаркт. Доказателство за това са както заключението на местния лекар, така и констатацията на един американски лекар в отпуск, отседнал в същия хотел като Баумер. А и Валхер настоял за аутопсия…

— Но защо, по дяволите?

— Поискал я по-късно, когато Калтани, и по-точно Олифан, се появили на хоризонта, за да откупят хотела. Валхер далеч не е идиот — смъртта на Баумер и предложението на Олифан, направено само няколко месеца по-късно, събудили подозренията му. Но аутопсията потвърдила инфаркта.

— Девойката наследила ли е нещо?

— Нищо.

— Жива ли е още?

— Видях я преди три дни — работи като продавачка в един голям магазин.

— Защо Валхер е съобщил толкова късно на сестрите Мозер за смъртта на вуйчо им?

— Отговорът е елементарен: просто не му е минало през ум. Валхер не е точно изпълнител на завещанието на Баумер. В действителност той е преди всичко човекът, който урежда на Баумер четиристотинте хиляди долара заем от собствената си банка, и когато Баумер започва да се прави на интересен, Валхер се оказва в доста неизгодно положение. Освен това, той предоставя на К.Г. допълнителен заем в размер на двайсет и пет хиляди долара от личните си спестявания. Проверих всичките му сметки и може да се каже, че човекът е направил всичко възможно, за да уреди нещата…

Спомням си думите на Анна: „Мен ако питате, на вуйчо Карл-Густав му се е случило нещо нередно…“

— Марк, не откри ли нещо съмнително? Поне нещичко?

— Абсолютно нищо.

— Валхер познава ли Олифан?

— Запознал се е с него през юни 75-а, когато Олифан го е навестил, за да го уведоми, че негови клиенти — но Валхер веднага разбрал, че става дума за Калтани — проявяват интерес към хотела. Разрешение, което чудесно устройвало Валхер — той вече изнемогвал, а управата на банката му дишала във врата, настоявайки колкото се може по-скоро да уреди въпроса със заема.

— Кога е бил продаден хотелът на Олифан, или по-точно на Калтани?

— През юли 75-а.

— Срещу колко?

— Имай търпение, не е чак толкова просто. В действителност Калтани закупили всичко, което принадлежало на Баумер: хотела, бирариите, едностайния апартамент, горското стопанство и чифлика в Австрия. Абсолютно всичко. На пръв поглед сделката не била кой знае колко изгодна…

— Но ти ми каза, че бирариите давали добри приходи.

— Да, до септември 1974 година. Но за да покрие разходите по карибо-мексиканските си щуротии, чичко Баумер изпомпал от тях, колкото могъл. И не само престанал да погасява дълга си към банката, но изпразнил всички каси и всичко ипотекирал. Калтани се сдобили с хотела и бирариите, поемайки всичките му задължения към банките и останалите кредитори, като изплатили лихвите и глобите за закъснение.

— Марк, КОЛКО общо са платили?

— Около осемстотин хиляди долара.

А аз купих скапания им хотел за двайсет и пет милиона!

— По дяволите, Марк, помисли малко: ако Валхер е изчакат осем или девет месеца, хотелът е щял да струва двойно повече!

— Не е можел да чака, Франц. Бил е притиснат от собствената си банка, а колкото до бирариите, които до една били ипотекирани, куп типове го гонели с вой по петите. Сега знаем, че хазартните игри са били разрешени, но през юли 75-а Валхер е нямал и представа за това.

— Освен ако Калтани не са му казали.

— И защо да го правят? Ако наистина са знаели новината, те са нямали никакъв интерес да я разпространяват.

Сиукски крясъци на брега — едно племе, поело по пътеката на войната, току-що е заловило някакъв бледолик и го привързва към стълба на мъченията. Разпознавам бледоликия — Ивон Самюел, френски журналист от „Франс-Соар“, дошъл също за уикенда, който, макар и привързан към стълба на мъченията, флегматично пуфка с пурата си. Казвам на Марк:

— Хайде, да се прибираме.

— Ти гребеш.

Греба, къде да ходя.

„Мен ако питате, случило се е нещо нередно…“ Определено искам да съм наясно по въпроса.

— Марк, ще помоля Англичанина да провери данните.

— И да проведе отново разследването, което току-що приключих?

— Не се засягай.

— Би имало защо.

— По дяволите, Марк! Вложих петдесет милиона в тази гадост със Слона!

Мълчание. Навел е глава с каменно лице. Вдига я.

— Добре, сигурно имаш право.

Успява дори да се усмихне и посочва с пръст.

— Синът ти явно чудесно се забавлява.

Проследявам погледа му и виждам Марк-Андреа начело на Седма кавалерийска бригада (преди Литъл Биг Хорн).

Въпреки усилията на Сара и моите, далеч по-епизодични, той си беше едно самотно момченце. Но появата на Хайди в живота му, в нашия живот, изцяло го преобрази.

— Марк, не искам да имам нищо общо с Калтани.

— Сделката, която сключихте, беше напълно редовна. Не си длъжен да ги каниш на вечеря.

— Но те строят казиното си до моето.

— Много хора строят казина до твоето. А и точно ти поиска да си имаш казино.

Най-сетне захвърлям проклетите гребла. На слизане от кея забелязвам понито, яхнато от полковника и полковничката на Седма кавалерийска бригада.

— Време е да хапнете нещо, войници.

— Не сме гладни.

И двамата са със зачервени от играта бузи.

— Има цяла вана, пълна с шоколадов крем.

В крайна сметка се оказва, че са гладни.

Още същата вечер успявам да открия Англичанина в потомствения му замък (при това става дума за истински потомствен замък!). За втори път от три месеца насам прибягвам до услугите му, които струват майка си и баща си, но, както вече съм се убедил, са несравними по своята ефикасност. Всъщност сравними са единствено с неговата флегматичност.

— Ернест Валхер, записах си — казва той.

— Искам да знам всичко за него. За движението му през последните две години, дали е почтен, дали е станал такъв впоследствие или винаги си е бил почтен, както и дали има шансове да остане такъв. За връзките му с Джеймс Монтегю Олифан и с фамилията Калтани.

— Всичко.

— Всичко. И най-вече дали е скрил някъде пари.

— Знаете добре, че това е почти невъзможно, предвид банковата тайна.

— Направете каквото можете. Но има и още нещо. Искам да знам как, кога и защо един хубав ден Карл-Густав Баумер е започнал да се прави на глупак, преставайки, например, да изплаща погасителните вноски на банката, която му е отпуснала заем, за да купи хотела в Атлантик Сити. Искам да знам какво е било истинското му финансово положение както преди смъртта му, така и след нея. Без да взимате под внимание твърденията на Валхер.

— Друго?

— Другото е момичето, с което Баумер е бил в Акапулко четири дни преди смъртта си.

— Подробна биографична справка. И да се провери дали някъде няма спестявания. Както и дали някой не я е тикнал в ръцете на Баумер.

Едно от предимствата на Англичанина е, че схваща бързо.

— Точно така. И искам възможно най-много сведения за Олифан и фамилията Калтани.

Пауза.

— Това са доста неща, господин Цимбали. Някои от които опасни. И които във всички случаи ще отнемат време.

А да не говорим за баснословната сума, която ще ми поиска! Той тихичко се засмива с характерния си глуповат смях на англичанин, завършил Оксфорд (или Кеймбридж).

— А да ви интересува и дейността на КГБ в двете Америки?

Затварям телефона. Идиотските шеги са мой патент.

Краят на октомври е и са изминали четири месеца и половина, откакто предприех операцията „Белият слон“. Досега всичко върви чудесно. Постигнах всичките си цели: намерих терен, съдружници и казино-мениджър, достоен за това име. На всеки етап, всеки ден и всеки час вземах всички възможни предпазни мерки, нерядко дори прекомерни, за да избегна единствената опасност, от която наистина се страхувам — вмешателството в плановете ми на върхушката в престъпния свят, независимо под каква форма.

И няма съмнение, че успях, издигайки истинска крепост, на чиито бойници бдят хора като Хенри Чанс и Калибан, подсилени от Лаватер, Розен, Лупино и Ванденберг. Колкото до мен, то аз съм се барикадирал в донжона. При това най-сетне сред мое собствено семейство.

… Без да имам най-малка представа и дори помен от намек за интуиция, че в действителност самият аз съм вкарал в този донжон бомбата, която ще го взриви.

Всъщност самата Бомба не знае, че е бомба.

Хайди не знае нищо.

Част четвърта

Голямата измама

15

Атлантик Сити три дни преди Коледа. Цари кучешки студ, вали нещо като полуразтопен сняг и налитащият откъм океана вятър далеч не оправя нещата. Цял съм се вдървил от студ. Хенри Чанс също, макар че е облечен с достатъчно кожи, за да изкара една зимна ваканция в Лапландия. Зад нас е дългата бяла ивица на плажа, а насреща ни се редят фасада до фасада — хотели, художествени галерии, кафенета, ресторанти, театри. Вляво и вдясно от нас се точи сякаш безкрайната Boardwalk.

Двойното плетено моторизирано кресло е все още на стотина метра от нас, но се приближава с пълна скорост, тоест малко по-бързо от спокойно крачещ човек. Във въпросното превозно средство няма нищо екстравагантно, поне тук, където ги има със стотици, превърнали се в отличителна черта на Атлантик Сити. В това обаче са се настанили Калибан и Мадам. С Чанс ги чакаме вече десет минути.

— Какво ще кажете?

Въпросът ми е отправен, естествено, към казино-мениджъра. Това не е първото му посещение на „Белия слон“. В началото на октомври, около седмица след срещата ни в Лас Вегас, двамата с Калибан редовно прескачаха дотук. По това време работите по обзавеждането току-що бяха започнали. Чанс прекара цели два дни в проучване на обновителните планове, разработени от архитектите. И в общи линии ги одобри, задоволявайки се да предложи само някои дребни промени. В крайна сметка главният принцип, определящ функционирането на един хотел-казино, е прост, дори изумително прост: необходимо е хазартът да присъства навсякъде и същевременно всяка стая, всеки коридор, всеки ресторант, всеки бар и дори тенис кортовете, залите за скуош и плувните басейни да крият колкото се може повече изтънчени и съблазнителни клопки, предназначени за потенциалните играчи. Като задължително се вземе предвид — Чанс прояви изключителна настойчивост по тази точка — основната разлика между едно казино във Вегас и казиното тук, на атлантическото крайбрежие. Във Вегас изнурителната жега през лятото, вездесъщият вятър през зимата и заобикалящата града пустиня затварят клиентелата във вътрешността на предназначеното за нея заведение, в което тя е обречена да играе и от което гледа да се измъква колкото се може по-рядко — истинска пленница на „санитарния кордон“ (Чанс използва френския израз, дори когато говори на английски).

В Сити няма санитарен кордон. И точно в това е проблемът. Вече ми го е казвал и пак ми го повтаря с присъщата си, почти влудяваща мания за прецизност:

— А и тази близост на казината. Повече от сигурно е, че за разлика от Невада, тук играчите постоянно ще се местят от казино в казино.

Накратко, необходимо е „Белият слон“ да бъде съобразен с характерните за Атлантик Сити условия, разчитайки на два типа клиенти: първо, предоставяните му от хотелската част, и второ, приходящите, за които се предполага, че за един час могат да сменят три-четири пъти заведението.

По времето на Баумер „Белият слон“ е предлагал четиристотин и няколко стаи. След приключване на обновителните работи капацитетът му ще нарасне на седемстотин и осемдесет стаи, плюс двайсет и четири свръхлуксозни апартамента.

— Напълно достатъчно, господин Цимбали. (Той все още не се решава да се обърне към мен с малкото ми име.) Ако предположим, че се заемат всички стаи, това представлява, да речем, хиляда и петстотин клиента. Което, статистически погледнато, означава седемстотин и петдесет души около игралните маси.

Екипът на Лупино вече е направил подобно проучване. Според заключенията му през най-оживените часове на уикенда „популацията на игралните зали“ ще включва двайсет и един процента, предоставени от хотелската част, срещу седемдесет и девет процента приходящи. Изчисленията на Лупино и на Чанс съвпадат. И оттук се налага изводът, че ако седемстотин души представляват една пета от „популацията“ на игралната зала, ще можем да разчитаме на три хиляди до три хиляди и петстотин играчи. Контингент, който ще бъде математически подновяван на всеки пет часа. Или ако умножим, да речем, три хиляди двеста и петдесет по пет, това дава шестнайсет хиляди двеста и петдесет играчи дневно.

Които, в случай че проявят благоприличието да ни оставят парите си в същите пропорции, както във Вегас — а и защо да не го сторят? — сиреч, по двеста долара на човек, ще се разделят общо с три милиона двеста и петдесет хиляди долара.

И приспаднат ли се двайсетте процента, прословутите и свещени двайсет процента върху въпросния drop, печалбата би трябвало да възлиза на шестстотин и петдесет хиляди долара дневно.

… И без двайсет процента за развлекателните програми: да кажем, на петстотин и двайсет хиляди. Все така дневно.

(Открай време обожавам подобен род сметчици. Те ми доставят особено голямо удоволствие, още повече че впоследствие фактите разкриват пълната им несъстоятелност било защото съм проявил прекалено голям оптимизъм, било защото, напротив, изобщо не съм проявил такъв. А в редките случаи, когато съм се оказвал прав, винаги съм бивал едва ли не разочарован, че дори и малко обиден. Във всеки случай, сметките се любимото ми забавление — те са моите кръстословици.) И тъй, петстотин и двайсет хиляди долара дневно. А „Белият слон“, както и всичките му приятелчета в Сити и във Вегас (за разлика от тези на Бахамските острови и в Пуерто Рико, които си имат работно време), ще функционира двайсет и четири в денонощието и триста шейсет и пет денонощия в годината.

Така че умножаваме петстотин и двайсет хиляди по триста шейсет и пет и получаваме сто осемдесет и девет милиона и осемстотин хиляди долара годишно.

Двойното плетено кресло на Калибан и Пати е вече на трийсетина метра от нас. Тракам със зъби, но цифрите продължават да се въртят в главата ми (знам ги наизуст, след като вече съм правил тези изчисления триста-четиристотин пъти): сто осемдесет и девет милиона и осемстотин хиляди долара, от които трябва да се приспаднат общите разходи…

… Около четирийсет милиона долара годишно, или двайсет милиона нови франка месечно.

… От които, преди да мога да регистрирам първата печалба, ще трябва да покрия четиристотинте милиона долара заем, отпуснат ми от филаделфийската банка, плюс лихвите. Тъй да бъде.

Калибан и Пати са на двайсет метра. Едва тогава си давам сметка, че двамата малоумници, притиснали се един о друг като младоженци под топящия се сняг, пеят колкото им глас държи „Чай за двама“.

Приключвам с изчисленията. Марк Лаватер е прав, Джими Розен е прав, Филип Ванденберг е прав, Джо Лупино е прав. А аз съм бил прав повече от всички тях, взети заедно, заемайки се с това начинание. Дори и в най-лошия случай, сиреч откриването на „Белият слон“ да се забави, някои играчи да нямат и пукнат грош в джоба си, залите да бъдат почти празни и други възможности и невъзможности в този дух — истината блясва в цялото си великолепие:

ПЪРВО: ще ни бъдат необходими четирийсет и четири или най-много четирийсет и пет месеца — срокът за покриване на заема е петдесет месеца, — за да се издължим напълно на филаделфийската банка. При положение, че откриването е предвидено за април, това означава ноември или декември 81-а година.

ВТОРО: от ноември или декември 81-а година, в качеството си на собственик на половината от „Белият слон“, всяка година ще получавам между двайсет и двайсет и пет милиона долара, и то след като платя данъците.

При това, без да си помръдна пръста. Няма да се налага дори да стъпвам на Boartwalk и да се излагам на риска да ми замръзнат ушите.

В края на фантасмагоричната ми кафеена одисея през миналата година печалбата ми възлизаше на деветдесет милиона долара. Във френски франкове това все пак се равнява на четирийсет и пет милиарда сантима.

А какво да кажа за онова, което ме чака?

Богатството, истинското Богатство е тук.

… Калибан и Пати също. Те най-сетне са престанали да пеят и се изсипват от двойното си самоходно кресло. Влизаме в „Белият слон“.

„Белия слон“ няма да бъде казино като другите. Обзавеждането му, разбира се, също ще се характеризира с някои индивидуални особености, но неговата главна и неповторима оригиналност ще се състои в прилагането на дело на една случайно хрумнала ми идея, която сега, в края на декември, е почти изцяло осъществена.

Както и в останалите казина, центърът на „Белият слон“ ще бъде и вече е игралната зала. Тя е дори повече от център, защото и най-незначителната подробност от вътрешното разпределение и обзавеждането зависи изцяло и единствено от нея. Целта е прекосяването ѝ да бъде задължително, а присъствието — да се налага от само себе си. И то още с влизането, още с достъпа до рецепцията, като се има предвид, че асансьорите, обслужващи етажите, се намират в непосредствена близост до масите. Основната зала заема площ от над десет хиляди квадратни метра и преминава в така наречените „частни“ салони, където играчите, имащи такова желание, ще могат да контактуват помежду си. Тя простира пипала във всички посоки, на всички етажи и дори в стаите под формата на игрални автомати, чийто най-висок джакпот ще достига един милион долара. Представена е също от вездесъщи видеоекрани, които ще бъдат постоянно пред очите на клиента, независимо дали се намира в някой от деветте ресторанта, осемте бара или кафенета, при плувните басейни или на спортните площадки, та дори и в spa — истински балнеосанаториум, нагъчкан с джакузита, наподобяващи римски бани, в чиито басейни с кипяща вода ще могат да се киснат няколко души едновременно. Благодарение на тези екрани клиентът ще има визуален достъп до избраната от него маса и не само ще следи разиграващата се в момента партия, но и сам ще участва в нея с помощта на сложна електронна комуникационна мрежа, командвана от компютър.

Ще може също — даже в уединението на банята и стаята! да залага на един или друг номер на рулетката и на различните лотарии, между които и на кено-то, което видях в Макао.

В основната зала ще бъдат разположени триста и петдесет маси, от които примерно сто и петдесет за блекджек и четирийсет за рулетка. Игралните автомати ще са повече от шест хиляди. Седемстотин оскъдно облечени красиви девойки ще имат единствената задача да се грижат за любителите на тези автомати — ще са готови всеки момент да им подадат парфюмирана салфетка за почистване на ръцете (при продължително манипулиране на въпросните звънтящи и блещукащи машинарии дланите почерняват) и най-вече да ги снабдят с необходимия звонк: между гърдите им ще виси тръба с монети и ще бъде достатъчно да натиснеш една издатинка, за да се сдобиеш с желаната сума.

Освен деветте ресторанта, осемте бара, плувните басейни, spa-то, залите за скуош, гимнастическия салон, салоните за масаж и локалната телевизионна мрежа, излъчваща само добри новини, ще има и три зали за спектакли, една търговска галерия, една банка, една телексна зала… И така нататък.

Влиянието на Хенри Чанс се чувства особено осезателно, когато нещата опират до сигурността. И той хич не си поплюва в изискванията си. Настоява за разработването на още по-строга система от тази в големите казина във Вегас, бидейки твърдо уверен, че проблемите на сигурността тук, в Сити, ще бъдат много по-сериозни. Като отново се позовава на теорията си за санитарния кордон. А също и на факта, че полицаите в Атлантик Сити и в Ню Джърси далеч не са толкова добре дресирани, колкото колегите им в Невада, за които кражбата на жетони от казино е несравнимо по-тежко престъпление от убийството на петдесет души с моторна резачка. Хенри Чанс не е убеден, че атлантическото крайбрежие може да се похвали с толкова здрав манталитет. Според него местните полицаи не само не са осъзнали, но рискуват и да не осъзнаят цялата сериозност на проблема. Това го безпокои. Както го безпокои и вероятно основателната му увереност, че нюйоркските мафиоти са още по-добре организирани, по многобройни, по-извратени и политически по-добре защитени от тези в Невада. За него идеалният вариант — и при това дори не се шегува! — би бил да изградим насред Атлантик Сити истинска Берлинска стена, която да отдели казината от града и даже от останалата част на Съединените щати.

И архитектите се съобразяват с всичките му изисквания: прекрачвайки прага на „Белият слон“, регистрирайки се на рецепцията, а след това и изкачвайки се с асансьора на първия етаж, клиентът още с пристигането си ще остане с впечатлението, че се намира точно над игралната зала. И ще сбърка. В действителност между официалния първи етаж и залата ще има още едно ниво, равняващо се по площ на залата и със същото разположение, без прозорци и изцяло климатизирано, чиито дискретни входове, предназначени единствено за „упълномощения персонал“, ще бъдат охранявани от цивилни бодигардове. Там ще бъде разположен „командният пулт“ — най-невероятната колекция от контролна апаратура, каквато не само не съм виждал, но и никога не ще видя. И която би накарала ония от НАСА направо да се пръснат от завист. Стените и таванът на игралната зала ще бъдат декорирани с огледала. И това не е случайно — камерите и наблюдателите трябва да бъдат разположени така, че да не бият на очи. Всяка маса ще бъде покривана от две и дори три камери и всичко ще се записва на видеомагнитофон. Така и при най-малкото подозрение за някаква аномалия — а на Хенри Чанс му дай да подозира! — ще можем не само да присъстваме директно на съмнителната партия, но и да я проследим на друг екран в забавен каданс толкова пъти, колкото се налага.

Навсякъде камери, дори извън залата — във всички обществени помещения в хотела. Пощадени са единствено стаите. Впрочем на Чанс му трябваше много малко, за да му щукне да подложи на наблюдение дори санитарните възли! И още камери, държащи под око външната страна на сградите, огромния подземен паркинг и всички входове, че и покрива. При това дублирани с микрофони, които всеки момент могат да бъдат включени от контролния център, така че произволен контрольор (самият той контролиран от един главен контрольор, контролиран от специална бригада, контролирана на свой ред от помощниците на Чанс и Калибан, и всички те — под подозрителния поглед на до болка подозрителния Чанс) да може по всяко време да хвърли око на която и да е част от Слона, включвайки някой от намиращите се на негово разположение екрани и, ако се наложи, да запише сцената в картина и звук. Направо да луднеш! За да играе в казино, човек има нужда от жетони. „Белият слон“ ще разполага със свои собствени жетони, гравирани с емблемата му и изработени от специалист, при това не кой да е — нямам никакво намерение да купувам жетоните си от Невада, каквато е обичайната практика, а смятам да ги поръчам във Франция, в Беон, от „Бургон и Грасе“. Те ще бъдат пренасяни в малки количества от въоръжени, грижливо подбирани куриерски екипи. Ще са на стойност от един до хиляда долара, като максималният залог ще бъде фиксиран на две хиляди долара. Играчите ще ги купуват било от централната каса (която, естествено, ще представлява истинска крепост, тъй като ще разполага постоянно с два-три милиона в брой плюс дванайсет милиона в жетони), било направо на масите. Във втория случай шефът на масата незабавно ще пъхва получената срещу жетоните сума в специално предвиден за тази цел процеп, свързан с пневматична тръба с централната каса, по която парите ще достигат до нея без никаква човешка намеса.

Същинска батарея от компютри ще контролира постоянно движението на жетоните. Дейността на всяка маса ще се осчетоводява последователно на всеки кръгъл час. Освен това четири пъти дневно, без да е наложително това да става в точно определено време, жетоните ще бъдат преброявани, като за всяка аномалия ще бъде незабавно сигнализирано. Нищо не пречи, разбира се, на този или на онзи клиент да натъпче жетоните си в една чанта и да отиде да я зарови в градината си; това е малко вероятно, но не и невъзможно. В подобен случай е необходимо липсата да бъде незабавно установена. И преди всичко е задължително, както може би сами се досещате, моментално да се засича наличието на чужди, неосчетоводени до момента жетони. Появата на фалшиви жетони е теоретично възможна, макар че всеки жетон на „Белият слон“ (така е във всички казина) ще бъде снабден със секретно миниатюрно електронно устройство, позволяващо на крупието да го идентифицира само с едно докосване.

Гореописаният общ контрол ще бъде дублиран за всяка маса с наблюдение на място, осъществявано от опитни наблюдатели. Това ще е част от приноса на Калибан. В качеството си на първи заместник-директор, отговарящ специално за игралните зали, той ще се справи чудесно с този вид дейност, тъй като е способен само за няколко секунди разходка около дадена маса да определи с един поглед броя на играчите, броя на жетоните в игра, стойността на ddrop-а (общата сума, заложена от играчите) и светкавично да заключи дали точно на тази маса казиното губи, или печели и колко.

Само че Калибан е джудже и не може да види какво става на масата дори да се изправи на пръсти. Във Вегас използваше метални кокили и гледката беше всичко друго, но не и тъжна. Сега обаче разполага с нещо много по-добро — с едни абсолютно немислими устройства, които поръча да му доставят от Макао в четири екземпляра, за да се застрахова от евентуални аварии. В общи линии те могат да се оприличат на свръхвисоки съдийски столове за тенис с тази разлика, че нито на „Уимбълдън“, нито на „Ролан-Гарос“ са виждали съдия, който обикаля игрището със стол на колелца, докато междувременно води телефонни разговори или се свързва по радиостанцията със семейството си и с приятелите си. А Калибан може да го прави. Може дори с просто натискане на ръчките и копчетата върху подлакътника на седалката да включи на някой от екраните в контролния център картина от тази или онази маса и така, без думица да каже, да привлече вниманието на службата за сигурност. Освен това, въпросното чудо на техническата мисъл ще му дава възможност да поддържа постоянна връзка с Хенри Чанс.

Гумените колелца на измишльотината му не вдигат никакъв шум, въртят се около оста си и маневрират еднакво добре и напред, и назад. Електрическият мотор е съвършено безшумен. И наистина е потресаващо, без да си чул нищо, внезапно да усетиш зад гърба си нещо или нечие присъствие, да се обърнеш и да откриеш с премаляло сърце едно високо два метра и половина джудже, което те наблюдава отвисоко с огромните си дръпнати черни очи.

— Здравата те стреснах, а?

— Дума да няма. И така ли смяташ да се мотаеш из залата?

— Точно така, колега. А и по този начин ще си направим реклама.

Хрумнала му е идея дори да усъвършенства машинарията си: ще добави още една седалка, по-ниско разположена от неговата — за Пати.

— И знаеш ли какво ще прави Пати, докато обикалям масите? Ще плете, Франц. Пати обожава да плете.

Хенри Чанс малко се цупи, отказвайки да оцени по достойнство подобна ексцентричност в казиното си. У него се наблюдава парадоксално съжителство между най-изчанченото и най-подозрително съзнание, което някога съм срещал и ще срещна, и нещо като пуританство. Същински войнстващ монах, или почти. Чанс се заема лично с подбора на хилядите служители на казиното. И макар че от години и дори от десетки години познава повечето от тях, той ги смята до един за потенциални мошеници, бидейки твърдо убеден, че ако не ги е хванал на местопрестъплението, то не е, защото са били почтени, а чисто и просто, защото предпазните мерки, взети от него или от другите казино-мениджъри, са им попречили да крадат. Той вече е проверил самоходните столове на Калибан, за да се увери, че не разполагат например със система, която може да наруши нормалното функциониране на рулетките. Учудвам се:

— Хенри, Калибан представлява моите китайски съдружници. Смятате ли, че е способен да измами работодателите си?

— Аз нося същата отговорност пред китайците, каквато нося и пред вас. Човек никога не знае.

— А на мен, Хенри, поне на мен имате ли ми доверие?

Тежък, леден поглед.

— Не, естествено.

И като си помисля, че точно аз го наех! Но го разбирам, защото именно върху неговите плещи ще легне цялата тази огромна организация. Не забравям също, че на разрешителното, издадено от Комисията за хазартните игри, фигурира единствено неговото име. Законът е безпощаден: достатъчно е някоя вечер някой нещастник да подхвърли на масата за крапс подправени зарове — макар че заровете, както и жетоните, са електронно маркирани и всеки крупие или шеф на маса, а да не говорим за наблюдателите, веднага би засякъл измамата, ала винаги се намират глупаци, — та достатъчно е, казах, да се намери един-единствен глупак и нарушението да бъде установено от анонимен представител на Комисията, за да ни отнемат разрешителното за неизвестен период от време и да затворят казиното.

— Франц, това вече се е случвало във Вегас. Типът, който вкара в игра подправените зарове, не беше глупак. Лепнаха му, разбира се, шест месеца затвор, но на излизане оттам той получи сто хиляди долара. И това не е никак много, като се има предвид, че парите му бяха връчени от друго казино, което по този начин се бе отървало за седмици наред от едно конкуриращо го заведение. Не искам това да ми се случи и на мен.

На 21 декември зидаро-мазаческите работи в цялата вътрешна част на „Белият слон“ на практика приключват. Продължава изграждането на хотелския сектор, като при нужда фасадите буквално се реставрират, за да се запази „стилът“ им. На места вече се работи по вътрешното обзавеждане. Колкото до игралната зала, засега тя все още представлява запуснат терен от хектар и нещо, чийто бетонен под е апокалиптично изоран от улеи за кабели и всевъзможни канализации. С малко повече въображение и предимно благодарение на маркираните отвори на пневматичните тръби, имащи за задача да препращат парите на играчите в централната каса, може да се установят местата, където ще бъдат разположени масите. Самата каса също започва да приема форма. За повече сигурност тя се изгражда от специален екип, който работи зад подвижни, строго охранявани плоскости.

Възприемам въпросните изключителни предпазни мерки, взети по настояване на Чанс, от възможно най-добрата им страна. Но има още една дивотия от този род, която подгрява ентусиазма ми и затвърдява у мен впечатлението, че изграждаме втори форт Нокс.

— Слизаме ли?

Междувременно ми бяха хрумнали доста идеи относно аранжирането на „Белият слон“. Някои дотолкова идиотски, че Чанс и останалите най-яростно им се противопоставиха. Все пак самият Хенри прие няколко от тях. Като тази например да разположим в средата на основната зала и на фоайето две солидни витрини, в едната от които да има един милион долара в еднодоларови банкноти, а във втората — същата сума, но в златни монети. И на всяка витрина да се мъдри надпис: ТУК МОЖЕ ДА СПЕЧЕЛИТЕ ТОЗИ МИЛИОН.

За сметка на това Чанс категорично отхвърли предложението ми да организираме в залата разходка на автентични слончета, чиито водачи да бъдат красиви и недостатъчно облечени госпожици.

— Тогава в градината?

— И дума да не става. Върху нас моментално ще се нахвърлят всички приятели на животните от континента. А и не държа да управлявам зоологическа градина.

В крайна сметка се видях принуден да се задоволя с резервен вариант: всеки играч, загубил най-малко хиляда долара, ще получи в качеството на утешителна награда едно двусантиметрово слонче от слонова кост; минислонът ще бъде сребърен, ако загубите са повече от десет хиляди долара, и златен, когато надхвърлят сто хиляди долара. А ако някои успее да спечели сто хиляди и над сто хиляди долара, ще получи стоманено слонче. Трофеите — подтиквани от снобската си същност, играчите направо ще се бият за тях — ще бъдат връчвани в специална стая в рамките на церемония, която ще бъде толкова по-грандиозна, колкото по-значителни са загубите. Стаята ще се нарича Гробището на слоновете.

Съумях дори да изтръгна съгласието на Хенри Чанс за един допълнителен слон. Той ще ми бъде утеха за всички останали хрумвания, които не успях да пласирам: споменатото животинче ще бъде изработено от позлатен метал, ще бъде високо деветнайсет метра и всеки, който влиза в казиното през втория, заден вход (срещуположен на този откъм Broadwalk), ще бъде принуден да минава между краката му, дори с кола. До деветнайсетметровия слон Чанс бе приемал идеите ми с резервираност, която, въпреки неизменната му любезност, приличаше твърде много на презрение. Но когато му изложих онази, която смятам за действително гениална, той ме погледна и поклати глава:

— Интересно.

И не се задоволи само с това, а спокойно добави:

— Дори много интересно. Харесва ми.

Което при Чанс е равносилно на изпадане в делириум от ентусиазъм. Защото едва ли може да се каже, че е от експанзивните. Бидейки обзет, да речем, от убийствена ярост, той със сигурност би се задоволил просто да извие вежди.

Но както и да е. Обикаляме строежа в продължение на цели два часа. Време е да отидем да видим какво става с моята гениална идея. Слизаме.

Кутия за обувки. Дълга осемдесет и широка петдесет метра. Стените ѝ са от армиран бетон с минимална дебелина метър и половина. Кутията за обувки е заровена на дванайсет метра под основите на Слона и неговите четиринайсет етажа, приблизително под главната игрална зала по вертикала. И буквално виси в изкопа. До нея се стига по така наречения „укрепен“ коридор — според възприетата терминология, — който е наклонен и разделен на сектори от три бронирани врати. Те са кръгли и изработени от специална стомана с дебелина шейсет сантиметра. Ако се вярва на думите, а аз им вярвам, на моя приятел Хирш (специалистът, към когото се обърнах), тази играчка може да издържи без никакъв проблем на взрив с мощност десет мегатона, или един милион пъти по-мощен от бомбата, разрушила Хирошима.

Накратко, това е противоатомно скривалище.

Построено съгласно съвременните норми и напълно законно. Дори сме предвидили след завършването му да го подложим на експертиза от специалисти на Пентагона. Те ще бъдат поканени най-тържествено и ще ни издадат съответното удостоверение, което ще бъде окачено в рамка на видно място, за да може всеки клиент на „Белият слон“ да се запознае със съдържанието му.

Но не всички клиенти на Слона ще имат достъп до скривалището. В него ще се влиза единствено по покана. Освен това, между първата (най-външната) и втората бронирана врата има помещение, което всъщност е сектор за дезинфекция, но официално ще бъде наречено ЗАЛА ЗА ИДЕНТИФИЦИРАНЕ НА V.I.P. Добре обучени госпожици ще посрещат там грижливо селектираните гости и ще контролират здравословното им състояние и физическата им форма чрез всички възможни средства и начини. Същите — имам предвид госпожиците — ще носят антирадиационни комбинезони от малко по-особен модел, тоест прозрачни.

Между втората и третата врата ще бъдат разположени един бар-ресторант и стаите. А през третата врата ще се влиза в самото скривалище, в действителност частна игрална зала — Светая светих на „Белият слон“. Там — независимо дали става въпрос за игра или за друго — няма да има абсолютно никакви ограничения. Правилото е просто.

Предвиждам също да запазя за лично ползване малка част от скривалището. В десния ъгъл, в дъното, ще разполагам с шест стаи: кабинет, гостни и спални. Оттам ще мога по всяко време да установя контакт с контролния пункт и с външния свят, да се свържа по телефона с Париж или по телекса с Нюйоркската борса. И същевременно ще се радвам на неповторима гледка към частната игрална зала и на картини от всяко кътче на казиното.

Скривалището ще разполага с всички необходимо за осигуряването на нормален живот на двеста и петдесет души в продължение на шест месеца: вентилационна система с антивзривни клапани, издържащи на ударната вълна и на свръхналягането; филтри срещу евентуален радиоактивен прах; складове с хранителни припаси; електрозахранващи агрегати; аварийни и евакуационни изходи — два от които ще излизат на паркинга (и ще предоставят, освен всички останали предимства, директен достъп до частната зала на по-срамежливите V.I.P., спестявайки им задължението да минават през рецепцията на хотела). В нормално време функционирането им ще зависи от съответните инсталации на „Белият слон“, но в случай на тревога връзката с външния свят може всеки момент да бъде прекъсната. И тогава скривалището ще стане напълно автономно.

Сега, в края на декември, то е почти завършено, поне в структурно отношение. Липсват, разбира се, някои основни елементи: бронираните врати, например, както и бронираните капаци на евакуационните тунели, които представляват бетонни тръби с диаметър метър и двайсет, разположени под лек ъгъл и насочени към повърхността „извън зоната на разрушенията“ — според утвърдената терминология. Това, естествено, предполага доста голяма дължина на тунелите, единият от които излиза на плажа, зад дъсчената алея, а другите три — в края на градината, на стотина метра от хотела, между бетонните стени на заобикалящия я декоративен ров.

Влизаме в бъдещата частна зала с Калибан и Пати. Чанс остава на прага на третата бронирана врата, която е все още само кръгла дупка с около два метра и половина диаметър, зейнала в бетонната стена. Огромното помещение изумява както с размерите си, така и с царящата в него гробовна атмосфера. Климатичната инсталация, естествено, още не работи и въпреки нахлуващия отвън студ — все пак е декември — задухът много скоро става непоносим. Вдясно в дъното все още не са иззидали стените на бъдещия ми апартамент. И нищо не подсказва разположението му, освен, може би, значително по-голямото струпване на кабели, отколкото където и да било другаде.

— Тук ли ще бъде кабинетът ти?

Въпросът задава Калибан, чийто глас кънти доста странно. Кимвам утвърдително. Той се преструва, че сяда във въображаемо кресло и наблюдава през също тъй въображаемо огледало без калаена амалгама една игрална зала, която е още само проект, като същевременно натиска несъществуващи копчета на несъществуващи контролни монитори.

— Като паяк в центъра на паяжината си, Франц.

— Благодаря все пак.

Вече споменах, че джуджето има възхитителни черни, сякаш кадифени очи, обрамчени с дълги мигли и с дължаща се на азиатската му кръв бадемовидна форма. Понякога той е способен да прояви почти налудничаво въображение, което е едновременно и забавно, и обезпокояващо, тъй като е повече от очевидно, че нито за миг не губи самоконтрол, та било то в разгара и на най-екстравагантните си номера. Нищо общо с естествената непринуденост на Ли и Лиу. Друг път обаче нещо като пелена замъглява зениците му и усещането за опасност става изведнъж почти физически осезаемо. Но в момента случаят не е такъв. Сега очите му се усмихват топло, приятелски.

— Единственото противоатомно казино в света. Единственото, в което можеш да продължиш да хвърляш заровете, без да бъдеш притесняван, докато онези клоуни си пръскат взаимно манерките с термоядрени ракети. Ню Йорк, Париж, Москва ще бъдат превърнати в пепелища, на повърхността на земята няма да има вече и най-малък признак на живот… а крупието на Слона ще продължи да обявява, че залагането е приключило и не се приемат повече залози.

Мълчание. Прелестната и почти няма Пати се приближава до него, навежда се и го целува по устните, като го хваща за врата с жест, който при всеки друг би изглеждал смехотворен. Калибан леко стисва ръката ѝ в отговор. Но усмивката му е все така предназначена за мен.

— Идеята е наистина чудесна, колега — подхваща той отново със средиземноморско-вароазкия си акцент. — Дяволски добра идея. И с една интелигентна рекламна кампания направо ще се бият, за да влязат тук. В Макао ще бъдат доволни.

Той имитира свистенето на летяща S.S.20 или на произволна междуконтинентална балистична ракета, което пада и поразява целта си. И тозчас сред гробната тишина прокънтява гръмкият му смях, усилван от блъскащото се в стените ехо:

— ЗАЛАГАНЕТО ПРИКЛЮЧИ, ПОВЕЧЕ ЗАЛОЗИ НЕ СЕ ПРИЕМАТ!

16

На другия ден заминаваме за Колорадо. Имам предвид Сара, Марк-Андреа, Хайди и моя милост, плюс валкирията, изпълняваща ролята на бавачка. Тя е кротка гигантка, напомпана с хормони и тъпкана до пощуряване през младежките си години с анаболи някъде там, в родната си Източна Германия. Почти със сигурност е способна да носи на гръб и четирима ни, но същевременно е толкова докачлива, че избухва в плач и при най-малката дума накриво.

В Аспън заварваме Гюнтер Краус, известен още като Гони, годеникът на Анна Мозер. Благодаря му възможно най-саркастично за подаръка, който ми е направил. Хубавецът Гони се сконфузва:

— Нямам никаква вина за това, Франц. Просто споменах, че сте адски готин, особено с децата. Виждате ли, понякога на Анна ѝ хрумват доста странни идеи.

Вярно е, че иска да купи оня хотел в Sankt Johann, за да може да се ожени за своята Анна. Гюнтер е инструктор по ски, за какъвто мечтаят всички дами: красив-загорял-забавен-благодушен. Но по всичко личи, че в бъдещия им брак основният фактор ще бъде чехълът на Анна. Колкото до хипотезата за някакъв заговор срещу мен с Хайди като детонатор и със съучастничеството на Гюнтер, то тя е повече от несъстоятелна. Познавам го от четири години и двамата неведнъж сме карали ски заедно, тъй като ските са единственият спорт, който практикувам, без тутакси да предизвикам всеобща веселба. При това го практикувам доста добре. Все пак прекарах част от младостта си по склоновете на Гармиш и Кицбюел.

Както и се очакваше, останалите три сестри Мозер пристигат в Аспън на 24 сутринта. Прекарваме празниците заедно, и то, Бога ми, много приятно. Но освен че Колорадо не е идеалното място, за да ръководиш операции на международните финансови пазари и да следиш строежа на едно казино на атлантическото крайбрежие, има и още една причина, която ни принуждава да се приберем в Лонг Айлънд — ваканцията на Хайди е приключила и тя, ако се вярва на твърденията на Сара, трябва отново да тръгне на училище.

И тъкмо нахълтваме обратно в живота на нашия съсед, самотния бийтъл Джон Ленън, когато телефонът, както си му е редът, започва да звъни на пожар.

Първо, Англичанина. Обажда ми се преди всичко, за да ми пожелае честита Нова година, а след това и да ми каже, че няма какво да ми каже.

— Поне нищо, което да не фигурира в разследването на Лаватер. Но ни беше необходимо известно време, за да се организираме. Сега сме вече на линия и ако изобщо има някакви резултати, може да ги очакваме много скоро. Един от екипите ми е в Мексико, втори е в Насау. Дайте ми още малко време.

После Хасан Фезали. Честита Нова година. Да, добре е, благодаря. Сърцето му почти е възвърнало нормалния си ритъм. В момента е в Рим след, както дискретно ми доверява, „един напълно задоволителен престой в Кайро и Риад, където двамата с принца разрешихме някои висящи въпроси“. Въздържа се от повече подробности, но разбирам, че са били разчиствани сметки и че някой някъде в Саудитска Арабия, Египет или другаде е познал гнева на Аллах, защото е дръзнал да лиши за цели осемнайсет месеца Негово височество принц Азиз от най-добрия му финансов съветник. Хасан се интересува дали съм получил превода, който компенсира всичките ми разходи по случая с плодовия сладолед.

— Получих го и го сложих в рамка.

— Млади Франц, още веднъж ти благодаря от името на Негово височество и лично от мое име.

— Хайде стига, няма да говорим години за това.

Да, по някое време ще прескочи до Щатите, та ако ще и само за да се полюбува на новата ми играчка — казиното. Тъй като, разбира се, е запознат с всички подробности по начинанието ми. Запознат, но далеч не ентусиазиран, а и като че ли малко обиден:

— Не ми казахте нищо, когато се видяхме в Джърси.

— Вие вече бяхте наясно по въпроса. Дори си позволихте една тъпа шегичка относно лова на слонове.

— Но не ми предложихте да се включа.

Не, тъй като в крайна сметка бях предпочел китайците.

— Щяхте ли да приемете?

Смее се. Очевидно е отново някогашният Хасан — дружелюбен, но дяволски потаен. „Един Аллах знае“ — казва. Вече се каня да затворя, за да обърна внимание на другите две линии, които звънят без прекъсване, когато:

— Франц? Пазете се.

— От какво?

— Нищо конкретно.

— Да не би моят стар враг Мартин Ял да е поел по пътеката на войната?

— Не, поне доколкото знам.

Няколко секунди мълчание. Ясно, няма да измъкна нищо друго. Хасан не е от хората, които казват повече, отколкото са решили да кажат. Този път наистина затварям, леко раздразнен.

Следващото обаждане е от австрийското генерално консулство в Ню Йорк. И дали заради предупреждението, което току-що получих от Хасан, дали защото от седмици изпитвам смътното, но натрапчиво усещане, че наистина „има нещо гнило“ в историята Баумер-Хайди-хотел-казино-Анна Мозер, мигом заставам нащрек. Гласът отсреща е белязан с подчертан германски акцент, но е изключително любезен:

— Господин Цимбали, при вас ли се намира в момента една млада австрийска гражданка на име Хайди Мозер?

За миг се поколебавам. Но благоразумието надделява.

— Да, при мен е.

Възможно ли е утре представител на генералното консулство да проведе среща? С мен и в присъствието на Хайди?

В момента, в който разговарям по телефона, виждам Хайди и Марк-Андреа, които си играят. Огромната писта за електрически колички — подарък от оня кретен Лупино е просната по цялата дължина на големия хол. Човек би помислил, че се намира в Кастьоле или в Уоткинс Глен. И в центъра на зрителното ми поле, ограничено от рамката на вратата, е именно Хайди. Със зачервено лице и виеща от въодушевление, тя манипулира едновременно няколко командни ръчки — истинска прелест! Хайди живее с нас вече над три месеца и през цялото това време не помня нито секунда, в която да не е била източник на смях, на радост и на щастие. Изпитвам почти безпокойство. Отговарям:

— Нека да не е утре, моля ви. Нито вдругиден. Ще отсъствам по работа. Ще бъде ли проблем, ако отложим срещата с два дни?

Гласът остава спокоен и учтив:

— Така да бъде, господин Цимбали. Предполагам, че два дни наистина няма да променят нищо. Да речем, тогава в четвъртък в десет часа. Това устройва ли ви?

— По-добре вечерта. Тя е на училище. В шест часа.

Междувременно неизвестната особа, звъняла ми по третата линия, се е обезкуражила. Затова пък аз се обаждам на Розен:

— Джими, искам да знам какво искат от мен тези хора от консулството.

Той ми се обажда четирийсет минути по-късно, докато водя поредния телефонен разговор, този път с Хенри Чанс, който е влязъл в препирня с предприемача и настоява да се намеся. Прекъсвам обвиненията му — изреждани, впрочем, с невероятно спокоен тон — и поемам Розен:

— Франц, в консулството се е получила молба, подадена от австрийските социални грижи.

Което означава?

Което означава, че някъде в Австрия някоя социална служителка или нещо подобно е на мнение, че една осемгодишна австрийка трябва да ходи на училище в Австрия. И това ли е всичко? Случаят ми се струва толкова безобиден, че изпитвам облекчение. Но Розен се заема да постави нещата на мястото им:

— Франц, не го приемайте несериозно.

— Хайди ходи на училище тук, Сара има грижата за това.

Достатъчно е да се обясни на проклетата служителка за какво става дума. И ако се наложи, да ѝ се плати едно пътуване от Виена до Ню Йорк и обратно.

Усещам внезапен прилив на гняв — така де, няма да се оставя една социална служителка да ме прави на луд, мътните я взели! И именно той, Розен, трябва да направи необходимото. Да се оправя!

— Джими, едно е сигурно: Хайди ще остане при нас толкова време, колкото е съгласна Анна и колкото го желае самата Хайди. Точка по въпроса!

Не му давам възможност дори да ми отговори. И още се треса, когато телефонът иззвънява за трийсети или четирийсети пореден път.

— Господин Цимбали? Джеймс Олифан. Кога мога да ви видя?

Странно: едва ли е минала седмица след срещата ни на 18 септември, през която да не съм се сещал за него с предчувствието, че рано или късно отново ще застане на пътя ми.

— Бих искал да обсъдя с вас един личен въпрос — пояснява той. — По случайност днес съм точно в Лонг Айлънд, недалеч от дома ви. Няма да ви отнема много време. Може ли да намина?

Пристига към четири часа. Сара, валкирията и децата са излезли, тъй като Хайди тръгва отново на училище едва на следващия ден, и аз съм сам в къщата, като се изключи кубинската двойка, която има грижата за материалните подробности.

— Чудесна къща — отбелязва той. — Често ми е минавало през ум и аз да купя нещо по тези места.

Чакам. Намираме се в кабинета ми, на чиито стени съм окачил няколко рисунки на „Белият слон“ във вида, в който ще бъде на откриването си през април. Погледът на Олифан се спира върху тях и той поклаща глава.

— Осъществихте всичките си проекти със завидно умение. Сигурен съм, че успехът ще бъде на висотата на усилията ви. И че съседите ви няма да ви създават никакви проблеми.

Зелените очи се спират върху мен с присъщото си присмехулно изражение, сякаш в срещата ни, в отношенията ни още от самото начало и в цялата тази история с казиното има нещо ужасно смешно, известно единствено нему. Изпитвам към този човек изключително недоверие, но същевременно, което е още по-странно, и симпатия. Донякъде и съжаление: спомням си онова кошмарно създание жена му с нейния безжизнен и втренчен жабешки поглед.

— Говоря за Калтани, естествено.

— Разбрах.

— Те ще ви оставят на мира, господин Цимбали. Напълно. А освен това имат най-доброто желание да установите добросъседски отношения. И не виждат нищо лошо в това вашият Слон да бъде истински триумф и да стане най-посещаваното казино в Сити. Предвид факта, че вашето и тяхното заведение се намират почти врата до врата, те смятат, че биха могли да поемат достатъчно от привличаните от вас хора, за да си докарат сносни печалби.

Връзва се. Но съм убеден, че Олифан не е дошъл, за да ми съобщи тази новина. Продължавам да чакам.

— Аз, разбира се — подхваща той, — не съм тук в качеството си на посланик на Калтани. Всъщност…

Шум от спираща кола зад къщата — Сара и децата се прибират.

— … Всъщност, дошъл съм по личен въпрос. Грешите, ако смятате, че Калтани са единствените клиенти, чиито интереси представлявам…

Дивашки крясъци — Марк-Андреа и Хайди нахълтват в хола, оттам в кабинета ми и се хвърлят на шията ми. Целувам ги, изхвърлям ги навън и затварям вратата след тях.

— Децата ви са очарователни.

— Благодаря.

Започвам да губя търпение. И Олифан го усеща, тъй като поклаща глава, извивайки устни в странната си полуусмивка.

— Споменах ви, че имам лично предложение към вас. То се съдържа в една-единствена дума. Бофутатсвана.

Все едно кихва. Ако е искал да ме шашне, успял е. Той повтаря:

— БОФУТАТСВАНА. Това е един бантустан.

И се впуска в обяснения: бантустаните са автономни територии в Южноафриканската република; има ги с десетки; в тях живеят единствено чернокожи; настоящата им автономия би трябвало да премине в независимост; въпросната независимост е подчертано теоретична; тези територии са до такава степен „втъкани“ — и то не случайно — в бяла Южна Африка, че от независимостта им би имало толкова полза, колкото от тази на Клермон-Феран във Франция.

— През октомври, господин Цимбали, получи независимост първият бантустан — Транскеи. Тази година Бофутатсвана ще последва примера му.

И продължава да ми рецитира урока си по история най-сериозно и невъзмутимо. Поне що се отнася до лицето, тъй като очите му искрят все тъй иронично, сякаш иска да каже: „Докога ще ме търпиш?“ Какво иска от мен, по дяволите?

— Бих искал да сте наясно с начинанието, в което ви предлагам да се включите заедно с мен. С мен и с един от южноафриканските ми приятели, Хенрик Корбер. Може би сте чували за него?

Не мога дори да разбера дали ми се подиграва или не. Поклащам глава:

— Лично на мен ми е абсолютно непознат. Колкото и вашият Боф-незнамкаквоси, всъщност. Което не никак малко.

Така де, майтап да става…

— Господин Цимбали, според моя приятел Корбер в света едва ли има страна, в която хората да скучаят повече, отколкото в Южноафриканската република. По време на португалската колонизация белите южноафриканци са ходели да се забавляват в Мозамбик. След деколонизацията са се принудили да се пренасочат към онези места, които там наричат B.L.S.: Ботсвана, Лесото, Свазиленд…

Усмивка. Той искрено се забавлява.

— Това обаче са погранични територии. За разлика от бантустаните, които са разположени във вътрешността на републиката, в близост до големите градове, където е съсредоточена покупателната способност на белите. И на Рик Корбер, господин Цимбали, му хрумва следната идея: защо да не се възползва от специфичния юридически статут на бантустаните, за да създаде, да речем, няколко нови Лас Вегас?

Накрая все пак изплю камъчето. Избухвам в смях:

— Дошли сте да ми предложите да построя казино в ловните полета на племето банту?

По-невъзмутим от всякога: да, точно така. Само че не едно казино, а няколко, както и хотели, и ресторанти — всъщност, истински град на развлеченията и удоволствията, чийто клиенти, естествено, ще бъдат богатите бели южноафриканци, които се отегчават до смърт в калвинистката си родина, където ако си позволиш да погледнеш по-отблизо някоя съблазнителна негърка, можеш да се озовеш направо в затвора. Докато в бантустаните…

— Рик Корбер е получил отказ от страна на новото правителство на Транскеи. Но за сметка на това е убеден, че проектът му ще бъде одобрен от Лукас Мангроув.

— Този пък кой е?

— Бъдещият президент на Бофутатсвана, чиято независимост ще бъде обявена през декември. А и Бофутатсвана се намира само на един-два часа път с кола от Претория и Йоханесбург.

Мълчание. Наблюдавам Олифан. Нищо чудно да е просто откачен, което би било доста неприятно, като се има предвид, че точно той ми продаде „Белият слон“. Или пък се опитва да ме манипулира, да ме замъкне дявол знае къде.

Объркан съм, но думата е определено слаба.

— И вашият приятел Корбер има нужда точно от мен?

— Разказах му за вас и той би бил много щастлив, ако се съгласите да се срещнете. Вие не сте кой да е, господин Цимбали, въпреки че сте само на двайсет и седем години, доколкото ми е известно. Именно на вас ви хрумна идеята да създадете втори Свят на Дисни във Флорида, който нарекохте „Сафари“; пак вие изобретихте прословутия „тенис в небесата“, като използвахте покривите на гаражите и сградите в централната част на градовете, за да разположите на тях тенис кортове. Две процъфтяващи днес предприятия. А ето че сега започвате бизнес и в хазарта, който, както личи по всичко, ще се увенчае с бляскав успех. За да стигнете дотук, вие за рекордно кратко време намерихте четиристотин и петдесет милиона долара. Не, господин Цимбали, за Рик вие не сте кой да е и бихте могли да бъдете съдружникът, когото той търси — вече имате опит, макар и все още скромен, в хазартните игри, както и отношение към развлекателната индустрия. Въпреки че разполагате със значителни средства, във финансов план все пак не можете да се мерите по мощ с някоя петролна компания или с един Хауърд Хюс. И накрая — Олифан се усмихва още по-широко и по-лукаво, — при все че името ви има италианско звучене, вие не поддържате връзки с нито една фамилия. Като се изключи фактът, разбира се, че сте купили от една от тях един стар хотел. Но би било неуместно точно аз да ви укорявам за това.

Тоя тип е направо върхът на нахалството! Ето че става.

— Надявам се, че не злоупотребих с времето ви, господин Цимбали. Повече от очевидно е, че не очаквам от вас незабавен отговор. Предполагам, че преди това ще искате да се информирате по-подробно. Не бързайте. Знаете къде да ме намерите…

И си тръгва. Все още го виждам как изискано се намества зад волана на тъмносиньото си ферари 308 и си слага шофьорски ръкавици, докато зелените му очи до последния миг насмешливо се взират в моите, сякаш казват: „Нищичко не разбираш, а, Цимбали?“ И става така, сякаш събитията са чакали само завръщането ми от Колорадо, за да наберат изведнъж шеметна скорост — след обаждането на Англичанина, това на Фезали, сетне на Олифан, последвано от посещението му, ето че по-малко от трийсет часа след първия ни разговор на телефона е отново Англичанина.

— Мисля — провлича той с обичайната си флегматичност, гарнирана с присъщия му оксфордски акцент, — че вече сме в състояние да направим равносметка на разследването, което ме помолихте да извърша.

Той решително е от хората, които биха ви предупредили за настъпването на неизбежен ядрен апокалипсис, задоволявайки се просто да промърморят: „Опасявам се, че в близкия три четвърти час ще си имаме неприятности.“ Така че не мога да се въздържа да не го попитам:

— Нещо ново?

— И още как — уверява ме той.

17

Предлагам му да се срещнем в „Пиер“, но той много учтиво отказва.

— Тогава къде?

— Ако обичате, господин Цимбали, бъдете така добър да изпълните много точно всичко, за което ще ви помоля…

И аз го уведомявам, че ще бъда, питайки се на каква, по дяволите, игричка си играе. Бившите агенти на разузнавателните служби, какъвто е несъмнено случаят с моя Англичанин, са до един малко или повече откачени. Той също не нарушава правилото.

Но все пак следвам указанията му — преминавам през целия Лонг Айлънд, прекосявам Ийст Ривър по моста Трогс Нек, после пресичам от край до край Бронкс, излизам на Харлемската река и едва тогава влизам в Манхатън при Седемдесет и девета улица, след което по Бродуей се насочвам към Сентрал Парк…

… За да стигна до Линкълн Сентър, където трябва да паркирам колата си.

— Където и да е, господин Цимбали. И вървите.

— Вървя? — Точно така, вървите, господин Цимбали. Независимо в каква посока…

И ето че вървя от Дамрош Парк по посока на площада пред Метрополитен Опера под проливен леден дъжд, проклинайки Англия и тайните агенти, страдащи от професионална деформация. Най-сетне Англичанина се появява, облечен в шлифер „ала Богарт“, с малка шапка, украсена с перо от глухар, и с изключително самодоволен вид.

— Съжалявам, че ви принудих да направите такава обиколка, но искахме да се убедим, че не ви следят.

— Да ме следят?

— Но не ви следят. Поне не днес, във всеки случай.

— Да не искате да кажете, че напоследък са ме следили?

— Много е вероятно. Най-малко веднъж. Или ако не следили в буквалния смисъл на думата, то поне наблюдавали.

Подслоняваме се от дъжда в библиотеката, заклещена между Метрополитен Опера и един театър.

— Кой ме е следил и кога?

— Онзи ден, в понеделник, при завръщането ви от Аспън.

Двама мъже ви чакаха на летището, когато слязохте от самолета с мис Кайл, сина ви, младата австрийка, която живее у вас, и онази огромна бавачка.

Той вдига ръка, изпреварвайки въпроса ми.

— Аз също бях дошъл да ви видя, позовавайки се на една съвсем проста хипотеза, която междувременно се бе зародила в главата ми. И не ви предупредих по-рано, защото не знаех кои са тези мъже. Не беше изключено да са хора, наети от вас като телохранители.

— Случаят не е такъв.

— Днес вече знам това.

Той изважда от единия джоб на шлифера си снимка, на която се виждат двама мъже, качващи се в една кола.

— Установихме самоличността на единия, което е предостатъчно: Франк Липи. Официална професия: помощник-счетоводител. Но работи за братята Калтани, разбира се. И вече е изкарал три-четири години в затвора.

За миг ме обзема смразяващ страх.

— Съжалявам — провлича той.

Но Англичанина има да ми каже и да ми покаже още доста неща, като междувременно, както ме уведомява, с удоволствие би пийнал a nice cup of tea, демек хубава чаша чай. Отиваме в хотел „Алгонкин“, където той има навика да отсяда. Дотам ни откарва кола, шофирана от непознат мъж, когото Англичанина не си прави труда дори да ми представи. Всъщност това е и ще бъде един от изключително редките случаи, когато виждам и ще видя някой от членовете на екипа му, обикновено тъй дискретни, че човек би ги сметнал за въображаеми.

В стаята си той подрежда внушителен брой снимки върху една маса — жест, който ще повтори неколкократно през следващите два часа.

— Познавате ли някой от тези хора?

Разглеждам снимките една по една. На тях фигурират трийсетина души, чиято единствена обща черта е, че всички, с изключение може би само на двама, са прехвърлили четирийсетте и че никой от тях, ако се съди по физиономиите им, няма дори минимален шанс да стане директор на Нюйоркската стокова борса. Ала нито едно лице не ми е познато.

— Възрастта им не е единствената обща черта. Всички те в една или друга степен са били стари приятели на Карл-Густав Баумер. Поискахте от мен да проуча житието му и преди всичко периода, предшествал смъртта му. За тази цел беше най-добре да се насочим към онези, които са били близки с него.

— Освен Валхер.

— Освен него. Не, той не е в течение на нашето разследване, ако това е въпросът, който се канехте да ми зададете. Дори направихме всичко, за да не узнае за него. Макар че в подобни случаи човек никога не може да бъде сигурен.

Продължавам да разглеждам снимките.

— Защо точно тези трийсет и няколко души, докато покрай бирариите си и хотела Баумер със сигурност е познавал стотици, ако не и хиляди хора?

— Защото тези тук ги обединява една любопитна особеност: всички те — между тях има и жени — са влезли в контакт с Баумер било в някоя от нюйоркските му бирарии, било в хотела в Атлантик Сити именно през двете седмици, предшествали 21 септември 1974 година. Почти половината от тях…

— А защо сте се спрели на датата 21 септември 74-а?

— Защото точно на тази дата Баумер среща някогашната си сервитьорка Маги Келър и хлътва по нея до такава степен, че за кратко време тотално променя живота си, заминава с нея за тропиците и остава там до смъртта си през януари 75-а. Разследването трябваше все пак да стартира отнякъде и затова избрахме тази дата, основавайки се на хипотезата, че появата на Маги в същия този ден не се е дължала единствено на случайността.

Англичанина преподрежда снимките и подбира тези на старите приятели на Карл-Густав.

— Да се върнем на въпросните дами и господа. Баумер е предоставял подслон в хотела си в Атлантик Сити на почти половината от тях — безплатно или почти безплатно. Петима от тях са живели там постоянно от началото на септември до 21-о число на същия месец. По това време е било все още лято и Баумер прекарвал много повече време на плажа, отколкото в бирариите си, които, между впрочем, функционирали чудесно и без него. Днес двама от петимата са покойници, а други двама са напуснали района на Ню Йорк. Откриването им се оказа същинско мъчение, тъй като те бяха изчезнали почти безследно. Но в крайна сметка успяхме да ги засечем. Единият е във Флорида и си е намерил работа като пазач в имението на някой си Бърт Съсман.

— Не го познавам.

Англичанина се усмихва:

— Лицето върти бизнес предимно в сферата на вноса и износа и по-специално на зехтин, в който участва поравно с Калтани. Колкото до втория бивш пансионер на Баумер, съдбата е била още по-благосклонна към него: понастоящем той си живее живота в Сан Хуан де Пуерто Рико като нощен пазач в един луксозен яхтклуб.

— Който принадлежи на Калтани.

— Не, поне доколкото ни е известно. Но навремето Калтани-баща, днес покойник, е развивал солиден бизнес в Хавана. След идването на Кастро на власт е прехвърлил бизнеса си в Пуерто Рико, където са се установили мнозина от старите му приятели. Не, яхтклубът принадлежи на кръстника на Джос Калтани, по-големия брат.

— А другите двама, които са починали?

— Свръхдоза за единия и автомобилна злополука в пияно състояние за другия. Господин Цимбали, няма да се впускам в подробности. Ще ви обясня само кое ни накара да се заинтересуваме от случилото се в хотела в Атлантик Сити през дните, предшествали 21 септември 74-а година. Успяхме да установим самоличността на някои свидетели, които са се намирали там по това време, и констатирахме, че двама са напуснали Ню Йорк, като и в двата случая е налице връзка с Калтани, че други двама са загинали при обстоятелства, които днес могат да наведат на мисълта, че са били убити, а петият е дотолкова непоправим алкохолик, че е забравил дори собственото си име. Всички тези разкрития не са лишени от интерес, но не са съществени. Съществена е констатацията, че ако някой си е направил труда да се отърве по един или друг начин от тези свидетели, то те несъмнено са видели или чули нещо, което не е трябвало да виждат и да чуват. Ясен ли съм?

— Да.

— Тогава се запитахме за какво по-точно би могло да става дума. Поради липса на каквато и да било друга следа, направихме снимки на Олифан и се поразходихме из Атлантик Сити, показвайки ги едва ли не на всеки срещнат.

Не разпознаха Олифан, но за сметка на това разпознаха колата му — през септември 74-а той е притежавал бяло ферари, а това не минава незабелязано. От дума на дума и съпоставяйки снимките на Олифан и на Валхер, накрая попаднахме на човек, който си спомни, че ги е виждал заедно.

Някъде на 5 или 6 септември 74-а година…

— Валхер твърди, че се е срещнал с Олифан за първи път през юни 1975 година, след смъртта на Баумер, когато Олифан го е посетил от името на Калтани, за да му направи оферта за хотела.

— Несъмнено е излъгал. И е излъгал по два пункта: първо, защото е познавал Олифан много по-отдавна, и, второ, защото офертата на Калтани не датира от юни 75-а, а най-вероятно от септември 74-а.

— Разполагате ли с доказателства за това?

— Кажи-речи с никакви — прихва Англичанина. — Но ако трябваше да се обзаложа… Не, не разполагам с доказателства, господин Цимбали. Просто ми предадоха съдържанието на разговора между Баумер и Валхер, провел се около 6 септември. Валхер заявил: „Карл, един милион е фантастична оферта“, като при това явно бил бесен от гняв. А Баумер, с присъщия си навик да не приема на сериозно финансовите въпроси, отвърнал през смях: Ach, so, шовек не отнася барите си ф гропа.

Англичанина събира снимките, досущ като тесте карти, и ги прибира в плика, след което изважда втори плик.

— Няма доказателства, господин Цимбали. Предположения, клюки, слухове. Достатъчно е Олифан и Валхер да отрекат, че са се срещали преди юни 75-а година, и ние оставаме с пръст в устата. Междувременно…

Той разстила пред мен други снимки и на една от тях виждам млада жена, която ми се струва смътно позната.

— Междувременно развихме докрай нашата първоначална хипотеза. И ни се сториха важни две дати: 5 септември, когато Олифан прави на Баумер оферта от един милион долара за неговия хотел. И Баумер отказва, въпреки укорите на Валхер. Шестнайсет дни по-късно, на 21-и, Баумер бива посетен от една от бившите си сервитьорки и тутакси, както казвате на френски, започва да се прави на глупак. Оттук логично се наложи необходимостта да се поинтересуваме от Маги Келър, както и сторихме.

През 1974-а тя е на двайсет и шест години. Родена е в Ню Йорк. Две години, от 1968-а до 1970-а, работи в бирарията на Баумер на Четирийсет и четвърта западна улица, близо до Таймс Скуеър.

— Не разполагаме с никакви доказателства, свидетелстващи, че между Баумер и нея са съществували връзки, различни от тези между работодател и служителка. Но Баумер е голям добряк, винаги готов да направи услуга…

Тъй че когато през 1970 година Маги се омъжва, става Маги Келър и заминава с мъжа си за Калифорния, Баумер явно ѝ заема известна сума, за да позволи на младата двойка да се устрои. Минават четири години…

— Минават четири години и на 21 септември привечер Маги се появява отново в бирарията и иска да види Баумер. Изглежда уморена, посърнала, а според някои дори уплашена Добрият Самарянин дотърчава от Атлантик Сити и въвежда младата жена в кабинета си. Не се знае какво му е разказала Маги, но от този момент нататък Баумер започва да се държи странно. Първо изчезва за цели два дни, което предизвиква безпокойство сред познатите му. На 23-и следобед цъфва Бог знае откъде с тайнствения вид на изключително зает човек, но по всеобщо мнение в доста добро настроение. Изтегля десетина хиляди долара от сметката на бирарията на Четирийсет и четвърта улица и отново поема нанякъде, заявявайки, че ще отсъства няколко дни. И край, повече никой не го вижда. Вярно, от време на време са получавали вести от него, но само под формата на пощенски картички…

Англичанина е успял да изнамери няколко от тези картички и ми ги показва. Те са адресирани било „До всички стари дружки“, било „До екипа на бирарията“, било поименно до някой от управителите или пък до един или друг дългогодишен приятел. Текстовете са лаконични, от типа: „Наистина си струва!“ И никаква информация за това какво прави и кой го придружава. Картичките пристигат през периода от 30 септември до 15 декември 74-а година от най-различни места: Ню Орлиънс, Бахамските острови, Вирджинските острови, Ямайка, Мексико. От 15 декември настъпва мълчание, което продължава до вестта за смъртта му на 8 януари 1975 година в Акапулко, Мексико.

— Опитахме се да установим къде и как е прекарал това време. Що се отнася до първото му отсъствие между 21 и следобеда на 23 септември, нещата са повече от прости: той отвежда Маги в малкия си едностаен апартамент в Гринуич, където живее след смъртта на жена си през 51-а година Очевидно Добрият Самарянин се влюбва в своето протеже и го напъхва в леглото си. Подобни изпълнения не са му присъщи, но това са неща, които се случват.

На 23-и, след като отново изтегля пари, той заминава за Калифорния в компанията на Маги.

— Защо се насочихме към Калифорния? Просто защото Маги е дошла оттам. Предположихме, че е имала неприятности и е дошла да поиска помощ от бившия си работодател. И предположенията ни се оказаха правилни — Маги е държала мотел на шейсетина километра от Сан Диего в градче, наречено Рамона. Разполагаме с доказателство, че Баумер е минал оттам, тъй като е уредил с чек за двайсет и седем хиляди долара всички задължения на Маги и на съпруга ѝ. Който напуснал жена си две години преди това, зарязвайки я с едно дете.

После, вместо да се прибере в Ню Йорк, Баумер изчезва нова, този път десетдневна дупка в житието му. Питам:

— Какво казва Маги Келър?

— Не сме я разпитвали. Не можехме, а и не искахме. Не разпитахме и двамата бивши пансионери на Баумер, които днес си карат курорта във Флорида и в Пуерто Рико. Та, както казах, Баумер изчезва и единствено картичките, изпратени от Ню Орлиънс, информират нюйоркските му приятели, че е все още жив. Ала въпреки усилията ни, в Ню Орлиънс не успяхме да открием никаква следа от преминаването му оттам, сам или с Маги. В действителност той се появява отново на 10 октомври. В „Емърълд Бийч Хотел“ в Насау. Заедно с Маги. Задържа се там само толкова, колкото да наеме една яхта, „Синият кипарис“, с четиричленен екипаж, като за тази цел изпразва сметките на бирариите си и изобщо събира всички пари, които успява да намери. Което обяснява факта, Че много скоро бизнесът му изпада в катастрофално положение. Двойката се яхва на „Синият кипарис“ и в продължение на два месеца кръстосва Карибско море, като от време на време се спира тук-там, за да изпрати фамозните пощенски картички.

— Валхер твърди, че е отишъл в Насау, за да се срещне с Баумер и да се опита да го вразуми. Твърди също, че е прибягнал до услугите на някакъв частен детектив.

— И в двата случая това е така. Валхер се среща с Баумер на 11 октомври сутринта, точно преди онзи да отплава с яхтата. Но инициативата му претърпява провал и Баумер заминава на разходка с лодка из топлите морета в нежна компания. Която продължава до 14 декември, когато „Синият кипарис“ акостира в мексиканското пристанище Вера Крус. Баумер и дулсинеята му дебаркират там на 15-и и отсядат в хотел „Камино Реал“ в Чапултепек, където Баумер наема кола и заявява, че заминава на обиколка из Мексико. Следва нова дупка в биографията му. Един от екипите ми прерови хотелите, мотелите и los posadas в половин Мексико, но нито следа от него — точно както в Луизиана. Не е изключено Баумер и момичето да са наемали частни квартири, но засега това са само предположения. Двойката се появява отново през нощта на 3 или 4 януари и отсяда в хотел „Ел Мирадор“ в Акапулко. И точно там четири дни по-късно Баумер умира от инфаркт, който изглежда абсолютно неоспорим.

Поглеждам Англичанина — до момента, общо взето, той просто допълва историята, която ми разказа Марк Лаватер. Той кимва:

— Имате пълно право. Но това е по-скоро официалната биография на Карл-Густав Баумер през трите месеца, предшествали смъртта му. Разполагам и с друга, малко по-различна версия. И значително по-малко забавна, господин Цимбали. Особено за вас.

Защото хората му проследили целия маршрут на покойния Баумер. От Калифорния до Насау, през пристанищата, където се е отбивала яхтата, та до Вера Крус и Акапулко. И защото в нито едно от тези места не открили човек, който да е виждал Баумер в друго състояние, освен пиян като казак или пък изпаднал в пиянска дрямка.

Защото яхтата „Синият кипарис“ била купена — две седмици преди Баумер да я наеме — от някой си Харисън Нийм от Спрингфийлд, Илиноис, който заплатил покупката от шифрована сметка в една банка в Насау. Защото в Спрингфийлд, Илиноис, никой никога не е чувал за Харисън Нийм.

Защото четиримата членове на екипажа на яхтата изчезнали тайнствено във Вера Крус още същата вечер, когато Баумер слязъл на брега. И защото яхтата била препродадена (на загуба) няколко дни по-късно от една мексиканска агенция, която не е виждала и очите на собственика ѝ.

Защото банката, в която Маги внесла двайсетте и седем хиляди долара на Баумер, отдавна е идентифицирана от ФБР като собственост на една калифорнийска фамилия, свързана с Калтани.

Защото Маги има тригодишен син, който бил даден на ясли три дни преди Маги да се появи в Ню Йорк, за да потърси помощ от Баумер. Защото детето било взето оттам на 24 септември от самата Маги и защото в същия този ден, когато Маги взела сина си, тя била придружавана не само от Баумер, но и от още двама мъже, които „приличали на полицаи… или на бандити“. Защото синът на Маги вече не бил с нея на 10 октомври, когато тя пристигнала в Насау заедно с Баумер. И защото от 27 септември 1974 година повече никой не е виждал сина на Маги Келър.

А сега, ако искам да узная неговото лично, на Англичанина, мнение за онова, което действително се е случило с Баумер:

— Господин Цимбали, много предположения, но нито едно солидно доказателство. Мисля обаче, че нещата са се развили по следния начин: използвали са Маги Келър, като са я шантажирали, заплашвайки живота на сина ѝ, за да привлекат Карл-Густав Баумер в Калифорния и да създадат впечатлението, че става дума за една най-нежна идилия. Според мен младата жена, която се появява в Насау под името Маги, която придружава Баумер в морското му пътешествие и която е все така с него в Акапулко в деня на смъртта му, никога не е била Маги Келър. Смятам, че истинската Маги Келър, на която междувременно са върнали сина ѝ, е скрита някъде, примряла от страх, и че не е изключено това някъде да се намира и извън Съединените щати.

В момента я издирваме.

— Марк Лаватер я е видял и е разговарял с нея.

— Той е видял една възпълничка русокоса жена с очила, каквито, между впрочем, носи и на снимките, с които разполагаме. Тази жена е уверила Марк Лаватер, че именно тя е Маги Келър. Но е напуснала работата си и е изчезнала още на другия ден след посещението му. И оттогава е неоткриваема. Мисля, че пътешествалият месеци наред Баумер е бил човек, когото са дрогирали или наливали с алкохол, за да му попречат да реагира. Отвлекли са го, за да не може да ръководи делата си и най-вече, за да не изплати задълженията си към банката на Валхер. Смятам, че са действали така, за да придобият хотела, който той не е искал да продава, единствено срещу стойността на дълговете му. Не мисля, че са искали да го убият. Смъртта му е била най-вероятно естествена, просто сърцето му не е издържало. Та дори и да са му помогнали малко за това.

— Ролята на Валхер?

— Засега е невъзможно да бъде определена. Когато е разказал на Лаватер за срещата си с Баумер в Насау, той е заявил, че е имал насреща си един безспорно пиян човек, който е отказал да го изслуша. Не е изключено да не лъже. А и пиянството на Баумер в Насау едва ли го е изненадало. Баумер е обичал чашката.

Англичанина прибира снимките в пликовете.

— Едно последно пояснение, господин Цимбали. Проведохме разследването, без да разпитаме Маги — вече знаете защо, — както и без да разпитаме нито двамата пенсионери, нито дори Валхер, а още по-малко Олифан. Имах сериозни основания за това: твърдо съм убеден, че ако Калтани научат, че, как да се изразя… че сте подновили проучването на Баумер, вашият живот и животът на близките ви ще се окаже в опасност.

— И може би вече е.

— Не мисля. Разследването на Лаватер несъмнено е разтревожило Калтани. Но нищо не се случи и те би трябвало постепенно да се успокоят. Поне се надявам на това. Освен ако не ги нервира нещо, което ми е неизвестно. Засега се задоволяват да ви държат под око. И доказателство за това са двамата мъже, които ви наблюдаваха при пристигането ви завчера. Ако не предприемате нищо, те също няма да предприемат нищо. Мълчанието ви е вашата най-добра защита. Сега разбирате защо взех толкова предпазни мерки, за да се срещна с вас.

Незабавно се свързвам с Марк Лаватер. Мълчанието, с което той посреща получените от Англичанина сведения, е предостатъчно, за да си създам представа за сериозността на положението. Накрая казва:

— И съм пропуснал всичко това…

Явно има предвид собственото си разследване, чиято ограниченост и недостатъци Англичанина току-що е доказал.

— Марк, всеки си върши работата.

— Какво смяташ да правиш?

Нищо. Абсолютно нищо. Ако съществува друго решение, освен това да се преструвам на мъртъв, то несъмнено ми убягва…

— Може би Валхер знае истината — отбелязва Марк, все още под впечатление на разкритията на Англичанина.

— Да не вземеш да се срещаш с Валхер!

Обикновено Лаватер съобразява много по-бързо, ала явно е наистина малко объркан, тъй като пита:

— Но защо?

— МАРК! Или Валхер е в комбината, което означава, че една среща с него веднага би алармирала Калтани, или е почтен човек, чиято първа грижа ще бъде да предупреди полицията, че старият му приятел Баумер е бил убит!

— Имаш право. Не казвай нищо повече.

Избухвам.

— Напротив, ще кажа! Защото освен факта, че всяко официално разследване на смъртта на Баумер ще доведе до поставянето под въпрос на продажбата на „Белият слон“ и до блокирането на петдесетте милиона, които вече снесох, отгоре ми ще скочат и китайците!

Да се преструвам на мъртъв (в преносен смисъл).

Можех, разбира се, да се проявя като мил, добър, почтен Цимбали и лично да предупредя полицията. И да кажа: „Гос’ин полицай, едни лоши бандити ми продадоха един хотел, който преди това са откраднали.“ И какво щеше да стане? Като за начало американското правосъдие щеше да блокира моите пари и тези на китайците, за да се опита бавно и спокойно да прозре за какво по-точно става въпрос в цялата тази бъркотия. Това е нещо като мания, присъща на магистратите във всички страни: първата им реакция е да седнат (в преносен смисъл, Ваша милост) върху всичко, което може да бъде приведено в движение, и на първо място върху парите. И това щеше да се проточи с години.

А разполагате ли с някакви доказателства, господин Цимбали? Я ни докарайте този прословут английски детектив, за да му кажем две думички. Освен това, откъде ви хрумна, че достопочтените братя Калтани имат нещо общо с тази афера? (Не се съмнявам и за миг, че при осъществяването на подобна сделка Олифан е използвал куп дружества паравани, проследяването на които, ако изобщо е възможно, би отнело няколко века.)… Още повече че междувременно наемните убийци на Калтани биха могли преспокойно да ме гръмнат като заек.

Тъй че да се преструвам на мъртъв ми се стори единственото разумно решение. С надеждата, както каза Англичанина, че няма да се случи „нещо“, което би могло да „нервира“ братята Калтани.

Да се преструвам на мъртъв, но само привидно. Защото е повече от очевидно, че е изключено да остана вечно в такова състояние. И за момента виждам само две възможности за действие: първата — да помоля Англичанина да продължи разследването си, но в пълна тайна; и втората — да тръгна по следата, по която загадъчният Олифан сам ме насочи: Южна Африка.

18

Моля Розен да присъства на срещата ми с представителите на австрийското генерално консулство. Която минава доста добре. Австрийците — изключително симпатични, в интерес на истината — най-добросъвестно оглеждат къщата, разпитват Хайди без мен (това ме нервира), после пред мен; след това разпитват мен, задават въпроси на Сара, разговарят с Джими. Накрая си отиват. Ще изготвят доклад и задълженията им се ограничават с това. А после? Усмихват се все така мило: решението не вземат те. Едва-що са се отдалечили и аз се хвърлям към Розен:

— Джими, Хайди…

— Знам, Франц: може да остане толкова време, колкото пожелае. Но нещата не са толкова прости.

Вечната фраза на юристите, обясняващи ви, че не можете да направите това, което ви се иска да направите, та дори и да е почтено, етично и прочие, и прочие. Защото вече има нещо, което не мога да направя — да изведа Хайди от Съединените щати, където тя трябва да остане до изясняване на положението.

И тъй като не може и дума да става Хайди и Марк-Андреа да се разделят, и тъй като Сара не иска да повери двете деца на едничките грижи на валкирията, на 10 февруари за пореден път вземам сам самолета за Париж. Откъдето всъщност само ще мина. Целта ми е моят добър стар Сен Тропе. И Хенрик Корбер, който ме чака там.

Мисля, че никога, та ако ще и само за миг, не съм бил действително съблазнен от перспективата да се ангажирам с откриването на казино в родината на гражданите банту. В най-добрия случай идеята просто ме е разсмивала. При банту! И в страната на апартейда, на всичко отгоре! Във всеки случай, винаги съм смятал, че едва ли има нещо по-смешно от това. Склонен съм да се съглася, че понякога ми се е случвало да участвам в доста шантави начинания — в това отношение операция „Плодов сладолед“ е напълно подходящ пример — но всичко си има граници…

Марк Лаватер свива рамене.

— Грешиш. В това няма нищо необичайно. Корбер съществува, Боф-незнамсикакво също. По-точно ще съществува в края на годината. И най-вероятно ще има казина. И хотели. Има дори договори, които вече са готови за подпис. Мога да ти кажа също, че твоят Корбер не е единственият мераклия. Веригата „Холидей Ин“ и някои други също точат зъби.

— Не ме разсмивай. Дори ти не успяваш да произнесеш името на оная клоака!

— Проектът е напълно осъществим, Франц. И или участваш, или не участваш, макар че по мое мнение си имаш достатъчно грижи с твоя Слон. Но независимо дали ти е смешно или не, ще има Лас Вегас-банту, помни ми думата.

Рано или късно.

Ферарито на Олифан още излизаше през градинската порта на къщата ми в Лонг Айлънд, когато вече бях набрал телефона на Марк, видимо недоволен, че съм го измъкнал от леглото в единайсет и половина през нощта (за пореден път бях пропуснал да взема под внимание часовата разлика). Бях го информирал накратко за необичайното посещение на Калтановия consigliere, приобщавайки го към собственото си недоумение. Накрая все пак бе промърморил:

— При положение, че не разполагаме с нищо по-добро, винаги можем да се опитаме да изясним доколко е достоверна историята с този Корбер.

— Чудесна идея. Заеми се с въпроса.

— Дори и ако се наложи да прескоча да Южна Африка?

— Точно така. И целуни юнаците банту от мен.

Сега го питам:

— Е, отиде ли в крайна сметка?

— В Южна Африка? Как ли пък не. За разлика от теб аз не си падам по пътешествията.

Не, задоволил се да влезе във връзка с нашия общ приятел Турчина. Последният познава целия свят, макар че на практика никога не напуска резиденцията си в лондонския Хампстед, така че му дал имена на хора, на които да телефонира или телеграфира в Претория, Йоханесбург и Кейптаун, за да получи необходимата информация.

— Добре, разкажи ми за Корбер.

— Южноафриканец по рождение и по паспорт. Без криминално досие. За първи път натрупал състояние в текстила, разорил се и започнал отново, този път в автомобилния, а след това и във въздушния транспорт. Притежава собствена компания и малка хотелска верига в западните щати и в Мексико. Носят се слухове, че едва ли дължи само на тях сегашното си състояние, което надхвърля сто милиона ранда…

— Колко върви рандът?

— Пет франка и нещо. Повече от долара. Съжалявам, но е по-богат от теб.

— Какво се опитваш да направиш? Да ми развалиш настроението?

— Според същите слухове, господинът въртял и търговия със злато. В посока Индия.

— Ясно[8].

При пристигането ми от Ню Йорк Марк ме посрещна на „Роаси“. Там сменихме летището и взехме самолета за Ница. В Ница наехме кола и Марк седна зад волана. Сега прекосяваме Сент-Максим. Марк:

— Но нито наркотици, нито търговия с бели робини, нито оръжие, нито въоръжени грабежи. Накратко, във висша степен почтен финансист.

— Подиграваш се, а? Отношенията му с Олифан?

— Олифан ти е казал истината. Корбер го е наел като юридически съветник, когато е купил хотелите си във Far West. Двамата се познават най-малко от седем-осем години. Олифан е ходил два пъти в Южна Африка и всеки път, за да се срещне с Корбер. По този повод се носят други, още по-дискретни слухове, според които Олифан е нещо повече от съветник на Корбер, че има общ бизнес с него…

— Какъв бизнес? Опитвам се да си представя как би изглеждал един сблъсък между Корбер и братята Калтани с посредничеството на Олифан, но Марк поклаща глава.

— Не мисля, че ще се получи. По-скоро изглежда, че Олифан работи за своя собствена сметка.

— БЕЗ ЗНАНИЕТО НА КАЛТАНИ?

— Именно. Знаех, че това ще те заинтересува.

В съзнанието ми изниква една картина — ужасяващият силует на la signora Олифан, и пулсът ми рязко се ускорява.

Защото няма съмнение, че ако аз бях Джеймс Монтегю Олифан, женен за една буквално кошмарна Калтани и обречен до живот на този брак, щях да имам една-едничка мисъл в главата си: да избягам колкото се може по-далече от жена си и от скъпите си шуреи. А Южна Африка е далече!

— За Бога, Марк, даваш ли си сметка какво означава това, ако е вярно?

— Давам си. На първо място то може да обясни държането на Олифан към самия теб: той ти продава „Белият слон“ като представител на Калтани, но веднага след това те кани на вечеря и те предупреждава за опасностите, които носи току-що сключената от теб сделка. И четири-пет месеца по-късно ти прави „много лично“ предложение. Ако действа зад гърба на Калтани или най-малко опитва да се откъсне от тях, то тогава всичко се връзва.

Пулсът ми продължава да препуска. Може би току-що нацелихме един съществен момент.

— Но има и още нещо, Марк! Нещо много по-хубаво! Иде ми да вия от въодушевление.

— Ако Олифан, както можем да предположим, действително маневрира тайно, за да се отърве от ужасните си шуреи и от не по-малко ужасната си съпруга, самият факт, че го знаем и че можем да представим доказателство за това…

— С каквото засега не разполагаме.

— Да, така е. Но доберем ли се веднъж до него, достатъчно е да го заплашим: „Оли, ще кажа всичко на жена ти, ако не ми изпееш цялата песничка за «Белият слон»“.

— И за Баумер.

— И за Баумер, и за Хайди, и за Анна, и за убийството на Ейбрахам Линкълн. Марк, искам да знам истината!

Той има последната дума:

— И кой ще прескочи до Южна Африка, за да разбере дали хитрецът Олифан не инвестира там?

Ухилвам му се.

— Самият ти каза, че си падам по пътешествията.

Хенрик Корбер поставя изричното условие първата ни среща да бъде дискретна под предлог, че предпочита първо да подпише договора и след това да му прави реклама, в което няма нищо необичайно. Той се връща в Южна Африка от Амстердам или Франкфурт, аз пристигам от Ню Йорк; той предлага да се срещнем пътем в Кан, аз настоявам това да стане в Сен Тропе. Където все пак съм роден и където, както си казвам често, би било най-добре да се кротна на задника си, вместо да строя казина или да купувам планини от кафе.

По мой съвет той отсяда в „Мас дьо Шастела“, малък елегантен крайпътен хотел на три километра от Сен Тропе, който, предвид сезона, отварят специално за нас (собствениците Доминик и Жерар са ми приятели). Корбер е четирийсет и пет-петдесет годишен мъж с външност на международен плейбой и с две глави по-висок от мен. Много ми е приятно, ама ужасно ми е приятно да се запозная с вас, казва той, а аз отговарям: но-как-разбира-се-аз-също-чаках-този-момент-с-огромно-нетърпение. Той ми сервира баналната констатация: „Изглеждате наистина много млад“, аз му връщам топката с не по-малко класическото, че няма защо да се безпокои, тъй като това не е заразно. След което си разменяме широката и сърдечна усмивка на възникналото за миг вечно приятелство, досущ като два големи зли кумчовълчовци, случайно сбутали се в края на гората и чудещи се как, по дяволите, да се изкльопат един друг.

Изобщо не ми е симпатичен — повече от очевидно е, че е акула, на която не бих поверил на съхранение дори четката си за зъби. Но се преструвам, че бих, и го уведомявам, че след проучване на сделката, която ми предлага чрез посредничеството на Олифан, съм напълно готов да обсъдим, може би, едно съдружие.

С цялата тази комедия целя едно-единствено нещо: да проверя теорията си за Олифан и да се сдобия с доказателството, че той действително играе своя собствена игричка, при това без изобщо да му пука за интересите на фамилията, чийто съветник е, готвейки се преди всичко да извоюва своята независимост.

По-лесно е да се каже, отколкото да се направи. Първо, защото за момента Олифан ни най-малко не се е компрометирал с посещението си при мен: предвид факта, че Корбер е негов клиент — и Калтани със сигурност знаят това, той винаги може да заяви, че просто е свързал клиента си с мен, и толкоз. И второ, защото ако същият този Олифан действително е инвестирал в Южна Африка, той несъмнено е достатъчно хитър, за да го направи, без да остави каквато и да било следа. Тъй като, макар да съм виждал братята Калтани само на снимка (сицилианци, та дрънкат, между другото), много се съмнявам, че биха преглътнали подобна лудория на своя съветник, който освен това им се пада и шурей. Моментално щеше да замирише на скоропостижна кончина.

… И накрая, защото въпреки външността си на сърдечен и дружелюбен плейбой, Корбер умее чудесно да си държи езика зад зъбите. О, за говорене, говори, или по-скоро се прехласва в онова лукаво дърдорене, което ми напомня един агент по недвижими имоти от Сан ФРАНЦИСКО, наречен Лам, комуто навремето изиграх няколко не особено приятни номерца, за да го накажа за участието му в присвояването на едно наследство (моето). Да, Корбер говори, но казва само това, което иска да каже. Несъмнено ме е проучил по същия начин, по който аз проучих него. Това ни най-малко не ме изненадва. Всъщност би ме удивило противното. Той се усмихва.

— Мога ли да бъда искрен с вас? Връщам му усмивката.

— Не си правете този труд, говорете както обикновено.

Той ме потупва по гърба; и то толкова въодушевено, че едва не ми счупва гръбнака: ама голям веселяк съм бил!

— Наистина сте ми много симпатичен, Франц. Можете да ме наричате Рик, естествено. Но едно ме безпокои. Знам, че сте изключително много зает с делата си в Атлантик Сити и…

— Ако се обвържа с вас, ще изпълня ангажиментите си.

Лукава усмивчица.

— Дори и да се наложи да се обърнете за помощ към добрите си арабски приятели… Да, в течение съм на връзките ви. Винаги се информирам за хората, с които възнамерявам да работя.

Какво пък, не е лошо за увертюра. И атакувам.

— Именно за това става въпрос. Преди да продължим разговора, искам да уточня две подробности. Първата се отнася до китайските ми съдружници от Макао, с които държим казиното в Атлантик Сити. Независимо какви ще бъдат резултатите от преговорите ни, бих искал те да не узнават нищо за нашите планове. Разчитам на вашата дискретност.

Редно е да отбележа, че въпросната декларация си е чиста проба блъф. Всъщност изобщо не ми пука дали хубавата Миранда от Макао ще научи за моите „планове“ с Корбер. Причините са две: от една страна, нямам ни най-малко намерение да осъществя тези планове, особено откакто разбрах що за птица е Корбер; а от друга, първата ми грижа ще бъде самият аз да уведомя Макао за офертата на южноафриканеца и за отрицателния ми отговор. Така де, човек трябва да е много коректен със съдружниците си, особено когато са китайци! Не, в действителност искам чисто и просто — ако бих могъл да се изразя така — да създам у Корбер впечатлението, че вече ме държи в ръцете си и че в известен смисъл ще разполага с евентуално средство за шантаж или натиск…

Което може би ще го накара да стане по-приказлив.

— Рик, какво е точно ролята на Олифан в цялата тази история?

— Плащам му, за да представлява интересите ми в Съединените щати. И го бях помолил да ми потърси евентуален съдружник, което той и направи.

— Нищо друго?

Той много майсторски се прави на изненадан (но бих могъл да се закълна, че само се прави).

— Защо са тези въпроси? Да не ви е казал нещо, което ви безпокои?

— Защото Олифан поддържа особено тесни връзки с лица, които предпочитам да виждам единствено на снимка. И то само в краен случай.

— Ако е за това, веднага ще ви успокоя: самият аз нямам никакъв афинитет към хората, за които говорите. Виждате ли, в Южна Африка ние си имаме наши собствени гангстери и предпочитаме да не внасяме отвън.

Той говори, но не отговаря на въпроса ми. Поне не напълно. И е ясно, че на този етап от преговорите ни няма и да отговори. С други думи, трябва да представя още доказателства за интереса си към казината в ловните полета на племето банту.

Какво пък, да вървим. Така или иначе, досега никога не съм бил в Южна Африка.

Два дни по-късно сме в Кейптаун, след кратък престой в Кайро, от който решително започва да ми идва до гуша. Корбер живее в прекрасно имение, засадено с розови храсти и с тристагодишни дъбове, внесени от Европа. Градината гъмжи от екзотични, но доста недружелюбни птици. Мястото се нарича Лландуно и се намира в южната част на Тейбълската (или нещо подобно) планина, в подножието на хълмисто образувание, известно тук като Дванайсетте апостола. От четирите прозорци на стаята ми или по-точно на апартамента ми се разкрива фантастична панорама. Само че изобщо не ми остава време да ѝ се полюбувам — Корбер ме зарива с документация и организира среща след среща с банкери, архитекти, журналисти и дори с един етнолог, когото изслушвам най-невъзмутимо, докато ми обяснява, че съществуват три човешки раси: първо истинските бели като него и мен, сетне междинната раса, включваща цялата гама от арабите до южноевропейците (в тази категория той слага французите и баварците, но един Бог знае защо не и швейцарците), и накрая, естествено, автентичните цветнокожи, тъй наречените Kleurlinge. Буквално хлъцва, когато му светвам, че се казвам Цимбали и че майка ми е била еврейка. Единственото му утешение е, че баща ми е бил италианец, при това от Северна Италия.

Корбер прави всичко възможно, за да ме спечели за каузата. И почти успява да ме убеди, че начинанието, в което ми предлага да се включа, е най-добрата сделка, за която може да мечтае един финансист:

— Франц, всичко съм предвидил. Вдругиден ще прескочим до Йоханесбург, а оттам с кола до Бофутатсвана. Няма и два часа път. И това не е всичко. Разберете, става въпрос да се създаде империя от хотели и казина. Всички тези негърски територии са истинска златна мина. В преносен смисъл, естествено. Няма да построим само един малък Лас Вегас, а няколко. Транскеи отхвърли предложенията ми, но рано или късно ще ги приеме. А не са само Бофутатсвана и Транскеи, освен тях имате Вендаленд, Сискеи, Лебова, Свазиленд, да не изброявам останалите. Все още не са независими, но някой близък ден и това ще стане. Е, независими, нали разбирате… Чернилките нямат избор: вярно, предоставили сме им нещо като независимост, но това беше най-добрият начин да се отървем от тях и да не се окажем принудени някой ден да им дадем право на глас. Добре, но как ще преживяват? Не смятате все пак, че сме им отстъпили най-плодородните земи, нали? Казвам ви, те просто нямат избор — трябва или да напуснат резерватите си и да дойдат да работят при нас като гастарбайтери, или да приемат предложенията ми…

Корбер има едно качество, което не мога да му отрека искреността. Искреност, граничеща с най-безогледен цинизъм. Подобна красота рядко се среща.

— Франц, знаете ли какво представлява холандската реформистка църква? Нищо забавно, уверявам ви. А и скоро няма да се откаже от влиянието си в страната. Но толкова по-добре, Франц. Защото благодарение на нея и на шибаното ѝ пуританство двамата с вас ще натрупаме куп мангизи. Хотели, казина и красиви чернокожи момичета, от ония, които превръщат деветдесет и пет процента от африканерите в разгонени котараци. Вече близо триста години нямаме право дори да пуснем ръка на някоя готина негърка, а да не говорим за нещо по-съществено. Видяхте ли на какво приличат жените ни? Да се отъркаш в едно сочно черно дупе тук се окачествява като schandelijcke crime van hoerendom, „скандално сексуално извращение“, и се преследва от закона. Но на всички им се иска, дяволски им се иска. И бантустаните ще превърнат това в реалност, както и ще ни позволят да инсталираме маси за бакара, крапс или блекджек, които са също толкова забранени за нас, колкото и чернокожите жени. Франц, обзалагам се, че за две-три години двамата с вас ще реализираме печалба от най-малко четиристотин милиона долара, която през 1985-а ще утроим.[9] Ще видите, цяла Африка ще се стече при нас. Не само бялата, но и черната…

Корбер не ми хареса още в първия момент, в който го видях, и престоят ми в Южна Африка в неговата компания далеч не създава предпоставки за зараждането на идилия помежду ни. Най-лошото е, че през цялото това време трябва да се преструвам на ужасно въодушевен от грандиозните проекти, които ми излага. Тъй че са ми необходими цели два дни, за да му се отскубна и най-сетне да се свържа с човека, чието име и адрес ми даде Турчина чрез посредничеството на Лаватер.

Той е метис от чернокож баща и майка малайка, по професия е банкер, завършил е в Англия и не без известна гордост ме уведомява, че родът му е притежавал голяма фамилна къща на Houi Straat (днес изцяло бял квартал) още през XVIII век, преди действителния разцвет на расовата сегрегация. Поканва ме на обяд на печен омар в „Хоумстед“, един смесен ресторант в Националния парк на Кейп. В Лондон Турчина е бил категоричен: ако изобщо има човек, способен да ми предостави сведения за евентуалните инвестиции на Олифан в Южна Африка, то това е той. Името му няма значение, ще го нарека тук Балтазар. Но когато Марк Лаватер е понечил да го помоли по телефона да тръгне на лов, същият този Балтазар чисто и просто му е треснал слушалката.

Усмихва ми се над омарите.

— Не обсъждам подобни въпроси по телефона.

— Важното е изобщо да ги обсъждате. Затова съм тук.

Говорим малко за нашия общ приятел Турчина, който е — няма по-точен термин, за да го опиша — лихвар от международен мащаб, напълно способен да ви заеме почти начаса един милион лири стерлинги… при условие, че наистина сте сигурен, че ще бъдете в състояние да ги върнете в определения срок. В противен случай рискувате да се изложите на рискове, които не са задължително законни.

— Турчина ви цени много високо — отбелязва Балтазар.

— Както и аз него. Можете ли да ми осигурите тези сведения за Олифан?

Ще види. Нищо не обещава. Но в най-добрия случай ще получа отговор не по-рано от две-три седмици. Няма да бъде лесно и трябва да съм наясно, че е склонен да се компрометира така единствено заради горещите турско-лондонски препоръки за моята особа. Но толкова по тази тема. Договаряме се, че ще изпрати шифрован доклад, ако изобщо се стигне до такъв, не на мен, а на Джими Розен, и то на домашния му адрес.

— Идеалното би било да ни съобщите стойността на евентуалните инвестиции.

— Ще се постарая да направя всичко възможно.

Класическата резервираност на банкерите. Просто не знам какво да мисля за него, нито за това доколко може да му се има доверие. Но съм сигурен в едно: ако Олифан действително е прехвърлил пари в тази част на света, той почти със сигурност е ощетил в една или друга степен касата на роднините си по женска линия. Хипотеза, от която ме побиват тръпки, защото ако случаят е такъв и шуреите с огнените очи се усетят, един втори Свети Валентин[10] му е в кърпа вързан. И добричкият Цимбали има интерес да бъде някъде много-много далеч в момента на експлозията.

Всъщност, след споразумението ми с Балтазар — но такова ли е наистина? — нямам повече работа в Южна Африка. При все това решавам да не поемам риска от незабавно скъсване с Корбер, естеството на чиито връзки с Олифан продължава да бъде загадка за мен. Така че изпивам горчивата чаша до дъно. Африканерът ме завлича в Йоханесбург, откъдето поемаме на запад, към Боф-незнамкаквоси, който, в интерес на истината, ме интересува колкото ланшния сняг. Единственото ми утешение е невероятно красивата природа и Корбер си доставя удоволствието да ме разходи с огромния, луксозно обзаведен хеликоптер, който е превърнал в свой генерален щаб, над Трансваал, над част от провинция Оранж, а след това и над покрайнините на пустинята Калахари. Накрая все пак успяваме да се разделим и след сърцераздирателно прощаване и тържествено обещание от моя страна, че много скоро ще му се обадя (как ли пък не!), от Йоханесбург вземам самолета за Рим. Най-обикновен финт, тъй като, вместо да се прибера в Щатите, на 21 февруари кацам в Бомбай и на 22-и пристигам в Макао. Където най-подробно описвам на прелестната Миранда южноафриканската си одисея, без обаче да я осветлявам за истинската причина за нея. Защо да я занимавам с Олифан и със странните ми подозрения по негов адрес, след като на практика не разполагам с абсолютно никакви доказателства? Излишно е да нервирам моята китайка с нещо, което може да се окаже просто лъжлива тревога. По-добре да изчакам, докато науча повече. От доклада на Балтазар например.

Миранда отчита по достойнство факта, че не възнамерявам да приема предложенията на Корбер, одобрява решението ми и ме информира за задоволството си със сочна целувка — новините от „Белият слон“, които е получила от Калибан, са чудесни.

— Доволна съм от вас, другарю Цимбали.

Толкова по-добре. Защото лично аз вярвам в жълтата опасност.

Макао-Хонконг-Сан ФРАНЦИСКО-Ню Йорк. Пристигам в Лонг Айлънд в петък, 25-и. Точно навреме, за да изпълня обещанието, което дадох в момента на заминаването си преди петнайсет дни на Марк-Андреа и Хайди — да ги заведа да разгледат „Белият слон“. Което правя в неделя, 27-и. Такива дати не се забравят.

19

Хайди казва:

— Ако това е слон, значи аз съм алигатор.

Отдясно Марк-Андреа, отляво тиролката. В средата Цимбали, чиито зъби тракат като кастанети (четирийсет и шест градуса разлика между Кейп и Атлантик Сити). Сара не пожела да ни придружи под предлог, че през годината се е нагледала на хотели и че, така или иначе, ѝ се налага да прескочи до Монтего Бей. Макар че официално е в отпуск, това е по-силно от нея — от време на време се чувства просто длъжна да му хвърли едно око. Марк Лаватер също ни изостави, но значително по-късно, тоест само преди няколко минути. И той, както и ние, е в Атлантик Сити, но е отседнал при Хенри Чанс, на няколко километра от нас. И присъствието му тук ще се окаже от решаващо значение.

Наблюдавам огромното метално скеле. Вярно, че е необходимо доста въображение, за да се различи бъдещото дебелокожо сред целия този хаос. Часът е десет и половина сутринта, а може би и малко повече. Пристигнах от Лонг Айлънд с кола заедно с децата и с Марк, който, както вече споменах, току-що ни напусна. Предишния ден го информирах най-подробно за пътуването си и за срещата си с Балтазар. Общото ни заключение е, че резултатите са по-скоро незначителни и че все още не сме наясно как мога да подобря позициите си в момент, когато съм раздвоен между предчувствието (и убеждението), че съм купил хотел, откраднат с цената на едно отвличане, ако не и на убийство, и задължението на никаква цена да не казвам и да не предприемам каквото и до било. Утехата ми е, че засега Калтани също кротуват. И аз на свой ред съм принуден да следвам примера им, уповавайки се единствено на разследването на Англичанина (което той продължава да води в пълна тайна), или на разкритията на Балтазар в Кейп. Всъщност не помня през това неделно утро на 27 януари 1977 година да съм бил по-изнервен от обичайното или пък да са ме тресли лоши предчувствия; несъмнено съм бил повлиян от жизнерадостта на Хайди и Марк-Андреа, преливаща неизменно от нея в него — тримата пяхме колкото ни глас държи, докато прекосявахме Нюйоркския залив по моста Верзано. Пътуването с кола ми позволява да се уверя в близостта на капиталовложението ми до Ню Йорк. На строителната площадка на „Белият слон“ не се мярка жива душа. Ако все още може да се говори за строителна площадка, разбира се. Отвън казиното изглежда завършено, с изключение на декоративните градини и задната рампа, засега още неоформена и използвана за паркинг на машините. За сметка на това тепърва предстоят почти всички завършителни работи във вътрешността, както в казиното, така и в хотелската част. Официалното откриване е предвидено за 9 април, точно преди Великденската неделя или Easter, както казват тук. В един момент бяхме решили дори да изместим откриването с една седмица напред, но от рекламната агенция, наела се с промоцията, ни заявиха, че това би наложило радикална промяна на плана им за кампанията.

Един от шестимата въоръжени пазачи в униформа с емблемата на „Белият слон“ ни спира на границата на първата охраняема зона, заобиколена с временна ограда. Разпознава ме, отваря и веднага след влизането ни затваря импровизираната порта, грубо скърпена от дъски и парчета метална мрежа. Подхвърля, че той и приятелите му току-що сварили кафе, тъй че, ако искам…

И в следващия миг започва да подскача на един крак, стиснал с ръце левия си глезен, поразен от традиционния ритник на Хайди. Обяснявам:

— Виждате ли, това ѝ е специалността.

— Би трябвало да я вземат в „Космос“ на мястото на Пеле…

— А какао нямате ли? — интересува се Хайди.

Ала явно иска просто да оправдае ритника си, тъй като тозчас хуква към постройките, увличайки подире си Марк-Андреа. И се започва — огромната безлюдна и диво кънтяща сграда буквално ги подлудява. Двамата заформят страхотна игра на криеница, в която аз, естествено, съм ловецът, а те — дивечът. Седемстотин и осемдесет стаи, две дузини апартаменти, плюс сервизните помещения, салоните, ресторантите и залите за спектакли, баровете и спортните съоръжения, към които трябва да се прибави и самото казино — скривалища, колкото щеш. Във възбудата си двете хлапета надават такива крясъци, че един от пазачите разтревожено дотърчава — решил, че е станала някаква злополука. Успокоявам го и той си отива. Пазачите охраняват обекта предимно отвън и на теория нямат работа в сградата, където минават само на оглед.

Накрая сгащвам моите две чудовища в един от апартаментите. Той е почти завършен и му липсват само мебелите. Мокетът и лампериите обаче са налице. Какъвто далеч не е случаят с повечето стаи — осветлението функционира, но стените и подовете са голи, а след като се опитвам да си измия ръцете, установявам, че водопроводната инсталация не е включена. Почти всички коридори са задръстени с рула мокети, електроматериали и кашони с тапети.

— Хайде да се качим на покрива — предлага Хайди.

Което ме блазни толкова, колкото и упражнение на трапец. Покрай морския вятър горе сигурно е такъв студ, че да ти замръзне бялата мечка.

— Искам на покрива — заявява заразилият се от идеята Марк-Андреа, който подкрепя с пещерен ентусиазъм всички предложения на тиролката, особено когато са идиотски (което не му пречи от време на време да я пердаши).

Всички асансьори са в движение. На път! Излизаме на покрива на мястото, където са устроили хеликоптерна площадка. Хващам хлапетата за ръка, за да им спестя евентуални палячовщини в близост до ниския парапет, и тръгваме по темето на „Белият слон“. Студът е наистина кучешки, но затова пък гледката е фантастична. Времето, доста мрачно при тръгването ми от Лонг Айлънд, сега съвсем се прояснило.

— Къде е Залцбург?

— Право пред теб. Плуваш, плуваш и когато чуеш гайди, значи си в Бретания, след което продължаваш пеша.

Атлантик Сити, както сочи и името му, е разположен на брега на океана и по-точно на края на един полуостров, гарниран отляво и отдясно с куп продълговати острови и островчета, ограждащи безброй малки заливи. Благодарение на вятъра този ден въздухът е толкова прозрачен, че погледът стига почти до безкрая. На юг различавам Делауерския залив, на север — поредицата от плажове, която се точи до Сенди Хук, сиреч, почти до Ню Йорк Сити, а червеникавосивата гъба в небето на запад сочи разположението на Филаделфия. За миг се поддавам на опиянението: Калтани или не, аз съм на покрива на МОЕТО казино и без никакви затруднения си представям как десетки милиони ламтящи от алчност мъже и жени се стичат тук от всички краища на хоризонта — от Вашингтон, от Балтимор, от Филаделфия, от Ню Йорк, отвсякъде — с едничката цел да пропилеят парите си в МОИТЕ игрални автомати или на МОИТЕ маси. Всъщност парите не са най-важното. Това, което ме опиянява най-много, е невероятното усещане за всемогъщество, за пълен успех — аз, Цимбали от Сен Тропе, яхнал своя Бял слон…

Хайди ме връща към действителността безапелационно и чисто по женски:

— Хайде, отиваме другаде.

— Отиваме другаде — повтаря веднага Марк-Андреа.

Слава Богу, остава ни да посетим само игралната зала и, естествено, Светая светих, моето любимо дете — противоатомното казино. А да не говорим, че покрай свирепия студ започвам да се превръщам в сталагмит. Асансьор, посока партера. Трябва да е някъде към единайсет, единайсет и половина.

— Сто милиона долара — обявява Хайди.

— И десет отгоре — допълва Марк-Андреа.

В момента на влизането ни в подземната зала с изненада откривам една стара маса за крапс. Не по-малко учудващо се оказва и наличието на няколко антични игрални автомата, разположени в коридора, който води към скривалището. Но след малко се сещам, че преди известно време Калибан, решавайки да отпразнува завършването на основните възстановителни работи, изкопчи от Хенри Чанс разрешението да организира малък прием за целия строителен екип, на който не можах да присъствам поради простата причина, че по това време се намирах в Южна Африка.

— Сега аз хвърлям заровете — заявява Хайди. — Ти изкара три, а не четири. И престани да ме баламосваш, ако обичаш…

… Съзирайки чифт забравени върху масата зарове, моите две дяволчета тутакси се нахвърлят отгоре им и решават, естествено, че им се полага да поиграят. На всичкото отгоре бивам принуден да им обясня правилата, което, предвид нищожните ми познания в тази област, се равнява на истински подвиг от моя страна. И — о, чудо! — те, и на първо място Хайди от висотата на своите десет години, тутакси разбират за какво става въпрос. Ще речеш, че в тиролските планини играят на крапс още от биберонова възраст. С тази незначителна разлика, че го смесва по малко с Черен Петър и с покер, като добавя и няколко правила, които си измисля в процеса на играта (но тя е много добра на покер и играе най-редовно с Марк-Андреа и валкирията, която вече е загубила срещу този страховит тандем петнайсетина милиона долара във фъстъци).

— СЕДЕМ! — изпищява победоносно Хайди за девети пореден път. И банката плаща. А банката съм аз, господин Цимбали.

— Дължиш ми четиристотин милиона долара и триста милиона на Андреа. Отваряй касата! Насам, народе, тук са парите!

Не разполагаме с жетони и в качеството на маркер използваме моя часовник, който има пренеприятния навик да се мести съвсем сам в мига, в който обърна глава. В резултат бивам неизменно обиран от моите двама противници, които са се сдушили като панаирджийски джебчии. Освен това в редките моменти, когато благоволяват да ми отпуснат заровете, аз с отчайваща последователност набирам ту 2, ту 3, ту 12.

До скривалището стигнахме по укрепения тунел, който тръгва от подземието, разположено точно под партерния етаж. Бронираните врати са вече вкарани в него, но не са монтирани, тъй че ни се наложи да минем по тях. Климатичната инсталация все още не действа, но притокът на чист въздух е напълно приемлив. А и освен това нямам намерение да векувам тук, въпреки протестите на Марк-Андреа и Хайди, които кажи-речи са се сраснали с масата. Вече съм гладен, тъй като сутринта пийнах само малко чай за разлика от децата, които не само погълнаха една достойна за Гаргантюа закуска, но и още с пристигането ни в Атлантик сити ометоха по два-три хамбургера, подквасени обилно с млечен шейк. Те могат да издържат.

— ЕДИНАЙСЕТ! — изревават в един глас синът ми и малката тиролка. Късметът им е просто невероятен. Каква ми е ползата от това, че съм в бизнеса? Отвеждам тия двамцата във Вегас и докарваме всички казина до просешка тояга.

— Плащай, господин Цимбали. Дължиш ни…

Знам, около деветнайсет милиарда долара. Все повече и повече ме мъчи глад. Поглеждам часовника върху сукното дванайсет и десет.

И тогава долавям миризмата.

Остра, парлива миризма, която започва да дразни първо ноздрите ми, а скоро след това и гърлото. Хайди и синът ми, които хвърлят заровете с такъв ентусиазъм, че често ги запращат на двайсет и пет метра от масата, като че ли нищо не усещат. При все това очите им вече леко сълзят, но те ги изтриват с ръка и с пламнали бузи продължават да вият:

— ЕДИНАЙСЕТ!

Отдалечавам се от масата. След последното ми идване в компанията на Хенри Чанс, Калибан и Пати, довършителните работи тук са напреднали много повече от където и да било другаде. Всичко е боядисано, светлите дъбови ламперии и дори гипсовите орнаменти са вече на мястото си. В дъното на залата, вдясно, са издигнати прегради, очертаващи разположението на бъдещите ми покои. Всичко е завършено, липсват единствено вратите.

Насочвам се натам. Изпитвам не толкова безпокойство, колкото дразнещо любопитство. И мисля преди всичко за празния си стомах. Но няма съмнение: душейки като хрътка, установявам, че миризмата идва от левия тунел — същия, по който дойдохме и който, следователно, излиза в подземния етаж точно срещу асансьорите. Зад мен:

— ЕДИНАЙСЕТ! Ще играеш ли, или не? К’во, шубето ли те хвана?

Изкачвам шейсетте сантиметра на първата от бронираните врати, лежаща на пода. Изминавам няколко метра и миризмата става все по-осезаема, но вече не е само тя във въздуха се носят синкави, преливащи в цветовете на дъгата пари, които ми напомнят тънък слой мазут върху морска повърхност. По страните ми се стичат горещи сълзи и очите започват да ме щипят адски неприятно. Добре, достатъчно…

— Андреа, Хайди! Елате тук!

Единственият отговор е поредното тържествуващо ЕДИНАЙСЕТ, изревано с пълно гърло. Връщам се назад, ускорявайки крачка.

— Хайде, тръгваме си!

Марк-Андреа със светкавично движение грабва заровете, отдръпва се от мен и започва весело да подскача на място, припявайки с характерния за децата предизвикателен тон:

— Няма да ме хванеш! Няма да ме хванеш!

Но Хайди застива неподвижно, примигвайки все по-начесто. Поглежда към тунела, след това поглежда мен.

— Нещо?

— Да. Трябва да се махнем оттук. Спокойно.

— Аз съм спокойна — казва тя и мигом се изцепва: — АНДРЕА! ПРЕСТАНИ!

И синът ми незабавно се подчинява, което несъмнено му се случва за първи път. Хващам ги за ръка и ги повличам към тунела. За последните няколко секунди положението там осезаемо се е променило — синкаво-виолетовите струйки дим са се превърнали в дълги тежки вълма, прииждащи на лениви вълни. Преминаваме през първия люк и стигаме до втория. След него коридорът се разширява и леко извива вляво.

— По-бързо, деца!

Заставям ги да тичат. Внезапно силен пристъп на кашлица разтърсва Марк-Андреа. Изкрещявам: „Сложете палт…“ Но те са оставили палтата си върху игралната маса. „Съблечете пуловерите, бързо!“ И ги карам да закрият лицето си. Хукваме нататък. Подминаваме извивката и пред очите ни се разкрива тунел, пълен с гъст дим, поне доколкото виждам, тъй като от очите ми, които буквално ме изгарят, се леят потоци сълзи. Изминаваме още няколко метра, но точно преди да стигнем прага на третата бронирана врата, аз осъзнавам каква лудост върша. Въздухът вече почти не се диша и двамата с Хайди започваме да кашляме, но в най-тежко положение е Марк-Андреа, който е паднал на земята, разтърсван от спазми. Почти обезумявам — грабвам го в движение и в същия момент на десет-петнайсет метра по-нагоре се разнася глух взрив и в димната завеса припламва червеникав отблясък. Явно не става дума само за изтичане на газ или на нещо подобно, а за истински огън, който е обхванал тубите с лак и други течни материали, които видях струпани в подземния етаж.

— Хайди! Назад, бързо! Хуквам обратно, носейки Марк-Андреа, но само след четири-пет метра установявам, че момиченцето не ме следва.

Хайди е паднала на колене и кашля през сълзи.

— Хайди!

Връщам се, сграбчвам я и я повличам. Преминаваме през междинната врата и Хайди, която почти нося, се отскубва от ръцете ми: „Мога и сама, господин Цимбали.“ Атмосферата тук е почти нормална, като се изключат изпаренията на бавно горящите химикали. Отново сме до игралната маса.

— Хайди, оставаш с Андреа и не мърдате оттук! Ясно?

Тя кимва и дори ми се усмихва, при това с изумително спокойствие: „Ясно, господин Цимбали.“ Самообладанието ѝ ми действа благотворно. Мисли, Цимбали: намираме се в гигантска бетонна кутия за обувки, в която се влиза през тунели. През които задължително се излиза. А ако единият е преграден… Тръгвам по десния тунел, но не стигам далече — той е задръстен с купища чували и сандъци с всевъзможни материали, както и със стари игрални автомати, за които се питам какво правят тук! Но сигурно е едно: за да си проправя път до паркинга, където излиза тунелът, ще са ми необходими часове.

Без паника. Остават аварийните изходи. Един от тях се намира в моя апартамент. Прекосявам тичешком залата в обратна посока.

— Елате!

Изпаренията нахлуват в залата през люка, обхващайки все по-голямо пространство. Но въздействието им се усеща значително по-слабо в апартамента, чието разположение познавам като собствения си джоб, тъй като собственоръчно съм правил плана му под присмехулния поглед на един архитект. Бъдещият ми кабинет се намира в дъното, в края на коридор, предоставящ достъп до останалите стаи. Зад кабинета предвиждам да монтирам гигантски сейф. Авариен изход № 1 е тук, затворен с брониран капак. Отварям го без особени затруднения и зад него се разкрива овален проход с диаметър метър и двайсет под лек възходящ наклон, доста впечатляващ, между другото, поради зрителния ефект, в резултат на който стотина метра по-нататък отворът се превръща в миниатюрна дупчица. Включвам осветлението и изведнъж осъзнавам цялата абсурдност на положението: намираме се в едно противоатомно скривалище, създадено да противостои на всякакъв род катаклизми, а сме застрашени от опасността да умрем от задушаване поради простата причина, че не мога да затворя вратите! Би било смешно, ако не рискуваше да се превърне в трагедия. Но видът на тунела ме успокоява. Викам децата, чиито зачервени очи са единственото свидетелство за току-що преживяното изпитание. „Вътре ли ще влезем?“ Перспективата далеч не ги плаши, напротив — очарова ги. Направо съм цар в измислянето на забавни игри. Напъхвам ги в овалния отвор и — напред! Те напредват без никакви проблеми, тъй като тунелът е напълно съразмерен с ръста им. За сметка на това аз съм принуден да вървя превит одве и едва след петдесетина метра се сещам, че съм забравил да затворя бронирания капак. Вярно, че той може да се манипулира само отвътре, но все пак трябваше поне да го дръпна след себе си. Толкова по-зле, продължавам.

Стотина метра по-нататък — втори капак, също брониран, който се отваря още по-лесно, тъй като е само закрепен. Едва го докосвам и той рухва с оглушителен грохот. Това чудо трябва да тежи най-малко сто и петдесет кила! От другата страна тунелът преминава в малка зала за дезинфекция, от която право нагоре води тясно стълбище с ширина най-много шейсет сантиметра. Знам къде излиза между стените на рова в северозападния край на периметъра на „Белият слон“. Нормално в подножието на стълбището би трябвало да има трети брониран капак, но той също не е монтиран, а просто опрян на стената. Вдясно, все в подножието на стълбата, има контролен екран, който позволява да се види какво става навън. Проклинам се, че не ми е минало през ум да използвам същите екрани, каквито несъмнено има в изпълнения с газове и пушек тунел, за да разбера дали пътят отвъд димната завеса е свободен. Може би сме били само на няколко метра от изхода. Но е вече прекалено късно. А и защо да се притеснявам всъщност? Сега чистият въздух е само на две крачки. Следван от децата, изкачвам стълбището и се озовавам пред последния брониран капак. Ако се съди по положението на ръчките, той е затворен. Но съм абсолютно сигурен, че действа, тъй като преди два месеца с Калибан използвахме точно него. Дръпвам и завъртам последователно двете ръчки. Капакът се отваря…

Ала не напълно, а с някакви си жалки три-четири сантиметра. Дебелината обаче му е такава, че не позволява да се открехне достатъчно не само за да се хвърли поглед навън, но и за да влезе чист въздух. Нещо го блокира! Разтърсва ме рязък прилив на адреналин: това пък що за гадост е, по дяволите? Натискам с всички сили, наблягам с цяло тяло: „Деца, помогнете ми!“ Напъваме заедно, но не спечелваме дори сантиметър. Огромният кръгъл капак не помръдва.

Дори да бях сам, пак щях да се уплаша, но при наличието на сина ми и Хайди ме обзема неподправена паника. Започвам да блъскам по четирийсетте сантиметра стомана, но, както можете сами да се досетите, напълно безрезултатно. Обръщам се — зад нас е почти отвесната шахта на стълбището, после миниатюрната зала за дезинфекция, а след това търкалящият се на земята втори капак, който преди малко падна, оставяйки тунела отворен. Хуквам надолу по стълбището и поглеждам през отвора: никакво съмнение — на стотина метра от мен, в самия край на това подобие на гигантски далекоглед първите отровни изпарения вече се промъкват в аварийния изход и пълзят насам. И им трябва най-много минута, за да стигнат до нас. Ето ни в безизходно положение, попаднали досущ като плъхове в колосален стоманобетонен капан! Опитвам се трескаво да повдигна капака и да го поставя на мястото му, за да спра нашествието на газовете. Напразно. За това са необходими най-малко трима мъже. Нов пристъп на паника, след което възвръщам самообладанието си — камерата и контролния екран! Включвам екрана и на него тозчас се появява изображението на декоративния ров отвън, на чистия въздух…

… и лицето в много едър план на един от пазачите на „Белият слон“, който гледа право в обектива. Мъжът се усмихва — очевидно знае за присъствието ни зад капака. Той вдига ръка и ми посочва с показалец нещо пред себе си, почти в краката му. Насочвам камерата надолу и виждам една дървена греда, поставена под диагонал така, че да залости капака. Мъжът е приклекнал и изпълва целия екран. И продължава да се усмихва. Иронично. После много бавно слага ръце върху гредата и без да бърза, започва леко да я потупва, за да я премести. Гредата се плъзва встрани и пада. Нов знак с ръка: действайте. И след една последна усмивка мъжът се отдалечава. Хуквам нагоре по стълбището, хвърлям се върху капака и този път той се отваря, изрязвайки болезнено ярък кръг светлина в слънчевото синьо небе. Вдигам Марк-Андреа и Хайди до отвора и те скачат на земята. След това на свой ред се измъквам навън, след като хвърлям последен поглед към тунела, от който изпълзяват първите синкави вълма дим. Обръщам се и се озовавам лице в лице с Марк Лаватер. Не успявам да се отърся от изумлението си, когато той с изкривено от гняв и тревога лице се нахвърля отгоре ми:

— По дяволите, Франц, какво става тук?

Обзема ме такъв бяс, че ми иде да му смачкам физиономията само заради тъпия му въпрос. Изревавам:

— Къде е пазачът? Оня, който сложи и махна гредата, която блокираше изхода?

Марк ме гледа недоумяващо. И изведнъж прави нещо, което ме кара да зяпна от изумление — хуква като пощурял към другите два аварийни изхода и измъква последователно блокиращите ги дървени греди, след което ги захвърля колкото се може по-далече. Решавам, че е откачил и на свой ред хуквам подире му:

— Марк, ти унищожаваш доказателствата за това, че се опитаха да убият мен и децата!

Той кимва, възвръщайки изведнъж спокойствието си, и задъхано избъбря:

— Именно. Именно.

Сетне поглежда през рамото ми, вдига ръка и посочва нещо. Обръщам се. На стотина метра от нас „Белият слон“ гори в пламъците на гигантски пожар…

20

— Франц, за Бога, имай ми доверие! Не казвай нищо. Нищо не си видял. Не знаеш какво се е случило. Нямало е никакъв пазач, никаква греда, вратата на аварийния изход не е била залостена…

Марк шепне припряно, задъхано. Полицаите и пожарникарите се приближават до нас, водени от пазача, който ни беше предложил кафе и когото Хайди бе ритнала. Забелязвам също двама оператори от един телевизионен екип на С.В.З. Марк се е вкопчил в ръката ми и я стиска до посиняване.

— Нали, Франц? Разбра ли?

И добавя все така шепнешком:

— Моля те, никаква греда, никакъв пазач. Изходът не е бил блокиран. Пожарът е избухнал случайно, Франц. Случайно!

Полицаите и пожарникарите са вече пред нас и след малко към тях се присъединява един телевизионен журналист с микрофон в ръка. Идентифицират ме като собственика на казиното, заобикалят ме, затрупват ме с въпроси и едновременно с това насочват камерите към мен и децата. Принуден съм да покажа покритите си със синини и драскотини ръце, изцапаните си и скъсани дрехи. Не, нямам представа какво се е случило, не знам нищо за причините за пожара.

И всеки път, когато ми се удава възможност, търся с очи Лаватер и всеки път прочитам в погледа му ясно и недвусмислено: СЛУЧАЙНО. Знам, разбира се, и съм твърдо убеден, че пожарът е предизвикан умишлено и е бил подготвен много грижливо; че са предвидили всеки мой жест; че пазачът, когото видях на екрана, ме е чакал зад капака на аварийния изход с твърдата убеденост, че в бягството си от дима и отровните изпарения аз и децата ще стигнем точно до него, и че тезата за случайното избухване на пожара си е чиста проба лъжа. Но продължавам да фиксирам Марк и в този момент на карта биват поставени всички онези години, през които Лаватер бе неизменно до мен като идеален пример за преданост и почтеност. И аз залагам наведнъж целия капитал от доверие, който той си е спечелил:

— Не, нямам никакво основание да смятам, че пожарът е предизвикан умишлено…

Марк затваря очи с израз на безкрайно облекчение.

А аз продължавам да отговарям на въпросите пред обектива на една подвижна камера и фотоапаратите: да, намирах се в противоатомния модул, когато димът се появи; не, с децата не рискувахме абсолютно нищо, тъй като модулът включва множество аварийни изходи; да, разбира се, имаше малко емоции, когато в притеснението си завъртях ръчките на блиндирания капак в погрешна посока, но всичко влезе много бързо в релси (тук трябва да отбележа, че Марк-Андреа и Хайди не можаха да видят на екрана пазача с дървените греди, тъй че съм единственият свидетел на присъствието на този човек, когото Марк, между впрочем, също не е забелязал).

Докато отговарям на въпросите, аз, отново верен на природата си, доукрасявам фактите и се възползвам от случая, за да си направя безплатна реклама, възхвалявайки достойнствата на „Белият слон“ и на хрумналата ми гениална идея да създам първото и единствено в света противоатомно казино. Да, убеден съм, че „Белият слон“ ще бъде много бързо възстановен, че ще стане още по-хубав и че милионите хора, които очакват с нетърпение откриването му, няма да бъдат разочаровани, още повече че дотогава остават най-много един-два месеца. Да, „очарователното момченце, което изобщо не се е уплашило“, е моят син, а „очарователното момиченце“ е приятелка на сина ми…

Двайсетина минути по-късно двамата с Марк разговаряме в колата, паркирана пред кафенето, в което Хайди и Марк-Андреа се тъпчат с всевъзможни вкуснотии.

— Франц, по погледа ти разбрах, че докато те интервюираха, всичко ти стана ясно…

— Да, поне така мисля — застраховката.

— Застраховката. „Белият слон“ е застрахован срещу пожар и ако се установи, че е бил подпален умишлено, по силата на клаузите на договора застрахователите няма да изплатят нито цент. Дори в случай, че ти и децата бяхте загинали овъглени. Това просто щеше да докаже невинността ти или несръчността на подпалвача, но нищо повече. Застраховката нямаше да бъде изплатена.

— Марк, елиминирайки гредите като доказателство и убеждавайки ме да не споменавам за пазача, когото видях на контролния монитор, ти ме въвличаш в застрахователна измама.

— Нямаш избор. Аз също нямах. Така, както бяха поставени, гредите усложняваха още повече положението. А има и друго…

В единайсет и четирийсет — сигурен е в часа и Хенри Чанс, у когото е бил по това време, ще го потвърди — на Лаватер му позвънили по телефона.

— Човекът, който се обади, се представи като шеф на охраната на „Белият слон“ и заяви, че има за задача да ми предаде твое съобщение. Трябваше възможно най-бързо да се присъединя към теб в същото кафене, пред което сме сега. Моментално тръгнах насам и едва-що бях влязъл в бара, когато последва ново телефонно обаждане от същия човек, който каза почти дословно следното: „Току-що в «Белият слон» избухна пожар. Господин Цимбали и двете деца са заседнали в северозападния ъгъл на градината, в един от аварийните изходи на противоатомния модул — тунел № 1. Смятаме, че ще можем да ги измъкнем. Елате бързо.“ И затвори, преди да успея да кажа и дума. Хукнах към казиното и видях първо Марк-Андреа и Хайди, а след това и теб в момента, в който излизахте.

— Но не видя ли пазача? Този, който махна първата греда и който най-вероятно е поставил и останалите?

— Нищо не видях.

— Марк, това е невъзможно! От момента, в който той се отдалечи, и мига, в който се озовах лице в лице с теб, бяха изминали не повече от петнайсет-двайсет секунди.

— За двайсет секунди можеш доста път да изминеш. Не е изключено да се е спотаил зад някой от подпорните стени на рова. Беснея мълчаливо. Марк:

— Не са искали да те убият, Франц. Всичко е било предвидено, до най-малка подробност. Изчакали са ти и децата да влезете в подземната зала. Нямам представа как са запалили огъня…

— Може би в близките минути ще открият, че пожарът е бил предизвикан умишлено и тогава лъжата ми ще се окаже безполезна.

— Ще видим. Не, според мен просто са искали да те заставят да проумееш нещо…

— Да не си пъхам носа в живота на покойния Баумер например.

— Именно. Помисли, погрижиха се дори да ме накарат да дотърча в казиното.

— За да ми попречиш да разкажа на полицията…

— За да ти попреча да извършиш лудост, Франц. Веднага, щом ми каза за пазача и гредите, всичко мина светкавично през главата ми. Действах по интуиция и за нищо не съжалявам. Ако се наложи, пак така бих постъпил. Този пожар ще ти струва десетки милиони, ако не и много повече. Може би сто или двеста милиона. Как ще платиш, ако не си получиш застраховката? Банкерите от Филаделфия веднага ще ти налетят. Вярно, можем да ги убедим да разсрочат падежа с един-два месеца, но никога няма да се съгласят на повече. Ще си имаш проблеми и с китайците, които, застраховка или не, също ще ти потърсят сметка — сам ми го каза. В най-добрия случай ще бъдеш финансов труп. Имаш един-единствен шанс: да подновиш отново работите по Слона с всички възможни средства. Дори и с цената на една застрахователна измама и, повярвай ми, много внимателно меря думите си. В живота си не съм извършил и най-незначителното закононарушение…

— Аз също, по дяволите! — Е, тогава това ще ни е първото. И ако съвестта ти те измъчва толкова, колкото ме измъчва моята, нищо не ти пречи един ден да отидеш при застрахователите си, да им кажеш истината и да им върнеш парите. Но за това имаш нужда от „Белият слон“, от едно непокътнато и обновено казино, което да ти предостави средства, за да докажеш почтеността си. Това е единственият ти шанс, Франц, единственият. В противен случай с теб е свършено!

И дума не може да става да хвърля цялата отговорност за случилото се само върху Марк Лаватер. Безспорно е, че той буквално изтръгна от мен първата ми невярна декларация пред полицията, тоест, че не съм забелязал нищо необичайно. Изживях трудни моменти, почти не бях на себе си и послушно се подчиних на заповедта му да премълча истината, без за момента да разбера мотивите му. Подчиних му се в името на доверието, което имах в него.

Можех, разбира се, да се отметна от тази първа лъжа. Можех да обясня, че съм бил в състояние на шок, травматизиран или нещо от този род и че вече съм си спомнил…

Но не го направих. Нито през следващите часове, нито през следващите дни. Продължих да лъжа. При това с невероятна лекота. Всичко последвало затвърди убеждението ми, че е необходимо да продължа все по-упорито да лъжа. Първо, стойността на щетите: изчислени първоначално на стотина милиона долара, те много бързо бяха преизчислени на сто и петдесет милиона. Откъде щях да ги взема? А и присъствието на децата по време на инцидента също изигра своята роля — кому би минало и през ум, че мога да бъда нещо друго, освен невинна жертва? В крайна сметка нямах избор — наложи се да разказвам историята такава, каквато се бе случила, като чисто и просто елиминирам епизода с подсмихващия се пазач, когото видях на контролния монитор, и забравя дървените греди. Хайди и синът ми не бяха видели нищо и думите им потвърдиха показанията ми пред телевизионните камери и следователно пред десетките милиони зрители на вечерната новинарска емисия. Кой би подложил твърденията ми на съмнение? Дори ми съчувстваха, жалеха ме, пресата посвети цели страници на партията ни на зарове, на уплахата ни, на бягството ни през тунела, докато отровните изпарения ни преследват по петите — всичко това създаде впечатлението за един действително „изживян“ кошмар. Големите невинни очи на двете деца, хуморът и жизнеността на Хайди, по-словоохотлива и остроумна от когато и да било, направиха останалото: от агенцията, ангажирала се с рекламата на „Белият слон“, ми телефонираха, за да ме уведомят, че ефектът от приключението върху общественото мнение надхвърля многократно резултатите от която и да било кампания.

Сара се връща от Монтего Бей на 28-и, понеделник, два дни по-рано от предвиденото. Трепереща от страх и побесняла от гняв.

— Не заради теб, Цимбали, а заради тях, заради децата. Жив да беше изгорял, от това нямаше да ми стане нито по-топло, нито по-студено.

— Уместен израз, Сара.

— Но че въвлече в тъпата авантюра с гадното ти казино Андреа и малката Хайди — виж, това вече не мога да го проумея!

И започват едни злъчни критики, едни обвинителни речи… Накратко, скандал от класа на висотата на изживяния от нея страх. Накрая кипвам на свой ред, но без, разбира се, да ѝ разкрия истината. И може би и заради това, но най-вече заради опасенията ни с Марк, че враговете ни няма да се задоволят само с пожара, решаваме Сара, валкирията и децата да изкарат един отдавна планиран престой в Сан Франциско при Ли и Лиу (свикналият с Ямайка Марк-Андреа понася лошо нюйоркската зима и лекарят ни посъветва да сменим климата). На 1 март Сара заминава с децата, като се договаряме, че при първа възможност ще се присъединя към групата.

И ето че за пореден път събитията започват да се развиват с главозамайваща бързина.

На 2 март, вторник, бивам посетен отново от представителите на генералното консулство. Гледали са телевизия, чели са вестници, разпознали са малката си гражданка и, естествено, се безпокоят. Като цъфват точно в разгара след многочасово съвещание с архитектите и предприемача, които трябва да се заемат с възстановяването на „Белият слон“ — на разговора ми с Калибан. Един напрегнат и хладен Калибан. За него положението е ясно: пожарът, опустошил казиното, ще забави откриването му най-малко с два месеца.

— Които ще бъдат много трудно наваксани, Франц. Миранда е крайно недоволна.

— Да не смяташ, че аз съм на върха на щастието?

— Съгласно клаузите на договора ни за съдружие, ти си отговорен за управлението на казиното. Ти и твоите помощници, сиреч — Хенри Чанс и целият му персонал, включително пазачите, които не са успели да предотвратят пожара.

— Не мога да нося отговорност за една злополука.

Черните искрящи бадемовидни очи не ме изпускат нито за миг.

— Ако действително става дума за злополука, Франц. Пожелавам ти да е така в името на приятелските чувства, които изпитвам към теб. Защото в противен случай, ако се стигне дотам, че Миранда загуби пари по твоя вина, то…

И двамата се измерваме с доста неприязнен поглед, когато австрийците от консулството се появяват с Бог знае какви документи. Това ми идва вече много и аз чисто и просто ги изхвърлям навън.

— Къде е Хайди Мозер, господин Цимбали?

— Това си е моя работа!

И затръшвам вратата под носа им.

Следващия ден — 3 март, четвъртък — прекарвам в изтощителни и преди всичко изнервящи преговори с хората от застрахователната компания Getchel & Harkin New Jersey Insurance Company. Нямам друг изход, освен да се държа с тях високомерно, като човек с кристалночиста съвест.

— Кога ще платите?

— Веднага щом нашите следователи представят доклада си.

И същите тези следователи, с които вече се бях срещнал преди два дни, започват отново да ме въртят на шиш — налага се да повторя цялата история отначало докрай. И да отговоря на безброй нови въпроси: получавал ли съм някакви заплахи? Имам ли врагове, които биха предизвикали пожара с едничката цел да ми навредят? Имам ли конкуренти, на които моето казино пречи? И така нататък. Напълно наясно са с предишните ми сделки и с подробностите около закупуването на „Белият слон“ (освен, разбира се, с втората фаза на заплащането, включваща превеждането на петнайсетте милиона в Кюрасао). След като в продължение на пет-шест часа ги подлагам на най-неумолим разпит, в крайна сметка те се решават да съобщят интересуващата ме информация: според първоначалния оглед пожарът би могъл — „обърнете внимание на условното време, господин Цимбали, тъй като това е само хипотеза“ — да се дължи единствено на случайност. Което означава, че на този етап те са склонни да изплатят сто и петдесет милиона долара, но не на мен, а на филаделфийската банка, отпуснала ми заема от четиристотин милиона. Съгласяват се дори да ме уведомят каква би могла да бъде, според тях, причината за пожара: един от старите игрални автомати, складирани в подземието в близост до входа на укрепения тунел, е бил несъмнено включен от някой работник не там, където трябва. Което е довело до претоварването на мрежата и съответно до късото съединение. На мокета явно е паднала искра и огънят се е разпространил в асансьорните и вентилационните шахти, обхващайки бидоните с лак и синтетични лепила…

— В този случай, господин Цимбали, не е изключено и дори е много вероятно пожарът да е избухнал часове преди пристигането ви. Просто е тлеел.

— Кога ще платите?

Уклончив отговор. Ала знам, че за разлика от колегите си в някои други страни американските застрахователи са, за щастие, тренирани да покриват своевременно дълговете си, които изплащат със завидна бързина, особено когато са убедени, че нямат друг избор. Те ме карат да подпиша декларацията си, след което повтарят процедурата с Марк, тъй като е присъствал на мястото на инцидента. (Той вече е обяснил, че сме имали уговорка да обядваме заедно и че се е оказал там съвършено случайно — лъжа, която минава изключително лесно, защото почти едновременно с него на територията на „Белият слон“ бяха пристигнали полицаите, любопитните, пожарникарите и пазачите, тъй че никой не му бе обърнал внимание сред тълпата и всеобщата суматоха.)

Накрая те си отиват и ме оставят сам в компанията на Лаватер, Розен, Ванденберг и Лупино — капнал от умора, но оптимист.

— Почти в кърпа е вързано — отбелязва Марк, поглеждайки ме право в очите.

След което идва най-страшното. Кръгът се затваря. Привечер същия този ден — 3 март, четвъртък — иззвънява телефонът.

— Господин Цимбали? Джеймс Олифан. Мисля, че моментът настъпи. Ще ви чакаме утре в десет часа на ъгъла 225 на Пето Авеню и Петдесет и четвърта улица. Не, не пред „Сейнт Реджис“, а на отсрещния тротоар, пред входа на „Готам“. Бъдете там точно в десет.

Не, той не моли за среща, а ми я определя. Всъщност изразът „Мисля, че моментът настъпи“ е напълно достатъчен, за да разбера всичко. Както и особеният тон на гласа му — не е бил сам, когато е набрал номера ми. И вече се досещам в чия компания се е намирал.

21

Дълга черна лимузина, в която, освен шофьора и Олифан, седят още двама мъже — един отпред и един отзад. Последният ми отваря вратата и с жест ме подканва да седна между него и Олифан. Колата потегля. Подхвърлям:

— Представям си утрешните заглавия в „Ню Йорк Таймс“, „Вар-Матен Репюблик“, „Нис-Матен“ и „Льо Мейор“: НАЙ-ГОЛЕМИЯТ ФИНАНСИСТ НА СЕН ТРОПЕ, ОТВЛЕЧЕН НА ПЕТО АВЕНЮ.

— И при това с негово съгласие — отбелязва Олифан с усмивка.

Зелените му очи се отделят от мен и се впиват настойчиво първо в мъжа от дясната ми страна, след това в седящия до шофьора, който дори не се обърна при качването ми в колата и през целия път не ще пророни нито дума. Предупреждението на Олифан е ясно: „Внимавайте какво говорите пред тези двамата…“ А може би и: „Цимбали, в никакъв случай не излизайте извън темата на днешния ни разговор. Дори не си помисляйте да споменавате името на Корбер или да ми говорите за пътуването си до Южна Африка“ (за което несъмнено е научил от същия този Корбер). Но не е изключено и да прекалявам с въображението, тъй като Олифан отново обръща поглед към мен, продължавайки да се усмихва.

— Защото сте съгласен, нали, господин Цимбали?

— На тази разходка? Направо мечтаех за нея. На колене бих допълзял.

Капнал съм от умора. През нощта не ми се събра дори и час сън. Когато снощи Олифан ми телефонира, Розен и Лаватер бяха още при мен. Ванденберг и Лупино току-що си бяха тръгнали и успяхме да се свържем само с първия, когото накарах незабавно да се върне. След което в продължение на часове четиримата обсъждахме далеч не розовата ситуация със съзнанието, че обаждането на Олифан и назначаването на срещата са напълно в реда на нещата. Всъщност почти ги очаквахме. И вече знам какво ще ми каже Олифан, а чрез него и фамилията Калтани. Имам предвид, че ще ми се предяви ултиматум, който ще ми бъде невъзможно да отхвърля, и то по простата причина, че след като (ведно с Лаватер) излъгах застрахователната компания и дори подписах невярна декларация, аз буквално връчих на Олифан въжето, с което да ме обеси. Такова бе единодушното заключение на Ванденберг, Розен и Марк, които също толкова единодушно оценяват положението като катастрофално. Отговорих им, че все още не съм обесен. И дори и тази сутрин, колкото и да съм уморен, продължавам да вярвам в шансовете си да отърва кожата.

Ще видим.

И виждаме. Колата тръгва на север, прекосява Манхатън, след това Бронкс по посока на Ню Рошел и поема по магистралата за Ню Ингланд. Подминаваме отклоненията за Ню Рошел, Ларчмънт и Мамаронек, където, доколкото си спомням, веднъж се забавлявах с ветроходство в компанията на семейство Розен. От лявата ми страна Олифан разнообразява мълчанието, монологирайки с приятния си школуван глас. Говори за себе си и разказва едва ли не цялата си биография: спомените си от младостта, първоначалната си амбиция да стане концертиращ цигулар, констатацията, че не е достатъчно талантлив за това и че би трябвало да се задоволи най-много с мястото на първа или втора цигулка в някой оркестър. След което — може би за да ми попречи самият аз да говоря — подхваща темата за Цимбали и за онова, което е чел във вестниците за тази прелюбопитна особа, като се започне с тържествуващото ми АЗ СЪМ ЩАСТЛИВ, когато за първи път сразих финансово Мартин Ял, и се стигне до прословутите рекламни клипове по американската телевизия от не толкова далечната епоха на кафеената ми афера.

— Вие сте всичко друго, но не и конвенционален финансист, господин Цимбали. Понякога изпитвам съмнения дали всъщност се отнасяте сериозно към финансите.

— Толкова, колкото и вие.

Той избухва в смях.

— Ясно.

Усещам нарастващо напрежение. И то се усилва още повече, когато колата най-сетне напуска магистралата при градчето Харисън. Продължаваме по тесен, но очарователен път, който се вие между луксозни частни имения. Влизаме в едно от тях. Къщата — каменна, а не дървена, което е по-скоро рядко явление по тези места — се намира в края на дълга алея зад плътна стена от дървета и храсталаци. Пред нея са паркирани две коли. Край тях тъпчат на място трима мъже, които ни наблюдават с равнодушен поглед.

— Оттук, моля.

От колата слизаме тримата, които сме пътували на задната седалка, но само аз и Олифан влизаме в къщата, чиято врата отваря явно нещо като главен телохранител с миши очи, синкавочерна брада и рунтави вежди. Усмихвам му се широко.

— Наемен убиец или танцьор на степ?

Мишите очи ме пронизват, сякаш без да ме видят, докато Олифан ми отправя очарователна дружелюбна и същевременно успокоителна усмивка.

— Недейте, господин Цимбали, недейте…

Влизаме в просторна дневна, украсена с монументална базалтова камина. Повечето от мебелите са покрити с калъфи. Там ни чакат двама мъже. Никога досега не съм ги срещал, но затова пък съм виждал техни снимки и веднага ги познавам: Джоузеф, известен още като Джос, и Лари Калтани, накачулили подпухналите си сицилиански мутри върху костюми от ресана вълна, които струват колкото теглото си в стодоларови банкноти. Двамата ме поздравяват само с леко кимване и това говори недвусмислено за симпатията, която им вдъхвам. Подканват ме с жест да седна в едно кресло пред малък преносим любителски киноекран. Почти същото ми се случи и в Макао. Но от физическа гледна точка бих предпочел Миранда.

Спускат завесите на остъклените врати, които гледат към парка, и включват прожекционния апарат. От този момент нататък единствено Калтани ще водят разговора, в който Олифан няма да вземе никакво участие, задоволявайки се да наблюдава сцената като безмълвен зрител, докато зелените му ирландски очи проблясват като светли петна в полумрака. Същото се отнася и за типа с мишите очички — петият човек в стаята.

— Гледайте, Цимбали.

Още от първите кадри разбирам, че операторът е снимал от прозореца на някоя от сградите, намиращи се в съседство с „Белият слон“ (но не и от казиното на Калтани). Снимано е от разстояние, в диагонален ракурс, от горе на долу и с телеобектив. Първо общ план на декоративния ров, където излизат трите аварийни изхода на противоатомния модул; после близък план на всеки от тях, позволяващ много ясно да се различат запънатите в земята дървени греди, които блокират блиндираните капаци.

— Край на първи епизод, господин Цимбали. Ето и вторият.

С главен герой Марк Лаватер, който навлиза тичешком на територията на „Белия слон“ в обратна посока на движението на започналата да се струпва тълпа, включваща въоръжените пазачи на Слона, любопитни минувачи и полицаи. Той се насочва право към декоративния ров. Издърпва първата греда, завлича я настрана, вдига я и с рязко извъртане на цялото тяло я запокитва надалеч. Хуква обратно и повтаря операцията с втората греда.

— Трети епизод, Цимбали. Най-интересният.

На следващите кадри в близък план е заснет изходът на авариен тунел № 1, който бях използвал. Вижда се блиндирания капак, залостен с дървена греда, и веднага след това същият капак (но гредата вече е изчезнала), който започва да се отваря. Марк също е в кадър и макар че стои с гръб към камерата, самоличността му не подлежи на никакво съмнение. Виждат се ръцете ми, които помагат на Марк-Андреа, а после и на Хайди да скочат на земята. Накрая виждам как и самият аз се измъквам от аварийния изход и се обръщам към Марк. Един специалист вероятно би могъл да възстанови първите думи от разговора ни, разчитайки ги по устните ни.

Но филмът изведнъж прекъсва, и то точно в момента, в който несъмнено се каня да спомена на Марк за пазача.

Последният не се появява нито веднъж на екрана. И оттук — така, както е направен монтажът — се налага категоричното заключение, че единствено Лаватер ни се е притекъл на помощ, махнал е трите греди и следователно ни е спасил живота.

Миши очички дръпва завесите и в стаята отново става светло.

— Какво ще кажете, Цимбали?

Гласът на Джос Калтани е мелодичен, леко дрезгав и далеч не неприятен. Търся погледа на Олифан, но адвокатът демонстрира пълно равнодушие.

— Чудесен филм — отговарям. — Особено високо оценявам качеството на монтажа. Големият режисьор е преди всичко голям монтажист. Казал го е Хичкок.

Но не мога безкрайно да се правя на шут. Свивам рамене.

— Така, както са представени нещата, филмът доказва по почти безспорен начин, че някой се е опитал да убие и мен, и децата, които ме придружаваха. И че без навременната намеса на Лаватер, който се е насочил директно към аварийния изход, без да го е грижа за пожара, тримата щяхме да загинем от задушаване.

— Той доказва и още нещо.

— Предвид поведението на Лаватер, който не обръща никакво внимание на пожара, може да се стигне до извода, че той е очаквал този пожар и че двамата с него сме съучастници, борещи се за титлата дипломирани подпалвачи. И това не е всичко.

Успявам да изобразя усмивка, която далеч не е най-лесната в живота ми.

— Филмът доказва още, че двамата с Лаватер сме излъгали полицията, журналистите…

— И застрахователната компания.

Кимвам утвърдително. Следва кратка пауза.

— Последен въпрос, Цимбали (Джос Калтани произнася името ми „Чимбал-ли“, по италиански — вариант, за който досега не се бях сетил). Какво ще стане, ако този филм попадне в ръцете на следователите от вашата застрахователна компания?

— С удоволствие бих пийнал чашка кафе — казвам. — Без мляко, ако обичате. От него пълнея.

Едва доловимо движение с глава и Миши очички се изнася в посока на предполагаемата кухня.

— Цимбали, ако този филм стигне до вашата застрахователна компания, шансовете ви да получите сто и петдесет милиона компенсация за щетите ще бъдат нулеви. Така ли е?

— Така е.

— Не е изключено да се озовете и в затвора, Цимбали. Заедно с Лаватер.

Колкото и добре да се бях готвил за тази среща, трябва да призная, че изживявам един от най-мъчителните моменти в живота си. Горчивият хап трудно се преглъща. Усмихвам се.

— Това е една много правдоподобна хипотеза.

Миши очички все тъй сърдечен и симпатичен, се появява с кафето. Отпивам — пълна отврат. Днес явно не ми върви. Оставям чашата с помия.

— И колко ще ми струва всичко това?

Петдесет и един процента от „Белият слон“.

Нито повече, нито по-малко.

Странно, но изпитвам почти облекчение. Очаквах много по-екстравагантни условия, като се има предвид, че присъстващите тук господа разполагат с предостатъчно средства, за да ми поставят такива. Пояснявам защо:

— В неделя, 27 февруари 1977 година, в момента, в който пристигнах с Марк-Андреа и Хайди в „Белият слон“, все още смятах, че нямам никакви основания да се опасявам от някаква остра реакция от страна на братята Калтани. Разследването на Лаватер по случая Баумер безспорно ги подразни, но резултатите от него бяха доста мижави — фактът, че не предприех нищо, го доказва недвусмислено — и в крайна сметка те се успокоиха. Такова бе мнението на Англичанина и аз се присъединих към него. Така че единствената опасност, на която се излагах, произтичаше от новото разследване на Англичанина. Но аз си осигурих пълната му дискретност.

— И въпреки това Калтани реагираха по присъщия си брутален начин. Повече от очевидно е, че не са искали да ме убият: ако онзи пазач (който не принадлежи към екипа на останалите шестима, наети от Чанс) дойде да ме освободи, след като сам бе залостил капаците с дървените греди, то той го е сторил несъмнено по заповед на итало-американците. Заключение: искали са да ме уплашат и най-вече, забавяйки междувременно откриването на конкурентното казино, да ни заставят да не си пъхаме носа в чуждите работи и да забравим Баумер.

— Именно до този извод стигнахме с Марк в неделя вечер. Часове наред си блъскахме главата, опитвайки се да разберем кое би могло да мотивира това прекомерно драматизирано предупреждение. Безрезултатно. Не видяхме онова, което щеше буквално да ни извади очите и което щях да осъзная значително по-късно. Освен това направихме грешка, че не анализирахме по-задълбочено причините за двойното телефонно обаждане до Лаватер. Защо при един толкова грижливо подготвен план са си направили труда да накарат Марк да дотърчи в казиното? И то не къде да е, а точно пред авариен изход № 1. Необходими ни бяха двайсет и четири часа, за да стигнем до отговора. А и случайността също изигра своята роля — репортерите на С.В.З. пристигнаха на местопроизшествието само няколко минути след избухването на пожара (оказа се, че присъствието им в Атлантик Сити било чисто съвпадение). Операторите заснеха всичко, попаднало пред обектива им, доволни и предоволни от тази неочаквана манна небесна. Така де, не всеки ден попадаш на горящо казино. Но в понеделник ме побиха ледени тръпки: ами ако за зла чест са заснели Лаватер точно когато е махал гредите? Изгледах филмовия репортаж в Ню Йорк и се успокоих — никъде не видях Марк. После изведнъж ме обзе неприятно предчувствие: „Марк, сигурно са те снимали, докато си махал гредите. И точно затова са те накарали да дойдеш, точно затова са те примамили там!“ От този момент нататък можех лесно да си представя по-нататъшното развитие на събитията. Олифан или братята Калтани рано или късно щяха да ми се обадят, за да ми определят среща, на която да ми продиктуват условията за пълна капитулация.

Но едно е да проумея механизма на клопката, в която бях паднал, а съвсем друго да намеря начин да парирам удара, и то най-категорично. За момента обаче, докато пия неописуемо гадното кафе, все още не съм го намерил.

Казвам:

— Би ми било доста трудно да ви продам петдесет и един процента от дяловете на Слона. Разполагам само с петдесет.

— Ваша работа е да убедите китайските си съдружници.

Тонът на Джос Калтани е все така спокоен. Той не заплашва, а говори делово и ми прави „предложение, което не мога да отхвърля“. Олифан се е преместил — допреди малко той седеше от дясната ми страна и бе достатъчно леко да обърна глава, за да го видя. Сега се е настанил в едно кресло зад мен, с което несъмнено иска да ми каже: аз нямам нищо общо с цялата тази история, задачата ми беше само да ви доведа тук.

— Да допуснем… — обръщам се към Джос Калтани. — Да допуснем, че се поддам на шантажа ви.

— Нямате друг избор.

— Ако този филм стигне до застрахователната компания, със сигурност ще си имам големи неприятности. Но няма да бъда единственият. Застрахователите ще предадат филма на полицията, която незабавно ще поднови следствието, ако приемем, че вече го е приключила или го приключи в близките дни. И тогава тезата за умишленото предизвикване на пожара ще се потвърди. А този пожар сте го предизвикали именно вие, Калтани. Ще го разправям навсякъде, ще го крещя по улиците. И рано или късно ще бъдат открити неопровержими доказателства за това.

Двамата братя ме наблюдават невъзмутимо. Заплахата ми не им прави никакво впечатление. Всъщност на тях явно изобщо не им пука. Предполагам, че действителните подпалвачи не са били аматьори. И свидетелство за това е, че следователите на застрахователната компания най-вероятно ще останат с пръст в устата. Продължавам:

— Освен това…

И млъквам, сякаш поразен от гръм. Защото се канех да ги заплаша, че ще разкрия всичко за аферата Баумер. А е изключено да си позволя и най-малкия намек за разследването на Англичанина, което го помолих да поднови, но този път съсредоточено върху Валхер и Олифан. Рискувам живота си. Ако имам изобщо някакъв шанс да се измъкна от този капан, то този шанс зависи от два фактора: разследването на Англичанина и евентуално действията, които бих могъл да предприема срещу Олифан по линия на южноафриканските му връзки. Но и в двата случая трябва да мълча.

Да мълча. Двамата Калтани ме фиксират, изненадани от внезапното ми умълчаване. Чувам, че зад мен Олифан става и прави няколко крачки в стаята. Той влиза в зрителното ми поле, насочва се към една от остъклените врати и потъва в съзерцание на парка. Питам се дали е разбрал какви мисли ме мъчат. И изпитвам странното и необяснимо предчувствие, че е разбрал.

— Да, Цимбали?

Въпросът задава Джос Калтани. Все още не успявам да произнеса нито дума, което несъмнено ми се случва за първи път, откакто съм се пръкнал на бял свят. Давам си сметка за гледката, която представлявам — замръзнал неподвижно в креслото със зяпнала уста и треперещи ръце. Правя опит да се съвзема и на свой ред ставам и започвам да кръстосвам стаята като човек, който се задушава от гняв и изпитва непреодолимо желание да заколи първия срещнат. Минавам няколко пъти покрай Миши очички сред възцарилото се пълно мълчание. И както винаги, в най-неочаквания момент ме осенява мълниеносно прозрение, от ония, които в партия шах биха ви осигурили предимство с осем-девет хода напред — толкова ярко и мимолетно, че понякога са ти необходими часове и дори дни, за да вникнеш отново в логиката му. Иде ми да вия от яд, тъй като, едва-що докоснало ме, то започва да ми се губи и се налага да полагам неистови усилия, за да го задържа на повърхността на съзнанието си.

Накрая все пак успявам да се поокопитя. Обръщам се към мъжете, които ме наблюдават все така равнодушно, и казвам с глух глас:

— Добре. Ще се опитам да убедя китайските си съдружници да ми препродадат дяловете си.

— Не е достатъчно само да се опитате.

— Ще ми бъде необходимо малко време. От само себе си се разбира, че ще трябва да прескоча до Макао.

— Две седмици.

— Един месец.

— Днес е 4 март. Даваме ви срок до 20-и.

В мен става нещо невероятно: докато преговаряме, хванали се гуша за гуша, зачатъкът на идея, който внезапно изникна в съзнанието ми, продължава да препуска из главата ми — ту дяволски съблазнителна, ту безумно детинска.

— Един месец. В краен случай до 31 март. Но не и преди това. Защото ми е необходимо време, за да убедя китайците… (Импровизирам.) а и защото всички ние трябва да изчакаме заключението на застрахователната компания. Ако тя откаже да покрие щетите, вече няма да има нищо за купуване, тъй като „Белият слон“ може да бъде пуснат в действие само с помощта на допълнителна финансова инжекция от сто и петдесет милиона. Които аз нямам. Както и вие, всъщност.

Последното твърдение е чисто хипотетично, тъй като по това време разполагам само с непълни сведения за действителните финансови възможности на Калтани. Знам, че за да финансират собственото си казино, те, както бях постъпил и аз, са поискали банков кредит от триста и няколко милиона. Което обаче не доказва, че са лишени от средства.

Джос Калтани се споглежда с брат си и това, което вижда в очите му, явно го убеждава, тъй като казва:

— Така да бъде. Сряда, 30 март, дванайсет часа.

— При условие, че дотогава застрахователите са приели принципа за покриване на щетите.

— Съгласен.

Нова пауза. Олифан, който продължава да се любува на парка, лекичко се изкашля. Това е може би някакъв знак, защото Джос Калтани продължава:

— Ние сме бизнесмени, Цимбали. Ние сме почтени бизнесмени и ще ви заплатим това, което ни продавате. Ще покрием нашата част от задълженията към филаделфийската банка и ще ви изплатим петдесет и един милиона за петдесетте и един процента, които ще закупим от вас…

Прекалено хубаво, за да бъде вярно. И не е вярно, разбира се. Тъй като той добавя:

— Поне такава ще бъде сумата, която ще фигурира в договора за продажба, защото ще считаме сделката за сключена едва след като препреведете трийсет от въпросните петдесет и един милиона в една банка в Панама, чиито координати ще ви съобщим по-късно. Все пак трябва да имаме някаква печалба, господин Цимбали.

Повишават ме в ранг — ето че отново ставам „Господин“.

Но това повишение не ме заблуждава относно реалното положение на нещата: за петдесетте и един процента дялове от „Белият слон“ ще получа всичко на всичко двайсет и един милиона. Като преди това ще трябва да откупя от Миранда онова, с което изобщо не е сигурно, че тя ще пожелае да се раздели. И ако не се озова проснат с огромен нож от метър и половина между плешките, ще имам удоволствието да загубя трийсет милиона долара (и дори повече, тъй като ще трябва да изплатя обезщетение на Макао). От минута на минута нещата се нареждат все по-добре и по-добре. Вдигам ръка.

— Приемам при три условия.

— Никакви условия.

Надигам се леко в креслото с изражението на човек, който се кани незабавно да напусне къщата.

— Добре. В такъв случай можете да изпратите филма, на когото ви скимне. Нямам нищо против да се спазарим, но всичко си има граници. И моята е дотук.

Мълчание. Не блъфирам, наистина съм готов да прекратя преговорите, ако това изобщо може да се нарекат преговори. Лари Калтани, който, струва ми се, е по-интелигентният от двамата, пита с още по-кротък и още по-дрезгав глас от този на брат си:

— И какви са тези условия?

— Първо, преотстъпването на дяловете да се извърши на два етапа: на 30 март, или най-късно четирийсет и осем часа след като застрахователната компания даде положителен отговор, ще ви прехвърля четирийсет и девет…

— Говорехме за петдесет и един…

— И ще ги получите. Ще ви преотстъпя и двата допълнителни процента.

— Кога?

— Точно три месеца след откриването на „Белият слон“.

— Един месец.

— Два.

— Добре.

— Това е първото ми условие. Предупредих ви, че са три. Ето и второто: искам този филм, както и всички евентуално направени копия, да бъдат депозирани още днес в някой от сейфовете на банка по ваш избор, стига да е истинска банка, естествено. Този сейф ще бъде заключен в мое присъствие и ще може да бъде отворен единствено в едновременното присъствие на моя милост и на някой от вас или на ваши представители. И, разбира се, от този момент нататък ще си правим компания дотогава, докато филмът не бъде прибран на сигурно място.

И тук се разнася гласът на Олифан, който стои все така с гръб към нас:

— Независимо от мерките, които вземем, този тип сейф може да бъде отворен по всяко време по решение на компетентните юридически власти.

— Знам.

— Може да има и други, скрити копия.

— Поемам риска. Не мисля, че сте си направили труда да тиражирате допълнителни копия. Всъщност има ли такова нещо?

— Във всички случаи отговорът би бил отрицателен — отбелязва кротко Лари Калтани.

Чиято реплика тутакси бива подета от Олифан, който продължава да се любува на зимния пейзаж:

— Достатъчно е клиентите ми да подадат жалба срещу вас, особено ако са акционери на „Белият слон“, за да се стигне до отварянето на сейфа от полицията, а оттам и до предаването на съдържащите се в него документи на правосъдието.

О! Бога ми, Олифан ми се притичва на помощ! Сигурен бях! Казвам:

— Значи клиентите ви не рискуват нищо, приемайки условието ми.

— Точно така.

Пауза. Лари Калтани:

— Но защо да ги заключваме в сейф? Господин Цимбали, самият факт, че ставаме ваши съдружници, ви застрахова срещу разпространението на документите по наша вина.

— Преди всичко държа този филм да не се изгуби. Бих искал също филма, както и евентуалните копия, да бъдат унищожени в мое присъствие в деня, в който ще ви прехвърля двата допълнителни процента. Колкото до третото ми условие…

Ръцете ми са потни.

— Искам договорът за прехвърлянето на първите четирийсет и девет процента, както и намерението за продажбата на последните два процента, което ще подпиша на 30 март, да носят по-ранна дата и по-точно 25 февруари 1977 година.

Двайсет и пети, защото до двайсет и четвърти не бях в Съединените щати.

— Двайсет и пети, тоест два дни преди пожара.

— Именно. Така ще бъда сигурен, че филмите или филмът, ако е само един, няма никога да видят бял свят по ваша вина.

Мълчание. Не смея да погледна Олифан, въпреки че той упорито продължава да ни обръща гръб. Питам се до каква степен се досеща какво целя с всичко това. Бих бил много изненадан, тъй като самият аз не съм съвсем наясно по въпроса. Добавям:

— От какво се страхувате? От една страна твърдите, че ако приема условията ви, няма да използвате филма, а от друга, изглеждате абсолютно уверени, че застрахователната компания никога няма да успее да установи умишленото предизвикване на пожара.

Отново мълчание. Гласът на Олифан:

— Бих искал да поговоря с клиентите си, господин Цимбали. Но не във ваше присъствие.

Пулсът ми сигурно гони сто и петдесетте, но полагам всички усилия да изглеждам спокоен и самоуверен.

— А аз бих искал да извадят филма от прожекционния апарат…

По знак на Джос Калтани Миши очички изпълнява желанието ми, прибира рулона в кутия и я оставя на една ниска масичка. Обръщам се към Олифан:

— Нямам нищо против да поговорите с клиентите си, но при условие, че останете в зрителното ми поле и не влизате в контакт с никого другиго. Бихте могли например да излезете в парка, а аз ще ви изчакам тук, на топло, под надзора на тази кокона.

И кимвам по посока на Миши очички. Олифан и двамата Калтани излизат в парка от задната врата, отдалечават се на двайсетина метра и подхващат разговор. Естествено, не чувам нищо. Изпълнявайки условието ми, те нито за миг не напускат алеята, където ги виждам съвсем ясно, нито правят опит да се свържат с хората си, телохранители и шофьори, които се намират от другата страна на къщата. Върху себе си, без да има нужда дори да се обръщам, усещам тежкия поглед на Миши очички. Усещането не е от приятните и съм твърдо убеден, че е напълно способен да ми тегли един куршум в тила, в случай че си наумя да посегна към филма.

С течение на минутите пулсът ми достига рекорден ритъм. Джос Калтани жестикулира и говори, но не мога да схвана нито една от думите, които произнася. Той стои почти постоянно с гръб към мен и не мога да разчета каквото и да било по устните му — подвиг, на който, между другото, съм неспособен при всякакви обстоятелства. Брат му Лари се обажда по-рядко. Най-словоохотлив е Олифан — с невъзмутимо изражение и застанал в профил спрямо мен.

Страх ме е.

Една от първите пешки, които разигравам, е именно Олифан, или по-скоро поведението му точно в този момент. Условията, които поставих в замяна на приемането на ултиматума на братята Калтани, не крият никаква клопка. Засега. Вероятно защото все още не съм в състояние да я заложа, дори още не съм я измислил, нямам ни най-малка представа как ще изглежда и дали един ден изобщо ще съществува. Знам обаче, че няма да мога да направя абсолютно нищо, ако моите противници не приемат доводите ми. И имам нужда Олифан да не ми противоречи. Минават двайсет-трийсет минути. Най-сетне тримата мъже се насочват към мен. Бях се зарекъл да не търся погледа на зеленоокия адвокат, но не успявам да се сдържа — щом прекрачва прага на остъклената врата, впивам очи в неговите и това, което ми се струва, че прочитам върху лицето му, едва не ме кара да загубя малкото останало ми хладнокръвие.

Първите думи на Джос Калтани потвърждават предчувствието ми:

— Така да бъде, Цимбали. Приемаме.

С една малка разлика, или по-скоро допълнителна предпазна мярка от тяхна страна — филмът ще бъде поставен в картонена кутия, тази кутия действително ще бъде заключена в банков сейф, който ще може да бъде отворен само в едновременното присъствие на двама души: единият ще бъда аз, но другият няма да бъде нито Джос или Лари Калтани, нито Олифан. За тази роля са избрали някой си Ковалски, Пийт Ковалски. Разбирам чудесно целта им — Калтани изобщо няма да се появяват и ако някой ден, независимо по каква причина, филмът излезе на бял свят и стигне до полицията, братята биха могли преспокойно да заявят, че не знаят нищо за него, а следователно и да ме подложат на съдебно преследване.

— И къде е този Ковалски?

— Ще му телефонираме във ваше присъствие и двамата с него ще отидете да оставите кутията в сейфа.

Съгласявам се. Проверявам отново филма, за да се уверя, че е именно този, който. Слагам го собственоръчно в кутията и я залепям със скоч. Олифан:

— Господин Цимбали, можете да задържите кутията, докато дойде време да я депозирате в банката.

— Вашето доверие ми прави чест.

Но очевидно нямат никакво намерение да ме изпускат от поглед. Чудя се дали копието е само едно или са няколко. На тяхно място аз бих поръчал поне дузина.

Колкото до останалите ми условия, те ги приемат. Нямам представа каква роля е изиграл в случая Олифан, но съм убеден, че точно той е накарал Калтани да се съгласят с изискванията ми. Както и се надявах, че ще направи. Първата пешка, която разиграх, напълно ме удовлетворява.

Припомням условията, които те приемат: на 30 март, след двайсет и шест дни, при условие, че дотогава застрахователната компания е дала разрешение за изплащането на сто и петдесет милиона компенсация за щетите, аз ще отстъпя на едно фиктивно дружество четирийсет и девет процента от собствените си дялове в „Белият слон“. Междувременно ще трябва да представя доказателство, че съм откупил дяловете на китайците от Макао. Освен това, на същия този 30 март ще подпиша неотменимо намерение за продажба на два допълнителни процента, която трябва да се осъществи точно два месеца след откриването на казиното. Върху договора за преотстъпване и неотменимото намерение за продажба ще фигурира по-ранна дата и в действителност те ще влязат изцяло в сила от 25 февруари. А в деня, в който моето намерение за продажба се осъществи, кутията ще бъде извадена от сейфа и унищожена заедно с намиращия се в нея филм във физическото присъствие на братята Калтани и моя милост.

Повече от ясно е, макар и да няма никаква видима клопка, че Калтани едва ли биха се съгласили на компромис, ако Олифан, по все още неизвестни за мен причини, не беше взел моята страна.

Между другото, можех да измисля някакъв невероятен план, за да се докопам до филма, преди да бъде депозиран в банката (откъдето в никакъв случай не бих могъл да го измъкна). Можех да вкарам в действие командо от наемници, Армията на спасението и Бог знае още каква дивотия от този сорт, но не ми дадоха такава възможност, а и не е изключено наистина да съществуват други копия. Тогава Калтани направо щяха да ме очистят! Но има и една трета причина, която е и най-съществената — изобщо не ми пука за филма. При условие, разбира се, че не стигне до моите застрахователи!

Колата, която ме докара в Харисън, ме откарва обратно в Манхатън. Олифан не се връща с мен и имам право само на компанията на трима мъже — шофьорът и още двама (единият е Миши очички), които ме заклещват помежду си на задната седалка.

На тротоара пред входа на банката ни чакат двама други мъже. Единият се представя: „Пийт Ковалски.“ Влизаме в банката, последвани от Миши очички, който така и не изважда дясната си ръка от джоба на шлифера, формалностите приключват бързо и след десетина минути се озоваваме отново на тротоара.

— Довиждане, господин Цимбали.

И в следващия миг се оказвам сам. Влизам в първия попаднал ми бар с намерението да обърна чаша алкохол, което изобщо не е в навиците ми, но обстоятелствата са по-скоро необичайни. Ала уискито не успокоява вилнеещата в стомаха ми буря. В интерес на истината, намирам се в някакво странно, неестествено състояние, за което спомагат немалко преплитащите се в мен чувства: страх, естествено, но също студена възбуда и неистова ярост. Току-що бях подложен и се поддадох на най-хладнокръвен и същевременно най-циничен шантаж, замислен и осъществен с едва ли не джентълменска учтивост: „Ние сме почтени бизнесмени, господин Цимбали“, бе казал Джос Калтани.

Така да бъде.

Измамиха ме по най-съвършен начин, дума да няма. Но за няколкото секунди, през които застинах онемял, неподвижен, вцепенен под леко изненадания поглед на „почтените бизнесмени“, малките ми сиви клетчици бяха прорязани от ослепителна светкавица. Не, това все още не е ответният удар. Не е ОТВЕТНИЯТ УДАР. А просто зачатък на идея. Който сега ще трябва да изчакам да съзрее и в случай на необходимост да му помогна да върже и да даде плод, ако изобщо се окаже жизнеспособен.

Тогава вече ще видим кой кого е измамил.

Част пета

Мами най-добре онзи, който мами последен…

22

Във всички хубави приключенски филми през секундите, минутите и най-често нощите, предшестващи голямата решаваща битка, когато било лошите индианци се готвят да нападнат, било главният герой се кани да завземе с щурм някоя недостъпна и изключително непревземаема крепост, задължително се разиграва сцена, в която същият този герой, спокоен и нежен, обсипва героинята с ласки на фона на пълнолуние или залез.

Сара се подсмихва.

— И аз ли съм героинята?

— Ти, Марк-Андреа и Хайди. Това е тройна роля.

Вечерта на 3 март, само няколко часа след срещата ми на високо равнище с братята Калтани, напуснах Ню Йорк с първия самолет за Калифорния. Освен всичко останало, това бе и най-добрият начин да избегна очертаващите се безкрайни разговори с Лаватер, Розен, Лупино и Ванденберг. Задоволих се да им звънна по телефона, колкото да им кажа, че няма какво да им казвам. Лаконичността ми никак не им се понрави и дори ги разтревожи. Отговорих: „Дайте ми няколко дни“.

Сара се взира в очите ми.

— Толкова ли е страшно, Франц?

— Можеше да бъде и по-страшно: бих могъл, например, да съм болен от рак, Хайди да е строшила глезена на президента на Съединените щати, Марк-Андреа да има заушка, а ти да изгаряш от желание да влезеш в манастир.

— Манастирът може да почака — отговаря тя. — Ела да се любим, приятел. Няма по-добър лек за състоянието ти.

Подчинявам се и се оказва, че това наистина успокоява.

И то дотолкова, че през следващите три дни повтарям лечението на редовни интервали, като се посвещавам единствено на него и на разходки из Сан Франциско в компанията на моята ирландка и на децата. Ли и Лиу, в чийто дом сме отседнали, отсъстват. Те са във Франция и по-точно в Монако, където експериментират последното си изобретение — апарат за подводни изследвания, наподобяващ мутирал автомобил, с помощта на който може да се вземат проби от океанските дълбини с цел да се извлекат ценните метали, с които, както е известно, е заринато морското дъно.

— Франц, знаеш ли колко злато има в морето, и то само под формата на колоиден разтвор? Около девет милиона тона!

— Китайци ненормални, да не възнамерявате да прекарате през сито всички океани? Така ли смятате да забогатеете?

— Вече сме богати, друже, толкова богати, че няма накъде повече. Искаме просто да се позабавляваме.

Прибират се в Сан Франциско на 7 март. Тъкмо навреме, защото започвам да цвиля от нетърпение. Идването ми в Калифорния, освен че ми позволява да се видя с малкото си семейство, ми дава възможността да се съсредоточа. Имам нужда да бъда сам, за да се позанимая на спокойствие с моя зачатък на идея. При други обстоятелства бих потърсил убежище в Сен Тропе, в родната ми къща „Капила“, която е единственото място в света, където наистина се чувствам у дома. Но забраната да прекосявам която и да било граница с Хайди изключва този вариант, а аз повече от когато и да било не искам да се разделям с нея. Така че ми се налага да се задоволя със Сан Франциско, но за сметка на това използвам най-пълноценно тази отсрочка далеч от моите съветници, които несъмнено биха положили всички усилия, за да ми докажат, че съм неизлечимо луд. Доразвих моя ембрион и го превърнах в нещо, което, видяно отдалеч и в гъста мъгла, прилича донякъде на защита от шантажа, чиято жертва станах. Ли и Лиу ще бъдат първите, на които излагам моя план. И с основание — те са ми крайно необходими. Разяснявам им намеренията си.

Мълчание.

Дори не се усмихват.

А само миг преди това с присъщия смахнат хумор ми демонстрираха автоматичното си сито за пресяване на китове, което прилича едновременно на скакалец и на автомобил от Формула 1, чийто двигател е свален и заместен с педали; обясняваха ми, че само вливащите се в морето реки изсипват годишно в него три милиарда и половина тона минерали, които се трупат там откакто свят светува, което не е никак малко; доказваха ми, че благодарение на не повече от шестстотин милиона машинарии като тяхната за някакви си седем-осем милиарда години ще станат царете на всички известни минерали, а да не говорим за неизвестните.

Но вече не се смеят. Изведнъж престават да се правят на шутове и мигновено се превръщат в методични и пресметливи бизнесмени, каквито умеят да бъдат, когато обстоятелствата го изискват (двамата „струват“ общо близо триста милиона долара).

— Няма да се получи, Франц. Това е най-идиотската измама, която… — Поклащат глава. — Прекалено идиотска, наистина. Няма да се получи.

— Съгласни ли сте, че това е единственият ми шанс?

— Зарежи, Франц. Продай петдесетте си процента от „Белият слон“ на Калтани, прибери двайсетте милиона долара и се омитай.

— По-скоро бих пукнал. Тези мръсници настояват не за петдесет, а за петдесет и един процента. Не са луди и искат да изкарам китайците от играта, преди сами да се включат в нея. Не, нямам никакъв друг избор. И вие трябва да ми помогнете да убедя Миранда. Познавате я, тя ще ви изслуша и може би няма да заповяда моментално да ме накълцат на парченца.

— Ако и тримата не се озовем в Китайско море в компанията на акулите. Франц, дори и да предположим, че Миранда се остави да я убедим, при най-малкия пробив в твоя ненормален план ти ще се окажеш на втора позиция в „Белият слон“, а Калтани — в тази на мажоритарни акционери. Освен това те ще притежават стопроцентово съседното казино и лесно можем да се досетим как ще постъпят — ще обединят двете заведения в едно, от чиито акции ти ще притежаваш по-малко от една четвърт. От този момент нататък лека-полека ще започнат да те съсипват — всичките ти печалби ще отиват за покриването на задълженията към банките и за новите инвестиции, които те несъмнено ще направят в дявол знае какви проекти, така че няма да получиш нито цент в продължение на най-малко трийсет години. И край с Цимбали.

Да не смятат, че ми казват нещо ново? Изобщо не си правя илюзии относно съдбата, която ми готвят Почтените Бизнесмени. Казвам:

— Още една причина, за да се опитам да направя нещо. Тези типове ме измамиха и аз искам да ги измамя на свой ред така, както никой никога не го е правил. И мисля, че намерих начин.

За да разберете мотивите, които ще накарат Ли и Лиу да се включат в прекалено акробатичната combinacione, която им предлагам, трябва да сте наясно, че познавам двамата китайци от Сан Франциско от времето както на моето, така и на тяхното първоначално натрупване на капитали. Тогава им направих услуга, която за малко не ми коства прекалено скъпо. Те натрупаха основната част от сегашното си състояние благодарение на шейсетте милиона долара, които моята природна почтеност им поднесе на тепсия. Когато преди две години се оказах в критично положение, не можаха да ми помогнат поради току-що направените от самите тях инвестиции. Днес случаят е различен, днес те разполагат с предостатъчно средства, за да ми се притекат на помощ. Да оставим настрана сърдечното приятелство, което ни свързва — във финансовата джунгла приятелството не се котира на борсата. Макар че понякога… Тъй че те искрено ме обичат и донякъде се чувстват мои длъжници. Но познавайки ги добре, аз съм по-склонен да смятам, че в крайна сметка ще ги съблазни самата екстравагантност, за да не кажа безумие, на моя план.

Защото двамата поклащат благообразните си глави и отбелязват:

— Преди всичко трябва да поговорим с онова джудже, братовчеда на Миранда. Как го наричаше ти?

Калибан. Който се присъединява към нас в Сан Франциско на 8 март, придружаван, както винаги, от русокосата си съпруга. Той е нервен, подозрителен и същевременно разтревожен — през последните дни е наблюдавал действията на следствения екип на застрахователната компания, пресяващ през сито с фанатично усърдие повече или по-малко обгорелите развалини на „Белият слон“. И когато му разкривам истината, а именно, че пожарът е предизвикан умишлено, че имам доказателство за това, че за нещастие не съм единственият, който разполага с него, и накрая, че се намирам — се намираме — в ужасно шибано положение, върху и без това мрачното му лице се изписва буквално зверско изражение.

— Подозирах нещо такова. През последните дни ти не беше на себе си. Между впрочем, вече се обадих на Миранда. А и крайно време беше да ме информираш по въпроса — започнаха да ме хващат нервите.

Просто невероятно е усещането за опасност, което се излъчва от това човече! По дяволите, наистина съм в кошмарна ситуация, приклещен между Калибан и китайските му работодатели, от една страна, и сицилианските мафиоти, от друга! Ще отпразнувам — ако дотогава съм все още жив, разбира се — двайсет и осмия си рожден ден чак след шест месеца, но няма съмнение, че за възрастта си бия всички рекорди по забъркване във всевъзможни каши!

— Трябваше веднага да ме предупредиш — казва още корсикано-китаецът. — Аз представлявам собствениците на половината казино, тъй че с теб сме на равна нога!

Необходими са ми цели два часа разгорещени препирни, за да укротя гнева му, като на два пъти едва не стигаме до окончателно скъсване на дипломатическите отношения, тоест до незабавното му отпътуване за Макао, за да оглави антицимбалистката съпротива. За щастие намесата на Ли и Лиу успява и в двата случая да ни върне на масата на преговорите с цената на многословни аргументации на китайски, от които не разбирам нито дума.

И днес виждам Калибан, седнал в креслото и подвил, както винаги, миниатюрните си крачета под себе си. Свързал се е с Макао и говори ли говори. През остъклената стена зад него се вижда червеникавият силует на „Голдън Гейт“, обвит в непрекъснато кълбяща се мъгла. Накрая, избълвал целия си гняв, Калибан ме кара да повторя за пореден път най-малките подробности и необходимите етапи на моя бъдещ план за нападение. Не ме прекъсва нито веднъж, все така невъзмутим, и погледът му не се отделя от мен. Приключвам. Той запазва мълчание още десетина секунди и когато най-сетне се решава да отвори уста, то е, за да проговори на китайски. Ли и Лиу му отвръщат на същия език и разговорът им се проточва. И то дотолкова, че накрая не се сдържам и с горчивина отбелязвам:

— В краен случай бих се лишил от дублажа, но не би било зле да ми осигурите поне субтитри.

Ре-белот с Миранда. Във всички значения на термина. Преди всичко, защото се налага — тя е третият ми пореден събеседник — да я запозная най-подробно с всички фази на стратегията ми, изложена първо пред Ли и Лиу, а след това и пред Калибан. Вече зная урока си почти наизуст и си позволявам да го доукрася с допълнителни уточнения и дори с анекдоти. Чиста проба монолог на Терамен[11]. И Миранда, облечена от глава до пети в черно (като че ли в траур в моя чест), ме изслушва най-невъзмутимо. Въпреки че Калибан несъмнено я е подготвил с две-три идеограми по телефона.

Ре-белот и заради това, че в края на експозето си имам право на същите безкрайни словоизлияния на китайски. С тази разлика, че сега събеседниците са четирима и мъчението продължава час и половина, вместо няколко минути като първия път. Както и с тази, че ако тогава само се притеснявах от евентуалната реакция на Калибан, сега изпитвам силна тревога в очакване на заключенията на Миранда.

В действителност умирам от страх. Моментът е от онези, в които предчувстваш, че се решава съдбата ти.

Ли, Лиу и Калибан като че ли забравят за присъствието ми. Но, така или иначе, по някое време три чифта дръпнати очи се впиват в мен и тогава с изумление забелязвам, че в тези на Ли и Лиу се заражда добре познатото ми изражение. И реакцията не закъснява — двамата започват неудържимо да се кикотят. Ала най-изненадващото е, че Калибан на свой ред спонтанно се включва във веселбата.

Тримата буквално се просълзяват от смях. В крайна сметка Ли (или може би Лиу — знае ли човек) успява да артикулира между две хълцания:

— Велик Таликат Цимбали има дяволски изчанчено и пелвелзно съзнание. С други думи, мили ми Франц, ти си може би по китаец от всички нас. Току-що гласувахме и решихме единодушно да пишем до Пекин и да поискаме да ти се даде китайско гражданство.

На следващия ден, 9 март, двайсет и един дни преди изтичането на първия краен срок, даден ми от Калтани — когато трябва да им прехвърля четирийсет и девет процента от собствените си дялове от „Белият слон“, — вземам самолета за Хонконг. Но не сам. Придружават ме двама китайци и половина. Става дума за Ли и Лиу и Калибан, когото не мога да приема за пълноценен китаец. Все пак баща му е корсиканец.

Миранда става:

— Бихте ли ме последвали, господин Цимбали?

Отчаяно търся някакъв знак, който да ми подскаже какво ме очаква, но лицата на Ли и Лиу са херметизирани като батискаф на дъното на Марианската падина. Колкото до Калибан, той се усмихва неизвестно кому, разтеглил аленочервени устни над белоснежни хищнически зъби. Но това, че се усмихва, не означава абсолютно нищо: видях го в Атлантик Сити по време на подбирането на персонала да излива гнева си върху един от крупиетата, решил да демонстрира виртуозността си при манипулирането на заровете Калибан пак се усмихваше, и то със същата тази усмивка, преди със светкавично движение да клъцне лицето му с един от острите си като бръснач нокти. Трима души едва успяхме да го озаптим, а да не говорим колко ни струваше отпращането на крупието.

— Оттук, ако обичате.

Вратата се затваря пред тримата мъже, пристигнали с мен от Сан Франциско. Но не оставам сам — към Миранда се присъединяват две-три от нейните телохранителки, които плътно ме обграждат. Минаваме през няколко стаи и на финала се озоваваме в спалнята.

— Но заповядайте, седнете, вие сте си у дома.

Присядам на края на леглото, докато Миранда директно се изляга на него. Появяват се още телохранителки — сега те стават общо пет. Същинска мобилизация. Действайки на екипи, девойките ни разсъбличат — имам предвид Миранда и мен самия — за отрицателно време.

— Да си жена е предимство, Цимбали. Нима има по-подходящ момент за делови разговор с един мъж от този, когато се любиш с него?

Нямам никаква представа какво са ѝ казали Ли и Лиу на китайски, естествено — за моя план и за шансовете ми да го доведа до успешен край. По принцип, те са я запознали… Изнасям се с подскок върху леглото — но госпожиците телохранителки очевидно не се задоволяват с това че са ме съблекли както майка ме е родила, защото вземат инициативата в свои ръце!

— Важното е да поставиш събеседника си в уязвимо положение — пояснява Миранда. — В един делови разговор това е решаващо.

СЪСРЕДОТОЧИ СЕ, ЦИМБАЛИ! Така, докъде бяхме стигнали? Да, Ли и Лиу навярно са ѝ разказали всичко, което знаят за миналото ми, и може би дори са гарантирали за…

… Ако този път не подскачам, то е не поради липса на желание. Просто имам всички основания да мирувам, да замръзна, да се превърна в паметник. Защото петте мадами изведнъж измъкват коя миниатюрни копринени примки, коя микробръсначи, коя… Накратко, целия набор от инструменти на амбулантните китайски бръснари. И придружавайки всеки жест с целувки и деликатни ласки, действително започват да бръснат онази част от анатомията ми, през която и през ум не би ми минало да прекарам бръснач.

— Да видим за какво по-точно става дума — заявява Миранда. — Най-добре е да започнем всичко отначало. Ще ми обясните отново не защо трябва да ви продам моите дялове, а как възнамерявате да ме обезщетите за отказването ми от един бизнес, който въпреки пожара…

Китайските бръснари обожават да си служат с копринени примчици, за да обезкосмяват клиентите си. Достатъчно е да пристегнеш косъма колкото се може по-ниско в основата и рязко да дръпнеш. Тази техника е особено резултатна, когато човек е почти кьосе. А аз не съм. И то най-вече на онова място. Но ентусиазмът, с който девойките размахват инструментите си, все едно жънат пшеница, ме кара да се въздържам не само от подскоци, но и от каквито и да било движения.

— Наистина е по-добре да не мърдате, Цимбали — прошепва голата Миранда, гарнирайки съвета си с целувка. — И да говорим по същество. Значи откупувате дяловете ми…

— Точно така.

— На коя дата?

— На двайсет и трети февруари, щом договорът за продажба, който ще подпиша с Калтани, ще носи датата 25-и.

Тя отново ме целува и нежно ме гали.

— По-спокойно, Цимбали, че с тези бръсначи много лесно може да си докарате някоя беля… И колко ще ми платите за моите дялове?

— Шейсет милиона.

— И ще спечеля десет милиона?

— Именно. Освен това ще ви изплатя вашия дял от печалбата — ако има такава, разбира се — за първите два месеца след откриването на „Белият… (Докато говоря и когато Миранда не ме целува, продължавам да следя с поглед движението на бръсначите.)… слон“, като приспадна погасяването на задълженията към филаделфийската банка, изчислени върху петдесет месеца.

— Мислите ли, че през първите два месеца ще има печалба?

— Искрено казано, не.

— Което означава, че само срещу десет милиона ще трябва да се откажа от предприятие, за чието създаване спомогнах и което се очертава като изключително обещаващо?

— Тук влиза в действие втората част от моя план, която ще ви донесе несравнимо по-големи печалби.

— При положение, че изобщо се стигне до нея и че сте все още жив, за да я осъществите.

— Ще се постарая да направя всичко възможно. И най-вече да остана жив.

— Ще приема, Цимбали. Отказът би ме принудил самата аз да вляза в конфликт с Калтани. Не е изключено един ден и това да стане, особено ако вземат връх над вас. Но целунете ме, за Бога, та вие не проявявате абсолютно никакъв ентусиазъм!… Ще приема първо по тази причина, а след това и защото вашите приятели от Сан Франциско са на мнение, че сте напълно способен да осъществите успешно една толкова безразсъдна операция…

Един от бръсначите като по чудо се озовава в ръката на Миранда. Тя опира острието му до гърлото ми. Момичетата се отдръпват. Нима ще стоят и ще гледат така, най-безучастно!

— Целунете ме, Цимбали. Не, нямам никакво намерение да оставя бръснача. Изпитвам прекалено силно желание да го използвам. Без приятелите си от Сан Франциско вече щяхте да сте мъртъв. По-страстно… По-страстно, ако обичате. Ето, виждате ли, че можете, когато искате…

Много е просто. Е, почти.

— Бидейки принуден да отстъпя пред шантажа на Калтани, аз трябва да им продам петдесет и един процента от дяловете на Слона срещу двайсет и един милиона.

— За тази цел трябва да откупя дяловете на Миранда. И то всичките. По две причини: първо, защото изискването на Калтани е от 30 март аз да остана единственият им съдружник, което би им спестило прекаленото любопитство от страна на някой друг акционер… и второ (но тази причина, естествено, е неизвестна на Калтани), защото, за да доведа докрай замисъла си, трябва на всяка цена да се изправя сам срещу тях на 4 август, когато ще изпълня обещанието си да им продам и последните два процента.

— За да убедя Миранда да ми продаде своите петдесет процента, купени за петдесет милиона, аз ѝ предлагам да ги откупя за шейсет, което би ѝ донесло печалба от десет милиона. Това, разбира се, не ѝ звучи достатъчно убедително. Но в случай на успех планът ми ще ѝ позволи да спечели несравнимо повече. Тя хем вярва, хем не вярва в това. Ала няма кой знае какъв избор: откаже ли да ми продаде дяловете си, ще ме лиши от възможността да изпълня условията на Калтани и следователно попада заедно с мен под прицела на застрахователната компания. И губи всичко, или почти всичко, като ѝ остава единствено да заведе дело срещу мен, което ще се проточи с години и може би никога няма да приключи, тъй като междувременно Калтани — или самата тя в пристъп на гняв — ще са ми видели сметката.

— Остава (след съгласието на Миранда да продаде дяловете си) един основен проблем — финансирането на въпросната първа фаза. През юни 1976-а, когато започва историята с казиното, аз разполагам с малко повече от осемдесет милиона долара. Да речем, осемдесет и два. След освобождаването на Фезали към тях прибавям още десет от Лихтенщайн и ги докарвам общо до деветдесет и два. От които за покупката на „Белият слон“ плащам петдесет в качеството на „собствени капитали“. Остават четирийсет и нещо (имам и допълнителни разходи, като например хонорарите на Англичанина). И ето че току-що се задължавам да изплатя на Миранда шейсет милиона. Успявам да го направя благодарение на заем от двайсет милиона, който ми отпускат Ли и Лиу. Ще им ги върна на 30 март, веднага щом Калтани ми изплатят двайсетте милиона в замяна на четирийсет и деветте процента, които ще им отстъпя на тази дата.

Както виждате, МНОГО е просто.

Освен с удивителната си простота, първата фаза от моя план се характеризира и със състоянието (изключвам едва забележимата розова следа от бръснача на Миранда върху гърлото ми), в което ме оставя — почти напълно разорен. За да си осигуря все пак някакви средства и да имам поне с какво да живея и да пътувам — и да продължа да плащам на Англичанина, разбира се! — се наложи да ликвидирам всичките си позиции на финансовия пазар, да прекратя всички текущи операции и да продам, например, канадските и австралийските си облигации. Все още не съм опрял до супата на благотворителните организации, но като си помисля, че само преди девет месеца кротко се излежавах под лъчите на ямайското слънце без никакви грижи и с предостатъчно средства, за да живея най-малко триста и петдесет години, има от какво да се чувствам като ударен с мокър парцал по главата.

На 14 март аз, Ли, Лиу и Калибан вземаме самолета за Щатите. Присъствието на Калибан ми е наложено от Миранда.

— Цимбали, не знам дали вашият оригинален, за да не употребя по-силна дума, план ще успее. Съмнявам се. Но ми хрумна идеята, че вие и Калтани бихте могли да бъдете съучастници, чиято цел е да се отърват от злочестите тъпи китайци от Макао. Освен това не бих искала да развалям вълнуващото приятелство, което ви свързва с Калибан. Той ще бъде постоянно до вас и вие ще го държите в течение на всички ваши действия. И ако Калибан случайно установи у вас тенденция да вършите каквото и да било през главата ми, той мигновено ще ви лиши от вашата. Освен това дори Хенри Чанс е съгласен, че братовчед ми е експерт в областта на хазартните игри. Предвид онова, което възнамерявате да направите, двамата с вас имаме интерес „Белият слон“ да бъде възможно най-доходоносен. Приятно забавление, Цимбали.

И ето ме оборудван с един бодигард-шпионин, висок словом и цифром метър и седем сантиметра. Но преди да се хвърля в битката, трябва да реша още един проблем, който ми поставят Сара и децата. Колкото по-далече бъдат от театъра на бойните действия, толкова по-добре. Ли и Лиу:

— Опасяваш се да не би Калтани да им посегнат?

Как да не се опиташ да предвидиш всичко с противници от подобен калибър? Мартин Ял поне не поддържаше цял батальон наемни убийци! Нито пък би изложил на риск живота ми и живота на децата, подпалвайки казиното или която и да било сграда. Не, като се вземе под внимание какво им готвя на братлетата Калтани, рискът от физическа разправа в никакъв случай не е за пренебрегване.

Бих предпочел Сара и децата да напуснат американския континент. В краен случай да заминат поне в Ямайка, или, което би било още по-добре, във Франция, в Сен Тропе. Но не мога да прекарам Хайди през нито една граница. Така че ще останат в Сан Франциско под дискретното попечителство на Ли и Лиу.

Точно в това се опитвам да убедя Сара след завръщането си от Макао. Никак не е лесно. В подобни случаи тя придобива много бързо достойнствата на барутен погреб.

— Искаш да кажеш, че ще ми се наложи да остана тук може би до края на годината?

— Нищо не ти пречи да заминеш за Ямайка, за да се грижиш за скапаните си хотели.

— И да оставя Марк-Андреа и Хайди?

Направо е бясна. За Бога, защо не съм бизнесмен като всички останали? С постоянно местожителство, с офис, със секретарка за закачка, с работно време, с карта за местния кънтри клуб? Защо винаги се хвърлям презглава в най-шибани начинания, които ме карат да се излагам на безразсъдни рискове? (Защо, наистина? И аз това се питам.) И как го правя тоя номер един ден да съм мултимилиардер, а на следващия да се окажа практически разорен?

— На всичкото отгоре имаш наглостта да ми съобщиш, че в момента има опасност за живота на сина ти и на малката австрийка, без да говорим за моя собствен? Франц, понякога ми се иска да ти прережа гърлото.

Господи, и тя ли?! Не мога да отрека, че вдъхвам у жените най-топли чувства. И най-лошото, онова, което докарва Сара едва ли не до истерия, е, че е принудена да отстъпи, че трябва да остане с децата в името на почти майчинската обич, която изпитва към сина ми и малката Хайди. Как би могла да ги изостави, знаейки, че са в опасност? Трябва дори да се откаже, и то може би завинаги, от кариерата си. Бе поискала и бе получила шестмесечен отпуск, който ще продължи с още шест месеца, но без да е сигурна, че до септември всичко ще приключи. Срам ме е заради това, което ѝ причинявам, и заради положението, в което я поставям.

При все това на следващия ден сутринта, 15 март, тя успява да се пребори със себе си и ме изпраща до летището.

— Кои са хората, с които си имаш работа този път? Не е Мартин Ял, нали? Ако продължава така, ще започна едва ли не да съжалявам за него!

— Не, не е той.

— По-страшно ли е?

— Да.

Премрежен поглед под полупритворените клепачи, леко отметната назад глава:

— Ще победиш ли, Франц?

— Без съмнение.

— Тия ги разправяй на друг. Адски те е шубе, нали?

Малко остана да рухна — точно в този момент, там, в не особено чистата зала на поовехтялото летище на Сан Франциско. Изведнъж почувствах смазващата тежест на невероятното нервно напрежение, натрупало се през последните седмици. И перспективата за предстоящите седмици с непосилната работа, която ме очаква, далеч не ми донася облекчение. Прегръщам Сара и дълго я притискам към себе си, молейки я по този начин да ми прости, а може би и да ми вдъхне малко смелост.

— Сара, след това спирам. Каквото и да се случи.

Тя кимва с просълзени очи. Качвам се в самолета за Ню Йорк и отлитам за фронта.

23

30 март, 1977 година. Дванайсет часът на обед.

От едната страна на масата седим аз, Ванденберг, Розен и Марк Лаватер. От другата са се настанили — не братята Калтани, разбира се, които блестят с отсъствието си, не желаейки очевидно да са появяват на официални места — Олифан и още двама мъже, единият от които е бизнес-адвокат от италиански произход. Другият се казва, да речем, Уейсман. Преди няколко минути, докато съвещанието все още не е започнало поради закъснението на Олифан, Джими Розен ми е изпратил по веригата сгъната записка: Уейсман. Подставено лице на Калтани в няколко дружества. Ветеран от Вегас. Казино-мениджър в продължение на петнайсет години. Отнели са му разрешителното. Ненавижда Олифан. Опасен. Както винаги в подобни случаи, смачквам записката и я изгарям в пепелника… пред очите на самия Уейсман, чийто тъмни очила не успяват да смекчат остротата на погледа му.

— Когато кажете, можем да започваме, господин Цимбали — усмихва се Олифан.

Филип Ванденберг изважда от дипломатическото си куфарче документите, удостоверяващи, че по силата на преотстъпването в моя полза от страна на бившите ми съдружници от Макао на дяловете им в казиното, отсега-нататък аз съм единственият собственик на „Белият слон“. Разстила ги върху масата и ги побутва към противниковия лагер. Цари пълно мълчание, докато един след друг Олифан, итало-американският адвокат и накрая Уейсман се запознават с подробностите по сделката ми с Миранда. Първи взема думата Олифан:

— За мен е удоволствие да видя, че бившите ви китайски съдружници са приели офертата ви за откупуване.

— Пожарът ги разтревожи. Това е по-силно от тях — те просто не понасят казината, които горят.

— Но нали ни казахте, че според заключението на вашия застраховател пожарът е възникнал случайно?

Сега е ред на Джими Розен, който представя фотокопия на доклада на следователите от застрахователната компания, както и адресираното до мен на 24 март — тоест преди шест дни — писмо на Джак Гечъл, президент и генерален директор на Getchell & Harkin New Jersey Insurance Company.

В доклада пожарът се определя като злополука (късо съединение, предизвикано от една игрална машина), за която охраната на казиното не носи отговорност. В писмото си Гечъл ме уведомява, че ще покрие, както е и предвидено в договора, всички щети, дължащи се на пожара и на произтичащата от него намеса на пожарникарите. Подчертава, че цялостната оценка на щетите все още не е приключила, но че по всяка вероятност общата сума на компенсациите ще възлиза на около сто и петдесет милиона долара, като междувременно прилага бордеро за превод на седемдесет и пет милиона във филаделфийската банка, благодарение на които можем да започнем възстановителните работи. Олифан:

— До вчера моят клиент, господин Уейсман, се безпокоеше за уреждането на проблемите със застрахователната компания. И ето че сега е спокоен, ако смея да се изразя така.

Поглеждам към Уейсман. Ако се съди по изражението му, той изобщо не се интересува от разговора ни. Който, разбира се, не е нищо повече от комедия. Олифан и съответно Калтани бяха първите хора след мен, които научиха за решението на застрахователната компания. Още повече, че това решение беше условие sine qua non за свикването на днешната среща. Просто спазваме условностите. И макар че никой от насядалите около масата не се заблуждава, всички се преструваме, че става дума за най-обикновена сделка.

След това всичко се развива много бързо. Подписвам договора, носещ датата 25 февруари 1977 г., по силата на който продавам на Уейсман четирийсет и девет процента от дяловете на Слона. Уейсман също го подписва. Получавам чек за четирийсет и девет милиона долара. Приключваме с формалностите. Всичко е наред. Двамата с Уейсман си стискаме ръка. След което, както сме се договорили, Ванденберг и Розен ни напускат. Оставам сам с Лаватер, лице в лице с триото.

Първоначално, веднага след излизане на официалното решение на застрахователите и съответно след определяне на датата и условията на настоящата среща, Олифан се противопостави на присъствието на Лаватер за втората част от сделката. Аз обаче категорично отказах да преговарям в отсъствието на моя френски съветник.

— Нямам тайни от него. Той знае всичко за делата ми. И ако се случи нещо с мен…

— Какво, по дяволите, би могло да ви се случи?

— Ами например, някоя злополука от рода на случайния пожар, опустошил Слона. Лаватер ще присъства.

И той присъства. Ням като риба, но налице. Това изглежда дразни итало-американския колега на Олифан, и то до такава степен, че той се усамотява със зеленоокия адвокат в един ъгъл на стаята и двамата започват да си шушукат. Накрая, изключително спокоен и все така усмихнат, Олифан успява да укроти събеседника си (не мога да отрека, че способността му да убеждава е далеч над средното равнище) и да го накара отново да седне до Уейсман, който не е мръднал от мястото си.

— Да приключваме, господин Цимбали. Вие получихте четирийсет и девет милиона долара в замяна на четирийсет и девет процента от „Белият слон“. Остава ни да осъществим две операции: вашето неотменимо обещание за продажба на още два процента на 4 август, от една страна, и от друга, превеждането от ваша страна на трийсет милиона в Панама, в банка…

Правя всичко възможно, за да изиграя най-искрено недоумение.

— Трийсет?

Усмивка на Олифан.

— Защото в рамките на договореностите, които постигнахте с… Знаете с кого…

— С братята Калтани, за да сме съвсем наясно.

Намигвам на Марк.

— Страхотни негодници, между другото. Само да им беше видял мутрите.

— Да, така изглежда — отвръща невъзмутимо Марк. — Казаха ми, че нямало по-големи обесници от тях.

Олифан изобщо не реагира, по-усмихнат от когато и да било. Бих се заклел, че той също се забавлява. Но явно не и неговото приятелче адвокатът, който започва да се мръщи.

Колкото до Уейсман, той все така витае някъде из облаците.

— Без имена! — казва приятелчето.

Олифан продължава, сякаш нищо не се е случило:

— Та, както казах, според постигнатите договорености след официалното подписване на договора, вие ще възстановите на купувача разликата между официалната и реалната цена. Официалната цена е петдесет и един милиона, реалната двайсет и един милиона, а разликата — трийсет милиона. Господин Цимбали, в действителност днес вие получавате, но вече неофициално — деветнайсет милиона и ще получите още два милиона, когато изпълните неотменимото си обещание за продажба на допълнителните и последни два процента, благодарение на които моят клиент господин Уейсман ще стане мажоритарен акционер на казиното, наречено „Белият слон“.

И всичко това бива избълвано на главозамайваща скоропоговорка. Наистина няма съмнение — той също се забавлява. Нежно измърквам:

— Не съм съвсем съгласен. Искам двайсет милиона още сега и един на 4 август.

Имам сериозно основание да настоявам за това — Ли и Лиу са ми приятели, но не мога да си позволя да ги накарам да чакат двайсетте си милиона, които ми заеха, за да мога да уредя сметките си с Миранда. И без това повече от приятелски жест бе, че не ми поискаха лихва (предложих да им изплатя в качеството на такава един милион на 4 август, но те отказаха).

— И дума да не става! — изръмжава приятелчето на Олифан. — Деветнайсет сега и два на 4 август.

Кимвам на Марк. Той отваря дипломатическото си куфарче и изважда сандвичи със сирене и шунка и един термос с кафе. Пояснявам:

— Няма да излезем оттук без тези двайсет милиона. Разполагаме с предостатъчно време. Какво предпочитате, Олифан, шунка или сирене?

Този път Олифан отвежда приятелчето си в ъгъла на стаята. Шушукане. Връщат се на масата.

— Съгласни сме за двайсетте милиона — казва Олифан.

Но имам усещането, че дори той започва да губи търпение. Несъмнено съм отишъл малко по-далече от необходимото. Останалата част от операциите приключва без инциденти. Подписвам обещанието за продажба на 4 август на двата допълнителни процента, но при условие, че „Белият слон“ действително ще бъде открит на 4 юни, както е предвидено. Уреждам с Олифан подробностите по превода на двайсет и девет милиона долара по шифрована сметка в една банка на Бахамските острови, откъдето те несъмнено ще заминат за Панама или за някой друг данъчен рай. И този път наистина приключваме.

Двамата с Марк си тръгваме първи. Срещата се проведе в един нает за деня апартамент в хотел „Дрейк“, намиращ се на ъгъла на Петдесет и шеста улица и Парк Авеню. До „Пиер“ няма и километър. След около двеста метра питам Марк:

— Ти разбра ли защо исках да присъстваш?

— Олифан?

— Да. Какво е впечатлението ти?

— Странно. Как да ти кажа… От него се излъчва нещо като пълно безгрижие, почти непукизъм, което е доста необичайно за съветник на фамилия. А и ти помогна на два пъти — като убеди другия адвокат, че мога да остана, и най-вече при уреждането на въпроса за получаването на двайсет, вместо на деветнайсет милиона. Без него блъфът ти нямаше да мине. Независимо от сандвичите и кафето.

Олифан вече ми се е притичвал на помощ по време на срещата в Харисън, убеждавайки Калтани, че могат да приемат трите ми условия, без да се излагат на рискове. Марк продължава, донякъде разсъждавайки на глас:

— Бих казал, че непукизмът му е непукизъм на човек, който знае, че ще пукне от рак или от някоя друга неизлечима болест. Или пък играе някаква странна, необяснима игра… Тъй или иначе, просто не виждам какво цели.

— Може би има някаква връзка с Корбер и Южна Африка.

Хващам Марк за ръката, за да го накарам да спре.

— Марк, онзи банкер метис в Кейп, Балтазар. Той трябваше да влезе в контакт с Розен в случай, че открие нещо за Олифан…

На път за „Пиер“ изминаваме двайсетина метра по Мадисън Авеню, след това свиваме вляво. Също вляво от нас, на отсрещния тротоар, е „Тифани“. Застивам на място.

— Поисках от Балтазар да ми съобщи дали Олифан случайно не се готви да емигрира окончателно при гражданите банту без скъпата си съпруга, родом Калтани, но може би с малко джобни пари, заети от шуреите му. А Балтазар не отговаря и това започва да ми дотяга.

— И би искал да отида да го пораздрусам.

— Да. Но преди това ще отидеш в Лондон, при Турчина. Познаваш Турчина. Приятел ми е, но на света не съществува по-страшна гадина. Ако при Балтазар има нещо гнило, което може да го застави да си отвори устата, в случай че по един или друг начин му го напомниш, Турчина не може да не го знае. Тъй че отскочи до Лондон и питай Турчина как можем да накараме Балтазар да пропее. И оттам заминаваш за Кейп.

Пресичам улицата, по която вървим — Петдесет и седма източна.

— И кажи на Турчина, че ще му платя догодина, като ще му превеждам по сметка десет процента от всяка сума, за която ми бъдат предоставени неопровержими доказателства, че Олифан е прехвърлил от Щатите в Южна Африка.

— Ако е прехвърлил един милиард, здравата ще се озъбиш.

— Олифан не е могъл да открадне един милиард от Калтани. Ако изобщо е откраднал нещо. Ела.

Влизам в „Тифани“ и питам дали случайно нямат на склад слон от масивно злато. И сфинксът би завидял на невъзмутимостта им.

— С какви размери, господине? Разпервам ръце като моряк, който сигнализира на колегата си от друг кораб, после ги събирам, докато дланите ми се докоснат. И накрая с палеца и показалеца на едната ръка им показвам колко голям слон искам — два сантиметра и половина.

— Намира ли ви се такова нещо?

Намира им се.

— А същият, но от диаманти?

Могат да ми го доставят след четири дни. Оставям визитната си картичка и чек за сто хиляди долара или близо една пета от всичко, което ми остава. Излизаме от другата врата, към Пето Авеню.

— Да не си решил да носиш обеци? — любопитства Марк.

— Златният е за Уте Йенсен в Лондон. Тя ще убеди гаджето си, тоест Турчина, да ми направи услугата, за която го моля. Дори и да се наложи да му дръпне един пердах с тая цел. Другият е за Сара. Марк?

— Да?

— Внимавай, когато пристигнеш в Кейп. Не знаем каква игра играе Олифан. Въздържам се самият аз да замина за Южна Африка, тъй като се опасявам, че Калтани са наредили да ме следят. Не е изключено да го направят и по отношение на теб.

— Добре.

Приближаваме „Пиер“. Чувствам се добре, някак лек, преливащ от енергия. Иде ми да танцувам, както танцува името ми.

— Марк.

— Ммм?

— Ще победя.

24

Април, целият месец май и значителна част от юни. Общо почти три месеца на размисъл и изчакване. През които от време на време правя кратки посещения в „Белият слон“ и в Сан Франциско, където Ли и Лиу умножават многократно взетите от самия мен предпазни мерки, обграждайки малкото ми семейство с истинска преторианска гвардия — навсякъде щъкат типове с дръпнати очи, сякаш около моите хора са заели кръгова отбрана всичките шейсет хиляди китайци, живеещи в Сан Франциско.

Ли, Лиу, Калибан и Марк Лаватер единствени са в течение на подготовката на онова, което наричам моя шедьовър на измамата. Калибан често ме придружава, когато отскачам до Сан Франциско, но не само заради нареждането на Миранда да не се отделя и на милиметър от мен, а и защото тримата с Ли и Лиу са се сприятелили и кроят планове да започнат съвместен бизнес, както и ще направят по-късно.

Периодът от началото на април до 20 юни е за мен преди всичко период на подготовка. На бавна, методична и най-вече строго секретна подготовка, включваща разработването на множество изключително сложни механизми, които, естествено, изискват съблюдаването на пълна тайна.

Това предполага и два вида пътувания — онези, за които могат да узнаят всички, включително Олифан и братята Калтани. И останалите. За последните не използвам обичайния транспорт, защото много лесно мога да бъда проследен. Обръщам се за съдействие към моя стар приятел Флинт, пилота от Палм Бийч, станал милиардер до голяма степен с моя помощ, тъй като именно благодарение на мен успя да натрупа луди пари, създавайки „Сафари“ върху територията на бившите мочурища, които притежаваше във Флорида. И той тутакси предоставя на мое разположение самолета си и самия себе си.

Посещения в Слона, кратки престои в Сан Франциско и подготовка. И още нещо, характерно за този период — срещи.

След подписването на договорите на 30 март в продължение на десет-дванайсет дни не се случва абсолютно нищо. Възстановителните работи са подновени, на всеки квадратен милиметър от „Белият слон“ кипи неистов труд и се очертава на 3 юни вечерта да сме напълно готови за официалното му откриване на следващия ден. Тъй че всичко върви добре. Освен за Хенри Чанс. Вечерта на 30 март го информирах за смяната на съдружника.

— Уейсман? Във Вегас познавах един Ейби Уейсман. Черни очила, петдесет и пет годишен, тънки устни и почти никога не говори.

— Точно така.

— В такъв случай, господин Цимбали, смятайте, че нямате повече казино-мениджър. Напускам.

— И дума да не става.

— Уейсман е подставено лице.

— Знам. Както знам и кой стои зад него. Но аз имам нужда от вас, Хенри, имам отчайваща нужда от вас.

— Съжалявам.

Часове наред излагам всевъзможни доводи, намеквам му, че се надявам на бързо подобряване на положението — не уточнявам, разбира се, в какво ще се състои въпросното подобрение, нито пък споменавам нещо за плановете си. Умолявам го. Защото действително имам жизненоважна нужда от един успешно функциониращ Слон и от тази гледна точка Чанс ми е крайно необходим. Накрая той ми прави лека отстъпка.

— Три месеца, господин Цимбали. Три месеца от момента на откриването. След което заминавам за Вегас или за Монте Карло.

Не го и моля за повече. Значи до септември. А до септември, едно от двете: или ще победя дракона Калтани, или от мен ще остане само пепел.

По същото време се случва и един доста неприятен инцидент, намерил първоначално израз под формата на във висша степен официално писмо от някакво австрийско министерство, в което господин Франц Цимбали се приканва да предаде на компетентните власти малката Хайди Мозер, и то колкото се може по-скоро. Изсумтявам in petto: „Да пукнат дано!“ и хвърлям писмото в кошчето. Имам си други грижи, а отношението ми към тиролката не се е променило ни най-малко, или ако се е променило, то тогава е в драстично противоречие с разбиранията на властите във Виена — нямам никакво намерение да се разделям с нея, още повече че Анна, нейната настойничка, напълно споделя вижданията ми по въпроса. Но си правя сметката без кръчмаря, тоест, без да взема под внимание пословичния административен инат. Десет дни след получаването на писмото, в „Пиер“ се явява един цивилен американски полицай. Той носи вехт шлифер, обуща на изкопния и непрекъснато смуче един угаснал фас.

— Идвам по повод на австрийското момиченце. Трябва, тъй да се каже, да я върнете.

— Тя не е тук.

— А къде е?

Обяснявам, че, тъй да се каже, отсъства. Но ако иска да пребърка чекмеджетата… Той прави обиколка на апартамента, като надзърта дори под леглата, в гардеробите и в баните.

— Няма я, значи?

— Току-що ви казах това.

Той продължава да смуче фаса си и в ъгълчетата на устните му се процежда малко никотин, примесен със слюнка. Гадория!

— Лично на мен — промърморва той, — изобщо не ми пука за туй австралийче…

— Австрийка.

— Все едно, тъй да се каже. Но законът си е закон. Върнете ли малката, ш’си спестите неприятностите. Не я ли върнете, ш’си имате неприятности. Щото аз, тъй да се каже, съм натоварен с разследването. Няма ли да ми кажете къде е?

Бих отказал да му кажа дори да приличаше на Робърт Редфорд. Но външността и държането на това четвърторазредно ченге далеч не разрешават проблема. Цялата тази история ми се струва просто гротеска. А е и крайно време да приключа с нея и още същия ден вземам решението си, основаващо се на обичта, която изпитвам към това дете.

— Джими, искам да осиновя Хайди. Официално. Направете необходимото и се осведомете за постъпките, които трябва да се предприемат. И НЕ МИ КАЗВАЙТЕ, ЧЕ НЕ Е ЧАК ТОЛКОВА ЛЕСНО!

— Не трябваше да затръшвате вратата под носа на хората от генералното консулство. Досието, което са съставили за вас, не е от най-ласкавите — нямате постоянно местожителство, не сте женен и ръководите казино…

— А нямат ли нещо и за трафика ми на наркотици? Излиза, че съм мафиот, така ли?

— За един съдия, живеещ вдън тиролските чукари и осведомен от хората, които изхвърлихте на улицата…

— Джими, искам да осиновя Хайди. Отдавна мисля по този въпрос. Тъй че действаме. Сигурен съм, че Анна Мозер ще се съгласи. Хайди и Марк-Андреа също. Нападай!

Затварям телефона. И без това отделих прекалено много време на тази подробности. Англичанина ме чака. Денят е 16 април.

За да осигури дискретност на срещите ни, той чисто и просто на свой ред се настанява в „Пиер“ и двамата се преструваме, че не се познаваме. Предпазни мерки, които намирам за смешни, но той държи на тях.

— Става дума за Валхер. Валхер е бивш приятел на Карл-Густав Бау…

— Известно ми е кой е Валхер. Искам да знам преди всичко дали е съучастник, или не в отвличането на Баумер. Да, или не?

Двоуми се. Предчувствам, че ще ми отговори: не е чак толкова лесно.

— Не е чак толкова лесно — отговаря ми. — Вече два месеца го следим по петите. На два пъти ходи до Насау, където и двата пъти се срещна с един и същи банкер, който се казва…

— Не ме интересува.

— Една от срещите се проведе в хотелска стая, където на някого му бе хрумнала чудесната идея да монтира подслушвателна уредба. Пълният запис…

— Който казва какво, в най-общи линии?

— Че Валхер има два милиона долара на шифрована сметка.

— Може да ги е наследил или да ги е спечелил на румънска канаста.

— Или пък да ги е източил от касите на своята банка. Но той не е извършил нищо такова. Ако си бяхте направили труда да прочетете преписа от разговора му с банкера, щяхте да забележите, че в един момент Валхер казва: „Тези пари спят вече две години и половина…“ — и заявява намерението си да вкара в действие капитала си. Две години и половина, господин Цимбали. Пресметнете — връщаме се към октомври 74-а.

Това ми напомня нещо. Англичанина се усмихва.

— Именно през октомври 74-а Баумер изчезва, за да се появи след това в Насау. На 14 октомври 74-а Валхер на свой ред заминава за Насау, за да се опита, както сам твърди, да вразуми Баумер. Според мен той се е възползвал от това пътуване, за да си открие шифрована сметка. Валхер е банкер, а нито един банкер не би оставил два милиона долара да спят по сметка, без да се опита да ги умножи. Освен ако няма основателни причини за това.

— Кога се е провел разговора между Валхер и неговия банкер от Насау?

— На 2 април.

Сиреч в събота, един ден след като подписах договора за преотстъпването на четирийсетте и девет процента. Съвпаденията започват да стават повече от очевадни.

— Друго нещо — продължава Англичанина. — Съвсем случайно се оказа, че личният телефон на Валхер се подслушва. На 30 март вечерта Валхер получава много интересно телефонно съобщение. И много лаконично. Ето буквалният препис от него: „Ерни? Обажда се Ейби. Исках просто да ти съобщя, че всичко е уредено. Доскоро.“ Веднага се заехме със задачата да установим кой би могъл да бъде този тъй немногословен Ейби. Наложи се да преровим картотеката си и да се върнем с цял месец назад — на 12 април Валхер е вечерял с някой си Ейби Уейсман. Това име говори ли ви нещо, господин Цимбали?

Кимвам утвърдително. И още как! Англичанина и екипът му ни бяха предоставили вече солидна предварителна информация. Сега за мен е съвършено ясно, че Валхер е бил съучастник на Калтани в отвличането на Карл-Густав. И това не е единственото заключение, до което стигам: изплащайки двайсет и пет милиона долара на братята Калтани, аз неволно бях ощетил законните наследници на вуйчо Карл-Густав — сестрите Мозер. И следователно Хайди. Която, както и сестрите ѝ, отсега-нататък има пълното основание да даде всички ни под съд! Накъдето и да се обърна, навсякъде съм се насадил не на пачи, а направо на щраусови яйца! Ама че бъркотия!

Марк отсъства три седмици. Вярно, от време на време ми телефонира, за да ме държи в течение на действията си първо от Лондон, после от Париж. След това — мълчание, както и се бяхме договорили. От предпазливост.

Връща се в Ню Йорк на 20 април. Достатъчен е един поглед, за да разбера, че резултатите са налице. Той изчаква да останем сами в колата, с която се прибираме от летище „Кенеди“ (самият аз пристигам от Европа). Това, което има да ми казва, се съдържа в малко думи, но затова пък точно онези, които очаквах: — Олифан превежда пари в Южна Африка от години. До момента общата сума възлиза на около четиринайсет милиона долара. Процедурата по прехвърлянето е изключително сложна. Всичко е организирано така, че да остане в пълна тайна. Франц, покрай теб привикнах да използвам някои доста впечатляващи акробатични номера при прехвърлянето на капитали, а и навремето, когато храбро отстоявах интересите на френското министерство на финансите, им се нагледах достатъчно. Но досега не се бях сблъсквал с подобно нещо. А за да разберем колко от тези четиринайсет милиона принадлежат действително на Олифан и колко си е докарал на гърба на Калтани, биха ни трябвали години. И съдействието на самите Калтани, разбира се.

— Важното е, че вече разполагам със средство за натиск върху Олифан.

— Да, така е. Донесох и няколко категорично уличаващи го документи. Балтазар изплю всичко, което знаеше, и вече ни мрази до дъното на душата си — теб, Турчина и мен.

— Ролята на Корбер?

— Именно той се грижи за интересите на Олифан. Двамата са съдружници в доста фирми, които официално се водят на името на Корбер. Ако съобщиш на Калтани и една десета от това, което научих, можеш да смяташ Олифан за покойник. Държиш го в ръцете си.

Треперя от възбуда до такава степен, че предпочитам да отбия и да спра на аварийното платно. В състоянието, в което се намирам, като нищо бих могъл да предизвикам верижна катастрофа. А и без това си имам предостатъчно неприятности. Но няма съмнение, че един от главните механизми, който ще задейства моята машинация, е вече налице. Марк пита:

— А ти докъде я докара с твоите изпълнения?

Това, което той нарича изпълнения, а аз — подготовка, върви по план. Запознавам го накратко с положението на нещата. Споглеждаме се, докато колата се тресе от въздушните завихряния, предизвикани от префучаващите покрай нас автомобили. Пазя много ясен спомен за първата ми среща с Лаватер — беше през лятото, през юли 70-а, доколкото си спомням. Чухме се по телефона и аз, без никога да съм го виждал, му определих среща на площад „Трокадеро“ в Париж. Самият аз пристигах от Кения, надут като хлапак — какъвто и бях всъщност — от първите си успехи. Оттогава Марк Лаватер е бил винаги до мен. Той се усмихва.

— Излишно е да се правим на интересни. Доколкото разбирам, всичко е готово. Искрено казано, не вярвах, че ще се получи. Но фактът си е факт. Кога ще влезеш в контакт с Олифан, за да му сервираш новината?

— Ще изчакам до последния момент. Не искам да му оставя време да се опомни.

„Белият слон“ отваря вратите си на 4 юни. И още от първите дни успехът е потресаващ. За него спомагат доста фактори, като се започне от самия пожар и се стигне до многократните ми появи на телевизионния екран, придружени с разказа за драматичните моменти, които изживях заедно с Марк-Андреа и Хайди. На 15 юни самият Хенри Чанс благоволява да се съгласи, че казиното, което ръководи, е на път да бие всички рекорди. Създадената от него организационна структура действа безотказно — само в Ню 271 Йорк той открива три представителства, които играят ролята едновременно на банкови филиали и на туристически агенции: достатъчно е всеки потенциален клиент да депозира хиляда долара (вземани тутакси на отчет от компютърния терминал), за да бъде кредитиран в равностойността им в жетони на Слона, намиращи се на негово разположение в Атлантик Сити, като при това му се предлагат безплатно пътуване, храна и напитки. При депозит от десет и над десет хиляди долара, играчът не плаща и хотел. Подобни представителства биват открити във всички по-значителни американски градове, както и в Монреал (с тенденция към разширяване на мрежата във всички големи световни столици).

Остава прословутата картотека на Чанс, в която той вписва може би от двайсет и пет години насам имената на всички играчи на едро от двете полукълба: „Господин Цимбали, самият аз ще ви гарантирам крайния успех в деня, в който видя тези играчи в моето казино.“ За въпросните V.I.P. клиенти той е съставил отделен план — те биха могли да се настанят било в един от апартаментите на Слона, било в някой от пищните хотели в Манхатън, като във втория случай е предвидено луксозно обзаведени хеликоптери да осъществяват совалката между Пето Авеню и Boardwalk в Сити. Дори нещо повече — всяка петъчна вечер играчите от Запада ще имат на свое разположение един боинг 747, нает от казиното и носещ емблемата на „Белият слон“, който ще излита от Лос Анджелис… с междинно кацане във Вегас. Върхът!

Имам, разбира се, пълно доверие в професионалната компетентност на Хенри Чанс, но за разлика от Калибан, който изцяло го подкрепя, от време на време се питам дали не бърка, като прилага методи, оказали се досега ефективни единствено във Вегас. Не бърка. И получавам доказателство за това през първите дни на юли. Самолетът на Флинт, с който се връщам от поредното си „дискретно пътуване в рамките на подготовката“, каца възможно най-тайно на летището в Нюарк. Този път отсъствам малко повече от седмица (но за сметка на това забивам последния пирон в скелето на моята измама) и първата ми грижа е да телефонирам на Чанс, за да разбера как вървят нещата. Той отговаря на въпроса ми с въпрос:

— Каква годишна печалба трябваше да носи Слона според предвижданията ви?

— Към осемдесет милиона долара.

— Добавете петдесет процента отгоре. Те са тук.

ТЕ, сиреч играчите на едро. За първи път от наемането си боингът в продължение на две последователни седмици прелита над големите американски прерии буквално претъпкан с клиенти. Сред тях има дори японци и китайци от Хонконг, способни за три дни да се разделят с един милион долара. Без да говорим за няколкото принца от Близкия изток!

Решавам да си дам едноседмична почивка в Сан Франциско. Междувременно Джими Розен ми съобщава, че е успял да стопира процедурата, предприета срещу мен от австрийската държавна администрация, и да издейства от един съдия разрешение, поставящо временно Хайди под мое попечителство. Така че оставам в Калифорния повече от предвиденото. Връщам се в Ню Йорк на 22 юли, тринайсет дни преди договорената за 4 август среща с Калтани, когато трябва да изпълня обещанието си за продажба на последните два процента. Англичанина ме чака в „Пиер“. Той следи Олифан от месеци и ме уверява, че всеки момент мога да го хвана за гушата. Но аз решавам да изчакам още малко. Казвам на Англичанина:

— Идеалният случай би бил да се видя с Олифан на публично място, където срещата ни би минала напълно незабелязано. Не искам да излагам живота му на опасност.

Усмивка.

— Нищо по-лесно от това, господин Цимбали. Отново по щастлива случайност сме в течение на разписанието на нашия човек, който най-редовно го съобщава на секретарката си. Имате ли предпочитания за деня?

— Понеделник 1-ви, вторник 2-и, сряда 3-и.

Тоест три, два, един ден преди да се озова лице в лице с Калтани. И по силата на обстоятелствата три, два, един ден преди началото на онова, което, в интерес на истината, може да бъде наречено по няколко начина: моят дълбоко личен завършек на една операция, която започна на 14 юни 1976 година, когато съобщих на Филип Ванденберг, че искам да си купя казино; моята атака, или още по-точно последната мазка върху моя шедьовър на измамата, над който се трудя вече двайсет и пет седмици.

14 юни 1976 г. — 4 август 1977 г. Точно тези дати биха могли да бъдат изписани върху надгробния ми камък с формата на слон, ако в отбранителния ми план се получи дори и най-малка засечка. Пресметнах: това прави четиристотин деветдесет и шест дни. Англичанина преглежда записките си и отбелязва:

— Според мен най-добре би било това да стане във вторник, 2 август. Както знаете, Олифан е меломан, но той е също и колекционер на съвременна американска живопис. В понеделник, 1 август, в Музея на модерните изкуства се открива изложба, която, ако се съди по предварително установеното му разписание, той възнамерява да посети на следващия ден. Ще бъде там към пет часа.

— Аз също.

— Колко време ви е необходимо да останете насаме с него?

— Най-много четвърт час.

Но срещата ни не продължава дори и толкова. Денят е вторник, 2 август, и часът е почти пет и половина, когато Олифан, предшестван от един от сътрудниците на Англичанина, се появява на четвъртия етаж на „Мома“. Когато ме вижда, той леко повдига вежди, едва ли не развеселен. И това е и ще остане единственият признак за удивлението му.

— Не съм особено изненадан, господин Цимбали. Очаквах нещо подобно.

През следващите четири-пет минути той ме слуша, извил устни в странната си полуусмивка и без нито веднъж да ме прекъсне, докато му обяснявам какво знам за него и какво очаквам от него в замяна на мълчанието ми. И продължава да мълчи дори след като приключвам експозето си. Най-сетне поклаща глава.

— Не знам какво сте подготвили, господин Цимбали, но няма съмнение, че сте поели огромни рискове.

— Това си е моя работа.

За миг се поколебава, после пита:

— И искате също да видите сметката на Ерни Валхер?

— След като веднъж съм започнал, ще карам наред. Остават ви пет секунди, за да вземете решение.

Той прихва да се смее с поглед, обърнат донякъде и към потайните кътчета на собствената му душа, сякаш се присмива на самия себе си — в частност, и на глупостта човешка като цяло.

— Но аз вече съм го взел, господин Цимбали. А вие как мислите? Веднъж вече ви предупредих на 18 септември миналата година, когато бяхте у дома. Пак аз ви казах за Корбер. Подадох ви въжето, за да ме обесите, изчаквайки да видя дали ще проявите достатъчно ловкост, за да го хванете. Необходимо ли е да ви казвам повече? Не знам до каква степен ненавиждате Калтани, но в това отношение не можете да стъпите дори на малкия ми пръст. Разбира се, че приемам всички ваши условия. Колкото до Валхер, нищо по-просто — мога веднага да ви предоставя доказателствата, които ви липсват. Нямам представа как възнамерявате да се разправите с него, но както и да постъпите, знайте, че той напълно ще си го е заслужил — идеята да се елиминира Баумер беше негова.

И ето че изведнъж става необичайно словоохотлив и изпитвам усещането, че е готов да ми разкаже цялата история, от край до край. Но сега не му е нито моментът, нито мястото. Прекъсвам го. Най-лошото, което би могло да се случи четирийсет часа — та дори и по-малко! преди решителната ми среща с братята Калтани, е те да научат за срещата ми с Олифан. Самият той се съгласява с това и пита:

— Какво сте предвидили относно, да я наречем, моята изповед?

Още тази вечер той лично ще я запише на касети. Утре в четири някой от хората на Англичанина ще отиде да ги вземе и ще ги предаде на една рота машинописки, които ще направят препис на записа. В девет и половина Розен и Ванденберг ще бъдат в кабинета му и ще му предадат копия на касетите и на машинописните текстове.

— Ще прослушате касетите, ще изчетете текстовете и ще внесете допълненията и поправките, които моите съветници сметнат за необходими. Ще подпишете текстовете. Официален повод за посещението на Розен и Ванденберг — последно уточняване на документите, които аз и Калтани ще подпишем на следващия ден, 4 август…

Веднага щом Розен и Ванденберг — проверили най-щателно всичко и получили подписаните самопризнания — ми съобщят, че всичко е наред, той, Олифан, е свободен да напусне Съединените щати и да замине закъдето пожелае, например за Южна Африка при приятеля си Корбер. Като се надявам, че Калтани няма да успеят да го открият. Олифан кимва отново с усмивка. Вярно, че има нещо ирландско в очите му — някаква поетична и изпълнена с хумор лудост, граничеща с жестокост.

— И да не присъствам на срещата в четвъртък? Изключено. Първо, защото има голяма вероятност Джос и Лари да заподозрат нещо, установявайки отсъствието ми. Мамя ги повече от петнайсет години и говоря от личен опит, повярвайте ми. Освен това имам и още една причина да остана — искам да разбера какво сте им подготвили. Просто умирам от любопитство. Опитах се да си представя как бих могъл да ви помогна да се измъкнете от капана, в който самият аз допринесох да попаднете. Опитах се да се поставя на мястото на Лаватер, на Лупино, на Ванденберг или на Розен. Какво бих ви посъветвал да предприемете? Така и не стигнах до задоволителен отговор. При все това ми се струва, че вие сте намерили изход от положението. И сега искате да пропусна такова зрелище? Да се лиша от възможността да видя моите скъпи шуреи, тия долни негодници Джос и Лари най-сетне смазани? За нищо на света, господин Цимбали. Всъщност аз се моля за успеха ви.

Малко преди обяд на следващия ден, сряда, 3 август, Ванденберг и Розен пристигат в „Пиер“. Всичко е минало така, както бе предвидено. Предават ми записаната на касети, преписана на машина и подписана „изповед“ на Олифан. Междувременно са прибрали оригинала на сигурно място и носят само едно копие от нея. Нищо не липсва — за първи път имам пред себе си цялата действителна история на „Белият слон“: от първоначалното предложение за закупуването му за един милион долара, направено от Олифан на Баумер и категорично отхвърляно от последния до намесата на Валхер, през отвличането на Баумер (извършено от онзи от наемниците на Калтани, когото наричам Миши очички) и смъртта му (случайна, но безусловно предвидена за по-късен период) до закупуването на хотела от Калтани под прикритието на фиктивно дружество и препродажбата на същия този хотел на лицето Цимбали…

След това идва ред на първите признаци на безпокойство, които проявяват Калтани и Валхер, когато установяват присъствието в моя лагер на малката Хайди Мозер. Тъй като точно появата на Хайди изиграва ролята на детонатор. Розен:

— Франц, Валхер бие тревога по време на първото ви разследване, извършено от Лаватер. Той изпада в паника, когато разбира, че задържате Хайди при себе си и че сте заминали за Австрия, за да се срещнете с останалите сестри Мозер. Валхер нямал представа какво знае Анна, с която Баумер се е срещнал известно време преди да бъде отвлечен. Той и Калтани решили, че се готвите да поемете защитата на Хайди и на сестрите ѝ, разкривайки на полицията цялата машинация. Трябвало е да ви заставят да млъкнете, но от убийството ви нямало да има никаква полза, тъй като предполагали, че доста хора от обкръжението ви са в течение на случая. Не, налагало се на всяка цена да си осигурят съучастничеството ви в измамата…

— И оттук стигаме до пожара.

— Който е бил подготвен от специализиран екип, пристигнал от Чикаго. Двама души, на които, благодарение на Олифан, разполагаме ако не с имената, то поне с координатите, тъй че няма да бъде много трудно да установим самоличността им. Но пожарът е бил изчислен така, че да не ви застраши физически. Искали са да ви поставят в положение, в което да не можете да разкриете истината, без самият вие сериозно да се компрометирате. Което, разбира се, не би им попречило да ви елиминират, в случай че продължите да упорствате.

Вече споменах, че малцина са онези, които са запознати с подробностите около моята Голяма Измама, насрочена за следващия ден, 4 август. Розен, Ванденберг и Лупино не са посветени в тайната, тъй като несъмнено биха се противопоставили на един толкова безразсъден ход. А и, така или иначе, при подготовката му нямах нужда от тях.

Затова и като юристи настояват напълно логично самопризнанията на Олифан да бъдат предадени на полицията. Като същевременно признават, че опашатите лъжи, които двамата с Марк сервирахме на следователите на застрахователната компания, наистина ще ни създадат известим проблеми. Но Ванденберг е намерил разрешение.

— Вашите застрахователи няма да спечелят нищо, ако ви дадат под съд. Ще направя всичко възможно да ги убедя да се съгласят на сделка. Заедно ще заявите, че сте действали съвместно с едничката цел да заложите клопка на Калтани. Със самопризнанията на Олифан…

И започва да излага довод след довод. Слушам го с половин ухо, по-скоро от учтивост. В действителност, с течение на времето и с бавното наближаване на мига, в който ще се изправя отново пред Почтените Бизнесмени, обзелото ме нервно напрежение все повече се изостря. Готвя се за тази битка от двайсет и пет седмици и вече никой не е в състояние да ме накара да се откажа от нея — прекалено късно е. Освен това съм убеден, че моето решение на проблема е най-доброто от всички, които биха могли да ми предложат. И накрая, колкото и странно да звучи, не искам главата на Олифан, независимо каква роля е играл във всичко това. Той ми помогна по свои дълбоко лични съображения. Въпреки всичко продължавам да изпитвам симпатия към него и едновременно е това нещо като състрадание. Достатъчно ми е, че разполагам със самопризнанията му — които ще използвам единствено в случай че утре се проваля — и че съм го неутрализирал, лишавайки Калтани от техния най-лукав и по-опасен дори от самия мен съветник.

За трети или четвърти път отговарям на двамата си нюйоркски съветници, че държа на първоначалното си решение — и дума да не става, че ще използвам изповедта на Олифан. Филип Ванденберг си тръгва пръв, прикривайки яда си с обичайната си ледена учтивост. Джими Розен ме оставя на свой ред, взирайки се до последния момент в очите ми. Макар и да няма ни най-малка представа за истинските ми намерения, той знае, че в близките двайсет и четири часа ще предприема най-големия и несъмнено най-безразсъдния удар в живота си. И не ми се сърди, че съм го държал в неведение. Стиска ми ръка и се усмихва.

— Успех, Франц. Или по-скоро merde, както казвате на френски.

След което започва своего рода рицарско бдение[12]. При мен остават само Лаватер и Калибан. Разговаряме на френски чувствайки се пришълци в Ню Йорк повече от когато и да било, после отиваме на кино, но дори и днес нито Марк, нито аз си спомняме заглавието на филма. Което говори красноречиво за напрежението, което тресе и двама ни.

Срещата с Калтани е насрочена за единайсет часа и четирийсет и пет минути в един от апартаментите на хотел „Плаза“.

25

Един час преди това отивам в банката на Насау Стрийт и изваждам от сейфа кутията с филма. Естествено, не съм сам — освен Лаватер ме придружават лицето Ковалски и две подобия на бодигардове. Подписваме документите, позволяващи отключването на сейфа, и всичко минава без инцидент.

Сега кутията е на ниската маса между мен и Калтани.

Джос Калтани свива рамене и подхвърля с дрезгавия си глас: — Не рискувахте нищо, Цимбали. Нямаше да използваме филма.

— В никакъв случай — потвърждава брат му Лари. — Щом ставаме съдружници…

Накратко, двамата ме уверяват в един глас, че за тях това щяло да бъде равнозначно на самоубийство. Трогателно, Бога ми, но аз свивам рамене с гневно-примиреното (един вид бесен съм, но какво да се прави) изражение на човек, който е принуден да преглътне хапа и го намира за прекалено горчив.

— Не обичам да се прицелват в тила ми със зареден револвер, дори когато ме уверяват, че няма да го използват.

В просторния хол сме шестима. Марк, аз, двамата Калтани, Уейсман и Олифан. Ковалски е напуснал терена като пешка, изхвърлена от шахматната дъска. Колкото до Миши очички, когото видях на идване, той варди в съседната стая в компанията на двама от „войниците“ си, както се полага на министър на войната на клана Калтани.

— Да приключваме — казвам.

Апартаментът в „Плаза“ гледа към Сентрал Парк. Точно под прозорците виждам два-три файтона, чакащи клиенти. Времето в Ню Йорк е изключително горещо, задушно и предвещава буря.

— Франц?

Лаватер. Отворил е кутията, извадил е филма и преглежда лентата. И лицето му помрачнява все повече и повече, докато установява мащабите на щетите, причинени от пожара. Накрая кисело промърморва:

— Общо взето, щях да бъда първият кандидат за затвора.

— Излишно е да се притеснявате, след като всички тук сме съгласни този филм да се унищожи — отбелязва Олифан с лъчезарна усмивка.

Отнякъде са изнамерили метално кошче. Двамата с Марк нарязваме филма с ножици и хвърляме парчетата в него.

Върху тях изсипваме малък флакон с бензин за запалка, филмът пламва веднага и докато гори, в стаята цари мълчание.

Скоро в кошчето остава само пепел, която Марк грижливо стрива с пръсти.

— Но нищо не гарантира, че не са направени копия…

Джос Калтани избухва в смях.

— Хайде, стига…

Уейсман взема кошчето, показва дъното му и отива да изхвърли пепелта в тоалетната. През следващите минути преминаваме към основната цел на срещата, тоест изпълнението от моя страна на обещанието за продажба на двата допълнителни процента. Поставям едно последно условие да бъда освободен от отговорност за управлението на казиното за периода от 25 февруари (дата на официалното прехвърляне на първите четирийсет и девет процента, преотстъпени в действителност на 30 март) до днес. И бивам освободен. Парафирам договора за прехвърляне, благодарение на който от този момент нататък Уейсман и следователно Капани стават мажоритарни акционери в „Белият слон“. Трябва да е някъде към дванайсет и десет. Надигам се с изражението на човек, взел очистително. Джос Калтани ме спира с жест: защо сега, след като уредихме всички въпроси, не се опитаме да внесем малко сърдечност в отношенията си?

— Цимбали, ние съдружници ли сме, или не сме? Трябва да го полеем… Франц, във вените ви тече италианска кръв, както и в нашите, а това сближава. Тъй че ни наричайте Джос и Лари. И Оли. Ами да, предстои ни да работим заедно години и години наред в атмосфера на пълно доверие…

Освен това на „Оли“ — Олифан, разбира се — му е хрумнала страхотна идея: защо всички заедно не отскочим до Слона! Оли ни е организирал там приятелска вечеря. Един от хеликоптерите на казиното ни чака на хеликоптерната площадка на Уол Стрийт. Междувременно Уейсман и Лаватер ще отидат поотделно да приберат на сигурно място екземплярите от договорите, който току-що подписахме, и след това ще се присъединят към нас. Накрая се съгласявам, все още понамръщен, но по всичко личи, че почти съм се примирил с положението. Не, не говоря сицилиански, виж, италиански — да, но малко. Andiamo[13].

И всичко се развива точно според предвижданията. Часът е един и половина, когато кацаме на гърба на Слона, където — както се полага на казино-мениджър, посрещаш своите акционери — ни чака Хенри Чанс (той е по-хладен от когато и до било, но на моменти погледът му търси и намира моя, който пък е по-непроницаем от всякога).

Отлежало френско шампанско за мен и италиански специалитети в името на общия ни успех. Пируваме. Уейсман се появява някъде към три. Колкото до Лаватер, той се присъединява към нас половин час по-късно. Часът е четири и нещо, когато телефонът иззвънява.

Разположили сме се в хола на моя личен апартамент в дъното на противоатомния модул (частната игрална зала отваря вратите си всяка вечер в шест, освен ако някои играчи на едро не пожелаят да я използват и по друго време). Чанс тъкмо е започнал да декламира доклада си за състоянието на казиното и за очертаващите се фантастични перспективи. Преди това телефонът е звънял вече няколко пъти и нямаме никакво основание да смятаме, че новото обаждане е от по-голямо значение, отколкото предишните. Само че то е. То дори е от особено значение. Досещаме се за това по изражението на Чанс и едва доловимата промяна в тона му. Той пита невидимия си събеседник:

— И те знаят, че господата Цимбали, Калтани и Уейсман са тук? Пауза, после: — Добре. В такъв случай нека слязат.

Затваря телефона и пояснява сред гробно мълчание:

— Дошли са трима души, които се представят за пратеници на застрахователната компания Getchell & Harkin. Знаели със сигурност, че днес тук са се събрали всички собственици на „Белият слон“, и настояват да бъдат приети. Казват, че причините за идването им са изключително сериозни.

Тук трябва да уточня три неща:

— Ако очаквах — и с основание — подобна инициатива от страна на Getchell & Harkin Company, то нямах ни най-малка представа къде, кога и под каква форма ще бъде осъществена тя.

— Тримата мъже, които така брутално нарушават очарователното ни празненство, в никакъв случай не са мои хора. Става дума за автентични частни детективи, които нямат никакво основание да ми правят подаръци, а и няма да ми направят. За тях аз нося не по-малка отговорност от Калтани за чудовищната измама, която са разкрили.

— Хенри Чанс не знае нищо за онова, което ще последва. Въпреки че не е, за да използвам собствения му израз от първата ни среща във Вегас, „човек, когото лесно могат да измамят“. А и аз го помолих да изчака три месеца след откриването на казиното, преди да изпълни заплахата си да подаде оставка. Тъй че макар и да няма никаква представа за комедията, която ще се разиграе, бих се заклел, че в същия този момент разбира, че всичко това е моя работа. Достатъчно е да се видят очите му.

От тримата ни посетители се излъчва хладната увереност и неподправеното равнодушие на палачи, дошли да извършат поредната екзекуция. Само един от тях ще говори. Представя се: казва се Яроу и има четирийсетгодишен опит в разследването на пожари. Той е дребен, възпълен, с много тънки устни и миниатюрна уста, носи очила без рамки и прилича на един от преподавателите ми по математика, когото ненавиждах до дъното на душата си.

— Досега не съм имал толкова труден случай — заявява Яроу. — И същевременно толкова прозрачен.

Още с влизането си той настоя Чанс да напусне стаята. След което изреди имената на всички ни: Франц Цимбали, Джоузеф и Лари Калтани, Марк Лаватер, Ейбрахам Уейсман.

— Никога не сме се виждали, но познавам всеки от вас.

И продължава:

— Преди три месеца бях натоварен с разследването на пожара в „Белият слон“. Поех щафетата от редовите следователи на компанията, които заключиха, че пожарът е възникнал случайно. Тоест, които погрешно заключиха, че става въпрос за злополука. Но пожарът е бил предизвикан умишлено. И аз мога да го докажа.

Двамата му сътрудници се залавят за работа и набързо разполагат един прожекционен апарат и един подвижен екран (за трети път в историята на „Белият слон“ ще ми прожектират филм). Още в самото начало разбирам, че става дума за филма на репортерския екип на С.В.З. Кадрите са същите и са се появявали нееднократно на всички телевизионни екрани в Щатите…

— Така е, господа, милиони хора го видяха. Самият аз го гледах няколко пъти… преди да открия нещо анормално…

Смятах, че ще ми се наложи да играя комедия. Ала не се стига до там. Изведнъж усещам как по гърба ми пробягват ледени тръпки и по внезапно изписалото се на лицата на седящите до мен Калтани напрежение разбирам, че за самите тях това е най-неочакван удар под кръста. Тъй като човекът, когото Яроу изолира в кадъра с наблюдаващата горящия Слон тълпа от полицаи, пожарникари и любопитни, е именно пазачът, когото видях на екрана на контролния монитор в аварийния изход — същият, който постави дървените греди и след това махна едната от тях, усмихвайки ми се иронично. Яроу:

— В деня на пожара, неделя, 27 февруари, намиращото се в процес на възстановяване и обновление казино се охранява, и това е съвсем естествено. От шестима пазачи. Известни са ни както имената им, така и техните лица. Взехме и показанията им. Установихме местоположението им и движението им по време на пожара. И всички те могат да бъдат забелязани в един или друг момент от филма на С.В.З.

А сега огледайте внимателно човека сред тълпата… който носи униформата на пазач на Слона… и който най-спокойно се отдалечава, сякаш пожарът изобщо не го интересува…

Филмът продължава, но кадър по кадър, в потресаващо забавен каданс.

— … Той се отдалечава, отива си… Забележете, господа, той като че ли припира да изчезне колкото се може по-бързо от местопроизшествието. Ето ви и едно от първите доказателства — официално охраната на „Белият слон“ се е осигурявала от шестима пазачи. А този тук? Откъде изникна? Откъде се появи седмият пазач? И каква е била неговата роля? Филмът се връща назад и в стопкадър отново се появява лицето на мъжа, което изведнъж заема целия екран.

— И кой е той? Необходими ни бяха няколко седмици, за да установим самоличността му. Вече знаем и името му Франк Диндели. И по-точно, Франк Бруно Диндели. Двукратно осъждан — веднъж за противообществени прояви и втори път — за рекет и насилие. Което, обаче, не му е попречило да си намери работа — през февруари той все още е работел като шофьор-доставчик в една фирма, специализирала се във вноса на зехтин. И на кого принадлежи тази фирма? На Джос и Лари Калтани.

— Поискахме, естествено, да се срещнем с господин Диндели, за да го питаме какво е правил в Атлантик Сити, облечен в униформа на пазач, каквато е нямал абсолютно никакво право да носи. И дори го открихме. Но не в Съединените щати, защото той е напуснал американската територия и понастоящем преживява повече от охолно в Сицилия, близо до Таормина, от приходите от един хотел и един ресторант, които е закупил в брой. Що се отнася до датата на завръщането му в родината на неговите деди, то тя е не по-малко любопитна — Диндели е напуснал Ню Йорк на път за Рим в неделя вечерта, на 27 февруари.

Поглеждам към братята Калтани. Те не помръдват, но човек трябва да е сляп, за да не си даде сметка, че са на ръба на нервна криза. Обзема ме неистова радост — така им се пада на Почтените Бизнесмени! Яроу продължава:

— Успяхме, разбира се, да установим наличието на тясна връзка между Франк Бруно Диндели и вас, господин Джоузеф Калтани. Разполагаме със счетоводните доказателства за щедростта ви към Диндели. И между другото, предвид факта, че сте използвали едно от обичайните си подставени лица и по-конкретно присъстващия тук господин Уейсман, установихме също и връзките, съществуващи между вас, господин Калтани, и господин Уейсман. Но това не е всичко. Има още нещо, или по-точно още неща. По време на убийството на президента Кенеди в Далас мнозина кинолюбители бяха заснели сцената. Същото се отнася и за случилото се в „Белият слон“ на 27 февруари между единайсет и един часа. Открихме най-малко седем души, които са включили камерите си. Тъй като денят е бил неделя, имало е много туристи от Ню Йорк. Измежду случайно заснетите кадри един филм особено много привлече вниманието ни…

… Сцената, която „кинолюбителят“ е заснел, е кратка и продължава не повече от седем-осем секунди. Все едно някой неделен Джон Форд е обходил бавно с обектива си територията на „Белият слон“, снимайки може би без дори да си дава сметка за това. Но въпреки всичко е запечатал завинаги присъствието на петима души в декоративния ров, точно пред авариен изход № 1 на противоатомния модул.

— Разпознавате ли се, господин Цимбали? Разпознавате ли двете деца до вас? А този мъж, който се бори с една дървена греда на десетина метра от вас, е безспорно вашият френски адвокат — тук присъстващият господин Лаватер. И макар пазачът, когото виждаме да се отдалечава вляво, да е заснет в гръб, той е напълно разпознаваем — това несъмнено е Франк Бруно Диндели.

Край на прожекцията. Един от сътрудниците включва осветлението. Яроу се обръща към нас и късогледите му очи тържествуващо проблясват.

— Разполагам и с трето доказателство, господа. Малцина са специалистите, способни да организират с точност до секунда пожар като този в „Белият слон“, и то толкова успешно, че редовите следователи на една застрахователна компания да се заблудят и да стигнат до заключението за злополука…

Толкова са малко, наистина, че по думите на Яроу самоличността им много бързо е била установена. Те са двама, пристигнали специално за случая от Чикаго. Яроу разполага с имената им и с техни снимки. Знае кога Джос Калтани и Ейби Уейсман са се свързали с тях и колко и по какъв начин им е платил Джос Калтани. Налице са неопровержими доказателства под формата на съответните банкови документи. И четвърто, пето, десето… Той изброява толкова доказателства, че би било просто смешно братята Калтани и Уейсман да направят дори опит да отрекат вината си за предизвикването на умишлен палеж и извършването на застрахователна измама…

… Същото важи и за мен и Лаватер. Никакво съмнение и никаква възможност за защита — всички сме виновни. И 286 съучастници. Яроу е стъкмил дори напълно достоверна теза, обясняваща тайното ни съглашателство — бидейки закоравели бандити, всички ние: Джос и Лари Калтани, Ейби Уейсман, Джеймс Монтегю Олифан, Марк Лаватер и моя милост, Франц Цимбали, сме подпалили умишлено „Белият слон“, за да принудим китайците от Макао да се оттеглят от бизнеса.

За него това не подлежи на никакво съмнение.

И има право.

Все още си спомням погледа на Олифан, впил се в очите ми сред настъпилото пълно мълчание. Поглед, който — доколкото успявам да го разчета — ми задава двоен въпрос: „За Бога, Цимбали, как, по дяволите, го направихте и какво целите с това?“

26

Тук са необходими няколко пояснения.

Идеята за филма, заснет уж от кинолюбител, е моя. Когато я изложих на Ли и Лиу, те мигом избухнаха в обичайния си неприличен смях. Като бивши специалисти по-специални ефекти в Хонконг, работили за преливащите от хемоглобин кунфу-филми, за тях нямаше нищо по-лесно. Възстановяването на декора не представляваше проблем — той бе все така налице и ние най-грижливо го натъкмихме точно такъв, какъвто бе и на 27 февруари. Колкото до актьорите — също никакъв проблем: Марк Лаватер, Марк-Андреа, Хайди и самият аз просто изиграхме собствените си роли (и голям смях падна). Що се отнася до фалшивия Диндели, седмият пазач (когото, признавам, не бях забелязал във филма на С.В.З.), неговата роля пое един актьор от Лос Анджелис, заснет в гръб.

Та ето как създадохме първото доказателство.

За установяването на самоличността на „специалистите от Чикаго“ използвахме самопризнанията на Олифан. Най-трудното беше да съобщим имената им на Яроу, без той да узнае откъде идва информацията. По липса на друга възможност, прибягнахме до традиционния „информатор“ друг актьор, на когото самият Яроу плати.

За сметка на това обаче нямам никакво отношение към третото доказателство, представено от Яроу — заслугата за откриването на Диндели във филма на С.В.З. е изцяло негова. И въпреки че малко му помогнах, не мога да не призная, че той безпогрешно проведе разследването си. Благодарение на което на 4 август има пълно основание да тикне всички ни в затвора — двамата Калтани, Уейсман, Марк, Олифан и самия мен.

Защо му помогнах? Яроу сам отговаря на този въпрос:

— Преди да взема думата, накарах Хенри Чанс да излезе.

Съвсем умишлено. Той няма никакво отношение към цялата тази история, репутацията му не подлежи на никакво съмнение и нашето разследване доказа, че тази репутация е напълно заслужена. Но някой от вас (в чест на потресаващата си интелигентност с гордост отбелязвам, че той гледа точно мен) може би са разбрали каква беше целта ми. Ситуацията е ясна — ако това досие беше стигнало до полицията, щях да имам превеликото удоволствие да видя всички ви зад решетките. Всъщност, ако моите работодатели ми бяха предоставили право на избор, щях да дойда с цял батальон полицаи. И съответно със заповеди за задържане. Само че получих други нареждания и ги изпълнявам…

Но видимо неохотно.

И продължава. Да минем към подробностите, както казва самият той: предлага ни сделка от името на Getchell & Harkin, която е прибягнала до услугите му. Или се съгласяваме, или отиваме на кино. Ние (братята Калтани и аз) сме прибрали с измама сто и петдесет милиона долара.

Които трябва да върнем. Но това е най-малкото — ще трябва също да платим лихва. От десет процента. Тоест петнайсет милиона отгоре…

Освен това…

Тънките устни на Яроу се извиват в садистичната полуусмивка на преподавател по математика, заставящ най-големия мързел в класа да реши уравнение от трета степен.

— Освен това ще ви се наложи, естествено, да платите и глоба в размер на седемдесет и пет милиона долара. Или общо двеста и трийсет милиона долара. Можете да разпределите дълга помежду си както намерите за добре.

Сътрудниците му са прибрали апаратурата си и излизат.

Яроу на свой ред взема дипломатическото си куфарче.

— Двеста и трийсет милиона, господа. Днес е четвъртък, 4 август. Ще ви чакам в нашата агенция в Нюарк в понеделник, 8 август, от десет без петнайсет до десет. Най-късно в десет, било заедно или поотделно, вие трябва да представите джиросани чекове за споменатата сума. Ако закъснеете дори и една минута, независимо по какви причини, няма да ме намерите — точно в десет напускам кабинета си и незабавно подавам жалбата.

Той щраква металните ключалки на куфарчето си и излиза.

Финал, достоен за Шекспир, Бога ми!

Ролята ми изисква да побеснея от гняв. И аз побеснявам. Обяснявам на Калтани какво мисля за тях. Какво се оказва? Че не са способни да организират дори един пожар като хората, без да оставят следи от ужасното си престъпление! Кой е използвал Диндели? Кой е наел двамата така наречени специалисти от Чикаго? Да не би аз? И кой е допуснал разпространението на филма, част от който Яроу току-що ни показа? Нима са си въобразявали, че ще повярвам на скърпената с бели конци история с кинолюбителя? Филмът на Яроу е същият, който те, Калтани, ми прожектираха в Харисън! Да, същият! Никак не ми е трудно да симулирам почти истеричен гняв — наистина ненавиждам тези бандити. Та нали те се опитаха да ме измамят и може би са успели да го направят, въвличайки ме в авантюра, която все още има шансове да ме вкара в затвора. И въпреки усилията на Марк, който се опитва да ме успокои (както се бяхме и договорили), аз губя самообладание.

— Слушайте, Калтани, и вие също, Олифан! Какво смятате, че съм правил, след като ми показахте вашето компрометиращо ме досие? Потърсих начини, за да се защитя. И ги намерих. Може би недостатъчно, за да ви принудя да ме оставите на мира, но затова пък предостатъчно, за да ви унищожа ведно със себе си, когато му дойде времето. Аз също съставих досиета. И ви предупреждавам: ще платите тези двеста и трийсет милиона на Яроу и ще ги платите до последния цент, иначе ще вдигна всичко във въздуха и първи ще отида при ченгетата. И ченгетата ще дойдат, за да си побъбрят с вас не само за умишлено предизвикания пожар, но и за шантажа ви срещу мен, и за аферата Баумер, за цялата афера Баумер, а да не говорим за данъчните измами в кръчмите ви! Отвличане и данъчна измама — бъдете сигурни, че федералната полиция моментално ще ви хване за гушата! Тук ме молят — все така в съответствие със сценария, разработен от мен, Олифан и Лаватер — да се успокоя, да се опитаме да си поговорим, без да изнервям обстановката. Положението е изключително сериозно и всички искат да намерят изход от него…

Да поговорим за парите, например. Яроу иска от нас двеста и трийсет милиона. Олифан предлага сумата да се изплати на основата на принципа на пропорционалността в зависимост от дяловото ни участие в „Белият слон“ — петдесет и един за Калтани и четирийсет и девет за мен. Или съответно сто и шестнайсет милиона и сто и петдесет хиляди и сто и тринайсет милиона и осемстотин и петдесет хиляди. Отново надавам вой: кой подпали казиното, кой забърка цялата тази каша? Калтани! Тогава те да плащат!

Четири часа по-късно, благодарение на добрите самаряни Олифан и Лаватер, успяваме да се спазарим, което не минава без автентично скърцане със зъби от моя страна аз ще платя сто милиона, а Калтани — сто и трийсет.

Успявам дори да оплача окончателното си разорение, и то с истински сълзи в очите.

Защо Калтани ще платят? Точно това е разковничето на аферата и онази част от плана ми, по отношение на която първо Марк, след това Ли и Лиу, а после и Миранда имаха най-големи резерви. Но в крайна сметка се съгласиха, че вероятно имам право.

Калтани ще платят, защото нямат друг избор, формулата е проста, но за да може да я разбере, човек трябва да е наясно с финансовото им състояние. И аз съм наясно — от февруари Джими Розен с упорито настървение събираше най-подробна информация за моите противници. Ако не империя, Калтани притежават поне внушителен брой недвижими имоти: в началото на август 77-а те държат петдесет и един процента от моя Слон; плюс сто процента от съседното казино; плюс верига от бирарии и ресторанти в Ню Йорк; плюс интереси в няколко фирми за внос-износ (предимно на зехтин) и плюс, накрая, на дялове (на равни начала с една фамилия от Чикаго) от едно казино във Вегас и второ на Бахамските острови.

И да не платят на Яроу преди десет часа сутринта на 8 август за тях би означавало самоубийство или във всеки случай безумие.

— Първо, защото застрахователната компания поставя като напълно прилично условие заплащането на глоба само от седемдесет и пет милиона долара. В интерес на истината, ако ни беше дала под съд, със сигурност щяхме да платим много повече. Съдът щеше да определи глоба в размер на получената чрез измама сума, тоест сто и петдесет милиона. И тогава щеше да се наложи да платим триста и пет вместо двеста и трийсет милиона.

— Второ, защото поне единият от братята Калтани, ако не и двамата, щеше да отиде в затвора (вярно, заедно с мен, но не виждам какво удовлетворение би им донесло това, колкото и да съм им симпатичен).

— Трето, и това също е далеч немаловажно, защото щеше да им бъде наложена забрана за участие под каквато и да било форма в управлението на което и да било казино. Така че щяха да се видят принудени да се оттеглят от бизнеса не само в Атлантик Сити, но и във Вегас и Насау. Без никакви изгледи някога отново да се включат в него.

— Заплахата ми да ги предам на федералната полиция е блъф. Не разполагам с никакви доказателства нито за отвличането на Баумер, нито за данъчните измами в бирариите им. Но ЗНАМ, че и в двата случая не са чисти. Калтани нямат представа доколко съм осведомен и изобщо не държат да влизат във взаимоотношения с федералната полиция.

— И накрая, защото ако платят — независимо от драматичните обстоятелства, при които ще го направят — ще запазят най-главното (Олифан ще направи всичко възможно, за да ги убеди в това, а той е най-добрият им съветник), а именно, възможността отново да си стъпят на краката. Както се казва, отрязват си едната ръка, но запазват главата.

Просто нямат избор.

Как ще платят?

Яроу даде ултиматума си в следобедните часове на четвъртък, 4 август. Да речем, в шест часа. Двестате и трийсет милиона трябва на всяка цена да бъдат изплатени до десет часа сутринта в понеделник. Дотогава има осемдесет и осем часа, но от тях заради уикенда отпадат четирийсет и осем, което, както сами можете да се досетите, поставя под въпрос намирането за такъв кратък срок на такава внушителна сума като сто и трийсет милиона долара.

Калтани нямат под ръка сто и трийсет милиона. А и кой, по дяволите, ги има? Според изчисленията на Розен и Ванденберг, за толкова малко време те могат да съберат най-много десет-дванайсет милиона, но и това не е сигурно.

Липсват сто и двайсет милиона.

Коя банка би им отпуснала такъв заем? Защото преди всичко трябва да обяснят ЗАЩО им е необходима толкова спешно толкова значителна сума. И то в срок от три дни, от които два почивни? Невъзможно.

Да вземат заем от партньорите си в Насау и Вегас? Дори да допуснем, че въпросните партньори разполагат с подобна сума в наличност, не е изключено вместо да си изпишат вежди, да си извадят очи. Всеизвестно е, че финансистите не си правят подаръци, но между фамилии това си е чиста проба самоубийство. Да покажеш слабостта си е равносилно на самолинчуване.

Не, Калтани имат само една възможност, една-единствена…

Швейцарската групировка.

Знам всичко за швейцарската групировка. И това е напълно обяснимо, тъй като неин основател съм аз. Можете да ми викате Татко.

Швейцарската групировка се появи на пазара през април. Тя бе един от първите механизми, които създадох в рамките на подготовката на моята антикалтанова измама. Седалището ѝ е в Цюрих. Тя представлява много големи финансови интереси и действа чрез двама официални пълномощници — американецът Пол Хазърд[14] и италианецът Адриано Лета. Според твърденията на Хазърд и Лета клиентите им желаят да пласират капиталите си на северноамериканския пазар. С посредничеството на Олифан те успяват да се срещнат с Джос Калтани и му правят оферта за покупка на казиното в Атлантик Сити, намиращо се в съседство със Слона. Калтани отказва. Както и се очакваше. Но това не обезкуражава посланиците на швейцарските финанси и те подновяват офертата си още два-три пъти. Адриано Лета е отчайващо зле с английския, но за сметка на това говори италиански и дори сицилиански диалект. Той прави всичко възможно, за да установи лични отношения с двамата Калтани и успява — поканен е на вечеря във фамилията. Споделя с братята спагетите на вечното приятелство и заминава обратно за Рим (това става някъде около 20 юли), изказвайки за пореден път съжаление, че Калтани са отклонили предложението на клиентите му, като не пропуска да подхвърли, че все пак човек никога не знае и че ако някой ден…

Капанът е заложен.

И Калтани нямат друг избор, освен да се хвърлят презглава в него. Подтиквани от липсата на време и преди всичко от буквално развилнелия се Олифан, те се обаждат на Лета в Рим. Часът е десет вечерта в Ню Йорк в четвъртък, 4-и, и следователно пет сутринта в петък, 5-и, в Рим. Братята уведомяват Адриано, че са решили да приемат офертата му, но подчертават, че въпросът не търпи нито минута отлагане. Упълномощен ли е незабавно да започне преговори? Може ли веднага да вземе самолета за Щатите? Както винаги, Адриано най-добросъвестно следва указанията ми започва, естествено, да се опъва, заявява, че му е почти невъзможно да сключи сделка в такъв смехотворно кратък срок и накрая отстъпва пред молбите на почти обезумелите от страх итало-американци. В шест и петдесет сутринта (в Рим) той скача в първия самолет за Париж, който пристига точно навреме, за да може да се прехвърли в конкорда на „Ер Франс“. Пристига в Ню Йорк в шест и трийсет и пет сутринта (източно-американско време) и преговорите започват на мига…

… Преговори, по време на които Калтани стигат дотам, че предлагат на Адриано подкуп от един милион долара, за да убеди клиентите си да сключат сделката, и то да я сключат още същия ден! Подкуп, който Адриано приема (той ще ми го предаде до цент, а аз ще му изплатя обичайната комисиона от десет процента, така де) и който го стимулира да започне наистина да убеждава своите „швейцарски клиенти“. Той води безкрайни телефонни разговори с Цюрих и излага довод след довод, при това в присъствието на Калтани, които не могат да си намерят място от притеснение.

(Между впрочем, редно е да отбележим, че „швейцарецът“ на когото се обажда, е не друг, а Канат, най-близкият сътрудник на Лаватер, който се е обзавел за случая с възхитителен германски акцент.)

Най-сетне Адриано затваря телефона и се усмихва на Калтани. „Готово, съгласни са.“ Часът е десет без петнайсет сутринта в Ню Йорк и следователно петнайсет и четирийсет и пет в Европа. Лета съобщава на Калтани условията, при които ще се сключи сделката: швейцарската групировка откупува за четирийсет милиона долара дяловете на Калтани в „Белият слон“ и за още осемдесет милиона дяловете 294 им в съседното казино. Общо сто и двайсет милиона. Освен това швейцарците поемат ипотеките на двете казина (върху петдесет и един процента в случая на „Белият слон“).

Въпросните сто и двайсет милиона ще бъдат изплатени под формата на джиросан чек в девет и половина сутринта на 8 август, понеделник. „Не мога да направя нищо повече обяснява Адриано. — Ще подпишем договорите тогава.“ Едва след нов, изключително разгорещен спор, Калтани успяват да склонят Адриано да измести с един час напред сключването на сделката и, съответно, връчването на чека. Нетърпението на Калтани е лесно обяснимо, особено ако си припомним, че те трябва да се явят пред Яроу в Нюарк, на другия бряг на Хъдзън, ПРЕДИ десет. (А в понеделник Адриано НАРОЧНО ще задържа топката, докарвайки Калтани едва ли не до лудост и принуждавайки ги да пресекат Хъдзън с почти светлинна скорост, гонени от паническия страх да не вържат тенекия на Яроу.) Човек си отмъщава както може.

Какво продават Калтани, за да се сдобият с тези сто и двайсет милиона? Първо, собственото си казино. Те са инвестирали в него осемдесет и пет милиона долара и са теглили заем от триста и двайсет милиона. Швейцарската групировка им изплаща осемдесет милиона и поема ипотеката. Загуба за Калтани — пет милиона (плюс милиона за подкуп). Но на практика те губят значително повече, тъй като препродават за по-малко от реалната цена едно създадено от тях предприятие, което за четири месеца (казиното на Калтани е открито два месеца преди „Белият слон“) донася солидна печалба и което в действителност струва двайсет процента повече от първоначално вложените капитали. Оттук може да се пресметне, че лишавайки се от възможността да спечелят двайсет процента върху четиристотин и петдесет милиона, те губят около деветдесет милиона.

Калтани са принудени също да продадат своите петдесет и един процента от „Белият слон“. За тях те вземат четирийсет милиона срещу изплатените ми двайсет и един милиона. И печелят деветнайсет.

Този момент ужасно ме дразни. Но колкото и да изчислявах и преизчислявах, не можах нищичко да направя. Въпросните деветнайсет милиона бяха моята стръв, под която се криеше огромната кукичка.

А аз, Цимбали Франц от Сен Тропе? Защото сигурно е едно: за да не събудя подозренията на Калтани, аз трябваше на всяка цена да платя моя дял. И то да го платя като поп, без да си играя на подписи и подписчета. Първо, защото Калтани бяха напълно способни да проверят операциите ми, и второ, защото имах насреща си Яроу, за когото в никакъв случай не би могло да се каже, че е мой съучастник.

Така че, ща не ща, трябваше да снеса сто милиона долара. И то за четирийсет и осем часа. (Ала все пак разполагайки, в сравнение с моите съобвиняеми, с огромното предимство, че бях подготвен за това от двайсет-двайсет и пет седмици.)

Шейсет и пет милиона долара получих от Турчина. Той напълно официално откупи моите дялове от „Белият слон“. Само с едно телефонно обаждане и в името на старото ни приятелства (Ха-ха-ха!). Всъщност, през август 77-а шейсет и пет милиона долара е действителната цена на четирийсет и девет процента от акциите на казиното след двумесечна повече от задоволителна дейност.

Трийсет и пет милиона дойдоха, също напълно официално, след като продадох на Ли и Лиу правата си върху двете предприятия, които създадохме заедно — „Сафари“ и „Тенис в небесата“. Всъщност аз много отдавна нямам абсолютно никакви интереси в тях. Но знае ли го някой, освен мен и моите двама китайци? Както винаги в такива случаи, при финансовото им структуриране ние използвахме фиктивни дружества и да се открият следите ми сред гъсталака от анонимни фирми би отнело в най-добрия случай години.

Изходих от предположението, но без да поемам прекалени рискове, че Калтани ще си имат достатъчно други грижи, за да се опитват да разберат как съм изпълнил моята част от пазарлъка.

В понеделник, 8 август 1977 година, в девет и четирийсет и пет се явявам пред Яроу с моите два джиросани чека. Единият от Турчина, другият от Ли и Лиу. Калтани са вече тук, размахвайки джиросания чек, получен от клиентите на Лета, плюс десет милиона от собствения си джоб. Трябва да призная, че имаме вид на пълни глупаци — досущ като три хлапета, спипани на местопрестъплението при кражба на ябълки и принудени да искат прошка. Сметката е точна двеста и трийсет милиона долара. Яроу изсумтява с презрение, а вероятно и със съжаление. Няма съмнение, че лично той би предпочел да предостави случая на съда.

— Но — отбелязва той за пореден път, — аз просто изпълнявам нарежданията, които ми дадоха. Много леко отървавате кожата.

И с неподправено отвращение ни връчва в замяна на чековете документите, с които Getchell & Harcin Company ни гарантира прекратяването на каквото и да било преследване срещу нас. Общо взето, нещо като окончателно освобождаване от отговорност на Калтани и самия мен в качеството ни на идеални примери за честност и финансови добродетели.

Срещата с Яроу продължава не повече от двайсет минути. Лари Калтани прави така, че да излезе заедно с мен. Но дори да изпитвах и грам симпатия към него — какъвто далеч не е случаят — ролята ми в комедията изисква да продължавам да се правя на ощипана госпожица. Още повече, че като изключим същата тази комедия, направо ми се повдига от току-що случилото се. Трескавата възбуда, която ме стимулираше през последните месеци, внезапно се е изпарила. Защото дори и това да е резултатът от един дълго обмислян план, в крайна сметка аз се оказах пред Яроу, Неподкупния и Безпощадния, в отвратителното и унизително положение на мошеник, принуден да дава сметка за деянията си. И това никак не ми се нрави.

— Неприятен момент, а?

И може би много повече от неприятен — ето че един Калтани ми засвидетелства симпатия! И с характерно за темперамента му движение дори си позволява да ме хване за ръка. Рязко се отдръпвам с непресторен гняв.

— Надявам се, че през следващите двеста години няма да ви виждам повече!

— Не само няма да ни виждате, но няма и да чуете за нас, Цимбали.

— Толкоз по-добре за вас. Не забравяйте, че все още разполагам с досиетата върху Баумер и данъчните измами.

Двамата братя впиват черните си очи в мен.

— Използвате ли ги, Цимбали, можете да се смятате за покойник.

— Няма да ги използвам. Поне дотогава, докато останете извън полезрението ми и докато — тук умишлено натъртвам — самият аз се намирам в добро здравословно състояние.

Телохранителите им пристъпват към нас. Лари Калтани ми подава ръка.

— Да сключим мир.

— Вървете по дяволите!

Те сядат в дългата си черна лимузина и се отдалечават по посока на моста „Джордж Уошингтън“.

Колкото до мен, то аз ни най-малко не бързам. Необходими са ми цели два часа, за да стигна до Манхатън. В „Пиер“ се прибирам чак към един следобед. Обаждам се на Сара в Сан Франциско. Казвам ѝ, че всичко е наред, че всичко е приключило и че много скоро всички пак ще бъдем заедно — децата, тя и аз. Затварям телефона и се обръщам към него.

Той усърдно ближе сладоледа си, но все пак благоволява да го остави за момент.

— Тези американски сладоледи са направо жалка история и в крайна сметка не струват дори колкото онзи йеменски плодов боклук.

— Като отворихме дума за сметка, дали пък да не я уредим? Той ми посочва джиросаните чекове за двеста и трийсет милиона долара, които Яроу му е донесъл преди час, и се усмихва.

— Да, мисля, че му е дошло времето.

27

Дори и през ум не ми бе минало, че Хасан Фезали — и зад него принц Азиз — ще ми се притече на помощ, и то по простата причина, че самият аз го бях измъкнал от една шибана ситуация. Приятелството си е приятелство, но сиренето е с пари. Близките ни отношения, които епизодът с плодовия сладолед бе заздравил, ми позволиха просто да бъда изслушан…

… Когато в средата на март, веднага след като получих съгласието на Миранда в Макао, аз тайно се срещнах с Фезали в Рим, той наистина ме изслуша. Без никакви коментари.

— Това, което предлагам, е, разбира се, сделка — казах. Съществуват известни рискове, но коя сделка не включва рискове, особено при перспективата за такива големи печалби? Защото накрая…

— Ако всичко мине добре.

— … Защото накрая-ако-всичко-мине-добре, вие ще сте инвестирали само едно жалко милиардче долари от всички онези милиарди петродолари, които управлявате. И това милиардче ще ви донесе около трийсет процента печалба за по-малко и от година. Хоук, аз казах. Амин.

— Жаждата да умножите богатствата си ви измъчва… но много скоро ще познаете… ще видите ада и там ще ви се поиска сметка за благините на този свят… Сура 102, стихове 1 и 8.

— Всички очакваме края. Чакайте го и вие и ще разберете кой от нас върви по правия път и кой е подведен. Сура 20, стих 135, ако не се лъжа.

Той леко накланя глава.

— Попреговорили сме си Корана, както виждам.

— Нищо не трябва да се оставя на случайността, особено в подобни случаи.

Физически Хасан се е възстановил напълно след дългото си пленничество. И пак си е такъв, какъвто го е създал неговият Аллах: глава на стара тъжна камила върху голяма торба кокали. Плюс един огромен език за близане на сладоледи. Почесва се по внушителния си бедуински нос и казва:

— И според вас би трябвало да купя тази застрахователна компания? Хершел…

— Гечел. Getchell & Harkin New Jersey Company. Компанията не е от най-големите. Изплащането на сто и петдесетте милиона долара доста я затрудни и балансът ѝ сериозно пострада. Освен това сегашният ѝ президент, Джак Гечъл, е възрастен и няма преки наследници. Тъй че ще я продаде.

— Да приемем. После?

— После човекът, когото ще поставите начело на компанията, за да защитава интересите ви, ще трябва незабавно и в пълна тайна да поднови разследването на пожара в „Белият слон“. Като повери това ново разследване на някой си Доналд Яроу. Вече се осведомих — Яроу е най-доброто частно ченге в тази област.

— И Яроу ще установи, че пожарът е бил предизвикан умишлено.

— Да.

— И ще ви прати в затвора.

— Не.

— Жалко. И защо няма да отидете в затвора, млади ми Франц Цимбали?

— Защото Яроу ще се подчини на изключително точните заповеди, които ще му бъдат дадени от новия президент на Getchell & Harkin, тоест от вашия представител. Ще се подчини, защото знае, че всяка застрахователна компания предпочита едно лошо споразумение пред един добър процес. Освен това Яроу няма да има друг избор — или ще се подчини, или няма да му бъде платено.

— Така че застрахователната компания, която ще съм купил, ще получи двеста и трийсет милиона долара от вас и от Калтани?

— Именно.

— По сто и петнайсет милиона от всеки?

— Мисля, че ще успея да убедя Калтани да платят сто и трийсет. Все пак те подпалиха казиното ми.

— А вие ще платите сто милиона?

— До цент.

— С които обаче не разполагате.

— Турчина ще откупи дяловете ми в „Белият слон“ за шейсет и пет милиона. Това е реалната им цена.

— Турчина няма толкова пари.

— Ще ги има, когато му ги дадете. В действителност не той, а вие ще откупите моите четирийсет и девет процента от Слона.

— Разбирам. Но ще ви липсват още трийсет и пет милиона? Те откъде ще дойдат?

— Ли и Лиу ще ми ги заемат с петнайсет процента лихва.

Синът на пустинята се подсмихва.

— Винаги съм се чудил как е възможно Поднебесните Ненормалници да ви имат такова доверие. Но явно съм не по-малко луд от тях, като се има предвид, че продължавам да слушам дивотиите ви. И какво още трябва да купя?

— Останалата част от „Белият слон“ от Калтани и изцяло съседното казино, пак от Калтани. Чрез посредничеството на така наречената швейцарска групировка, която ще създадем за случая и за чийто търговски директор ще бъде назначен Адриано Лета.

— Пророкът забранява хазарта.

— Пророкът със сигурност е казал някъде нещичко за Калтани и за съдбата, която трябва да ги сполети, като същевременно безусловно е препоръчал добрите Цимбали да бъдат обезщетявани.

— Не бих се учудил — кимва любимият ми бедуин. — Той е казал много неща.

Но говори като че ли малко разсеяно. И почти виждам поредиците от цифри, които се нижат в мозъчето му на търговец на килими, преквалифицирал се във финансист от най-висша класа. Никога не съм го виждал да си служи с изчислителна машина. Всичко в главата. Която леко накланя настрана.

— И след това да препродам всичко, така ли?

Просто разсъждава на глас. Тогава разбрах, че ще приеме.

1

„Господин“ на суахили — Б. а.

2

Една от главните улици в Лас Вегас, на която се намират най-големите казина в света — Б. а.

3

Период, през който срещу внесена от даден купувач парична гаранция продавачът се ангажира да не продава на други купувачи. Ако след изтичането на опцията купувачът се откаже от покупката, той губи гаранцията си. — Б. пр.

4

Намек за едноименната драма на Алфонс Доде. Арлезианката е невярна любовница, заради която младият Фредерик се самоубива. — Б. пр.

5

Виж Money — Б. а.

6

Игра, при която двата отбора последователно изпращат топката към специална стена. — Б. пр.)

7

Виж Cash — Б. а.

8

Виж Money — Б. а.

9

Печалбите на казината в Южна Африка за 1981 година възлизат на 350 млн. щ.д. — Б.а.

10

На 14 февруари 1929 г. празникът на влюбените Свети Валентин е бил белязан с истинско клане, останало в аналите на престъпленията — Б. а.

11

Във „Федра“ на Расин — наставникът на Иполит, който разказва на Тезей при какви обстоятелства е загинал синът му. — Б. пр.

12

Нощта преди посвещаван ето в рицарство — Б. пр.

13

Да вървим (итал.) — Б. пр.

14

Тексаският петролотърсач, който ми даде името на Хенри Чанс — Б. а.

Content

Пол Лу Сюлицер
Fortune
(книга 3 за "Франц Цимбали")

Пролог

Част първа Сладоледите на Имама

1

2

3

4

5

Част втора Белият слон

6

7

Част трета В която бомбата не знае, че е бомба.

8

9

10

11

12

13

14

Част четвърта Голямата измама

15

16

17

18

19

20

21

Част пета Мами най-добре онзи, който мами последен…

22

23

24

25

26

27

1