Дейвид Балдачи

Бягството

(книга 3 от "Джон Пулър")

В памет на Кейт Бейли и Рут Рокхолд. Много ни липсвате.

1

Затворът приличаше по-скоро на университетски кампус, отколкото на място, където се излежават присъди от десет и повече години за извършени под пагон престъпления. В него нямаше наблюдателни кули, но имаше двойна четириметрова ограда, въоръжени патрули и многобройни камери, чиито електронни очи следяха всеки квадратен сантиметър от терена. Разположен в северния край на армейската база Форт Левънуърт, Федералният военен затвор се простираше върху сто и шейсет декара гъсти канзаски гори край брега на Мисури — една опасана с бодлива тел могила от тухли и бетон сред море от зеленина. ФВЗ беше най-строго охраняваният и най-големият мъжки военен затвор в Съединените щати.

На шест километра южно от него се намираше Федералният затвор за цивилни. Наблизо бе разположен и Областният военен затвор, както и един частно управляван изправителен лагер, чиито обитатели закръгляха на пет хиляди общата бройка на лишените от свобода във Форт Левънуърт. В опит да се възползва от този факт местната туристическа агенция беше включила в своята рекламна брошура кратък материал, озаглавен „Да излежиш присъда в Левънуърт“.

Федералните долари се изсипваха като пълноводна река върху тази част на щата Канзас, а немалко от тях прескачаха като зелени скакалци и границата с щата Мисури, като подпомагаха местната икономика — най-вече фирмите, предлагащи на военнослужещите в базата пушени ребърца, студена бира, бързи коли, евтини проститутки и всичко останало.

Във ФВЗ имаше четиристотин и петдесет затворници, разпределени в единични килии в няколко строго охранявани отделения, включително в тъй наречената Специална зона. Повечето затворници в СЗ излежаваха присъди за сексуални престъпления. Те бяха млади и щяха да прекарат дълго време зад решетките.

Във всеки момент около десетина затворници изтърпяваха наказания в СЗ. Вратите бяха от солидна стомана, а не с решетки. В долната им част имаше процеп за храна, през който беше възможно и поставянето на окови — за случаите, при които някой трябваше да бъде преместен. Тук за разлика от повечето затвори дисциплината беше на висота. Нямаше никакви борби за надмощие между затворниците и техните надзиратели. Алинеите и точките на военния устав бяха пълновластни господари, на които се отговаряше кратко и ясно: „слушам, сър“ или „съвсем не, сър“.

Във ФВЗ имаше и отделение за осъдени на смърт, в момента заето от половин дузина затворници, сред които и мъжът, получил известност като „убиеца от Форт Худ“. Стаята за екзекуции се намираше в съседство с килиите на смъртниците. Въпросът дали и кога някой ще получи смъртоносната инжекция, зависеше изцяло от съдиите и адвокатите, но до този миг вероятно щяха да изминат години, през които щяха да бъдат похарчени милиони долари за адвокатски хонорари и съдебни разноски.

Нощта отдавна беше настъпила. Едно от малкото доказателства за някаква дейност бяха светлините на частен „Пайпър“, който излиташе от близкото военно летище „Шърман“ В момента времето беше тихо, но радарите вече бяха засекли набиращата мощ буря на север от армейската база. Друга, зародила се над Тексас, летеше към Средния запад със скоростта на влак без спирачки. Тя съвсем скоро щеше да се сблъска опустошително с бурята от север. Целият район беше притихнал в очакване.

Двата фронта се срещнаха три часа по-късно. Небето се раздра от назъбени светкавици, изля се порой, придружен от ураганни ветрове.

Първо прекъсна електричеството. Жиците се късаха като конци от падащите клони. После дойде ред и на телефонните връзки. Пътищата бяха блокирани от изкоренени дървета. Международното летище на Канзас Сити беше затворено навреме, а свалените от самолетите пътници задръстиха терминала, където безмълвно благодаряха на Бог, че са останали на твърда земя, вместо да бъдат подмятани от мощния ураган.

Във ФВЗ всичко изглеждаше наред. Надзирателите правеха своите обиколки, а свободните от дежурство пиеха кафе в стаята за почивка; разменяха си шепнешком незначителни реплики — от онези, благодарение на които смяната протичаше по-лесно. Никой не споменаваше за бушуващата навън буря, защото всички бяха добре защитени във вътрешността на истинска крепост от бетон и стомана. Крепост, която наподобяваше самолетоносач, попаднал на силен вятър и бурно море. Чувството не беше приятно, но всички бяха убедени, че стихията скоро ще отмине.

Никой не се разтревожи особено, когато редовното електрозахранване спря. Вероятно защото само секунда по-късно се включи мощният генератор, който се намираше в бомбоубежище и работеше на природен газ. Това стана толкова бързо, че луминесцентното осветление само примигна, а охранителните камери и мониторите на компютрите едва забележимо трепнаха.

Част от надзирателите в стаята за почивка допиха кафето си и преминаха към обичайните за всеки затвор клюки, а дежурните продължиха бавната си обиколка на отделните зони, за да бъдат сигурни, че животът във ФВЗ тече нормално.

После нещата се промениха. Вниманието на всички беше привлечено от внезапно настъпилата тишина. Резервният генератор издаде странен звук, като кашлица на великан, и спря.

Лампите и мониторите моментално угаснаха. Останаха да работят само няколко охранителни камери на батерии. Миг по-късно тишината беше прогонена от разтревожени викове, шумни стъпки и пропукване на радиостанции. Светнаха фенерчета, издърпани от калъфите на униформените колани. Но тяхната светлина съвсем не беше достатъчна.

След което се случи немислимото: отключиха се всички врати на килиите. Това вече не трябваше да се случва. Системата беше изградена така, че при спирането на електрическия ток вратите автоматично се заключваха. Не беше приятно за затворниците, особено ако аварията се дължеше на извънредни обстоятелства, например пожар. Но системата беше такава, каквато я бяха програмирали. В момента обаче надзирателите чуваха съвсем ясно отварянето на вратите в целия затвор, последвано от тропота на мъжете, които напускаха килиите си.

Във ФВЗ оръжията бяха забранени. Надзирателите разполагаха единствено със своя авторитет, ум, подготовка, способност да разпознават настроенията на затворниците и, разбира се, тежки палки, с които въдворяваха ред. Дланите, които стискаха палките в този момент, бързо се изпотиха.

За подобни ситуации имаше стандартни оперативни процедури. Военните имаха оперативни процедури за абсолютно всичко. В армията държаха да имат най-малко две резервни възможности за всяка критична ситуация. Но във ФВЗ цареше убеждението, че генераторът на природен газ е стопроцентово надежден, което беше пропуск, защото в момента машината беше зациклила. Следователно възстановяването на реда лягаше върху плещите на надзирателите. Те бяха последната отбранителна линия. Първостепенната им задача беше да обезвредят затворниците. Второстепенната — да обезвредят затворниците. Всичко друго би било невъобразим провал, който щеше да доведе до порой от скъсани звезди и нашивки, засипващи земята като игличките на забравена елха в края на януари.

Естествено, затворниците бяха много повече от охраната. Тяхното обезвреждане изискваше някои специални тактики, най-важната от които беше да ги групират в големите общи пространства и да ги накарат да легнат по очи. Това свърши работа за първите пет минути, но после се случи нещо, от което надзирателите се изправиха на нокти и мислено се заровиха още по-надълбоко в устава за търсене на решение.

— Изстрели! — изкрещя в радиостанцията си един от тях. — Чувам изстрели! Неизвестна локация, неизвестен източник!

Съобщението беше повторено толкова много пъти, че ушите на останалите надзиратели писнаха. Бяха произведени изстрели, но никой не знаеше къде и от кого. Те не носеха оръжие, а това означаваше, че е стрелял един от затворниците. Или може би няколко.

Нещата ставаха сериозни, приближаваха се към ръба на хаоса.

После ситуацията се влоши още повече.

В коридора, водещ към СЗ, тресна експлозия. Границата, деляща ги от хаоса, беше премината. Демонстрацията на въоръжена сила остана единственото нещо, способно да възстанови реда. Малко организации в света можеха да го правят толкова добре, колкото армията на Съединените щати. Особено когато една от базите й се намираше в съседство.

Броени минути по-късно във ФВЗ се появиха шест зелени военни камиона. От тях изскочиха десетки военни полицаи с щитове и готово за стрелба автоматично оръжие. Те решително се насочиха към тъмната сграда на затвора, която грееше отчетливо през техните прибори за нощно виждане от последно поколение.

Затворниците замръзнаха по местата си. После онези от тях, които все още бяха на крака, побързаха да се проснат по корем с ръце на гърба. Редът беше въдворен.

Военните инженери успяха да се справят с аварията. Осветлението беше възстановено, а вратите на килиите отново можеха да се заключват. Междувременно специалният отряд на военната полиция във Форт Левънуърт предаде командването на обекта обратно на затворническата администрация, а след това се изтегли по пътя, по който беше дошъл. Комендантът на затвора с чин полковник въздъхна с облекчение и успя да се освободи от кошмара на внезапното препятствие по пътя към генералския пагон.

Затворниците умърлушено се прибраха в килиите си.

Проведе се преброяване и списъкът на лишените от свобода беше сравнен с официалната ведомост. Бройката съвпадаше. Поне в началото.

Повторната проверка показа друго: един затворник липсваше. Само един, но важен, с доживотна присъда. Не защото бе взривил някой висшестоящ, нито пък защото бе убил някого. Не беше изнасилвал, клал, палил или бомбардирал себеподобните си. Беше тук по обвинение в държавна измяна, в заплаха за националната сигурност — термини, които караха всички да застанат нащрек. Но имаше и още нещо напълно необяснимо. На нара на липсващия затворник лежеше неидентифициран мъртвец — по очи, старателно завит с одеяло. Това беше причината за грешното първоначално преброяване.

Започна интензивно претърсване. Проверени бяха всички места, предлагащи някакви възможности за укритие, включително вентилационните тръби. След това надзирателите изскочиха навън под затихващата буря и повториха операцията, като се стараеха да не пропускат нищо.

Но затворникът беше изчезнал. Никой не беше в състояние да обясни как го е направил, нито по какъв начин е бил заместен от мъртвеца.

Остана само един очевиден факт.

Робърт Пулър, бивш майор от ВВС, експерт по ядрени оръжия и киберсигурност, син на прочутия генерал-лейтенант Джон Пулър-старши, беше успял да избяга от най-строго охранявания военен затвор в страната.

А на своето място беше оставил мъртвец — нещо, което беше по-необяснимо дори от самото му бягство.

Комендантът на затвора посегна към телефона в кабинета си с ясното съзнание, че трябва да се сбогува с доскоро обещаващата си кариера.

2

Джон Пулър беше насочил своя пистолет ЗИГ П228 към главата на мъжа срещу себе си. Той пък го държеше на мушка със своята берета 92.

Вместо с победител този дуел имаше всички шансове да завърши с два трупа.

— Нямам никакво намерение да поема вината! — изкрещя редник Тони Роджърс, чернокож младеж с атлетична фигура и татуирано на ръката лого на „Питсбърг Стийлърс“.

Беше на двайсет и няколко години, към метър и седемдесет и пет, с бръсната глава, масивни рамене, жилести ръце и огромни крака — външен вид, който трудно се връзваше с пискливия му глас.

Пулър носеше бежов панталон и синьо яке със златисти букви ОКР на гърба, които означаваха Отдел за криминални разследвания. Роджърс беше с бойна униформа, военни ботуши и шапка. Потеше се, въпреки че времето беше доста студено, а в погледа му личеше паника. Пулър не се потеше, а очите му не слизаха от лицето на младежа. Желанието му беше да излъчва спокойствие, което по някакъв начин да се прехвърли и на Роджърс.

Двамата стояха един срещу друг на сляпа уличка зад бар в покрайнините на Лоутън, Оклахома, където се намираха базата Форт Сил и гробницата на индианския вожд Джеронимо.

Пулър беше идвал тук един-два пъти, а и баща му беше служил известно време в Лоутън. Синът беше пристигнал в града със задачата да арестува предполагаем убиец. В момента заподозреният го държеше на мушка със служебното си оръжие.

— Кажи ми твоята версия на историята — рече с равен глас Пулър.

— Никого не съм гръмнал, чуваш ли? Трябва да си луд, за да твърдиш подобно нещо!

— Не твърдя нищо. Тук съм, защото това ми е работа. Можеш ли да опровергаеш обвиненията? Много добре, действай.

— За какво говориш?

— Наемаш разтропан военен адвокат, който може би ще успее да смаже прокурора. Познавам добри юристи и мога да ти препоръчам някой. Но това, което правиш в момента, изобщо не ти помага. Така че предлагам да свалиш оръжието, в замяна на което забравяме, че си побягнал и си го насочил срещу мен.

— Дрън-дрън!

— Имам заповед да те арестувам, Роджърс. Просто си гледам работата. Нека да я свърша мирно и кротко. Сигурно не искаш да умреш на някаква мръсна уличка в Лоутън, Оклахома. И аз не го искам.

— Ще ми лепнат доживотна присъда, а имам майка, за която да се грижа!

— И майка ти едва ли иска да умреш така. Ще защитиш правата си в съда. Можеш да призовеш и нея като свидетел, за да обясни що за човек си. Дай шанс на съдебната система да си свърши работата.

Всичко това отново беше изречено с равен и успокоителен тон.

В очите на Роджърс проблесна животински страх.

— Защо не се махнеш от пътя ми? — нервно попита той. — Така ще мога да се разкарам от това място и от шибаната армия!

— И двамата носим униформа, редник. Бих искал да ти помогна, но не по този начин.

— Тогава ще ти надупча задника! Кълна се, че ще го направя!

— Няма да стане — каза Пулър.

— Аз не пропускам, човече! Имам отлични показатели на проклетото стрелбище!

— Ти стреляш и аз стрелям. И двамата падаме. Но според мен е глупаво да свършим така. Виждам, че и ти мислиш по същия начин.

— Тогава да обявим примирие. Просто се обръщаш и си тръгваш.

— Не мога — поклати глава Пулър, като продължаваше да го държи на мушка.

— Защо, по дяволите?

— Ти си артилерист, Роджърс. Вършиш си работата както трябва, защото армията е отделила много време и пари за твоето обучение. Прав ли съм?

— Да, но какво от това?

— Ами и с мен е същото. Моята работа не ми позволява да си тръгна. Затова нека се разберем: аз не искам да те застрелям. Доколкото усещам, ти също не искаш да ме гръмнеш, така че свали оръжието. Отлично знаеш, че това е най-разумното, което можеш да направиш.

Пулър го проследи до тук, след като беше събрал предостатъчно доказателства, за да му осигури дълга присъда. Но в един момент Роджърс го засече и хукна да бяга. Бягството му приключи тук, на тази сляпа уличка, откъдето можеше да се измъкне само по пътя, по който беше дошъл.

— Значи умираме и двамата! — тръсна глава Роджърс.

— Не е нужно да свършим така! — настоятелно изрече Пулър. — Използвай главата си! Сигурна смърт или съдебен процес, след който може да полежиш малко във ФВЗ, а дори и да се отървеш без нищо. Кое ти звучи по-приемливо? Кое би прозвучало по-добре на майка ти?

Това докосна някаква струна в душата на Роджърс и клепачите му потрепнаха.

— Ти имаш ли семейство? — попита той.

— Имам, разбира се. И искам да го видя отново. Разкажи ми за твоето семейство.

Роджърс облиза напуканите си устни.

— Мама, двама братя и три сестри. В Питсбърг… Всички сме фенове на „Стийлърс“ — гордо добави той.

— Ето, виждаш ли? — каза Пулър. — Хвърли оръжието и ще можеш да гледаш още много мачове.

— Не ме слушаш, по дяволите! Няма начин да ме приберат за това! Оня извади нож, следователно става въпрос за самозащита!

— Ще го кажеш пред военния съд. Може би изобщо няма да те заключат.

— Знаеш, че няма как да стане — каза Роджърс и погледна изпитателно Пулър. — Събрал си разни неща срещу мен, иначе нямаше да си тук. Разбрал си за шибаната дрога, нали?

— Моята работа е да те арестувам, а не да те обвинявам.

— Тук сме насред нищото, човече. Нужна е малко смазка, за да оцелеем. Аз съм градско момче и не си падам по кравите. Много хора са като мен.

— Досието ти е добро, Роджърс, това ще ти помогне. Ако убедиш съдебните заседатели, че е било самозащита, най-вероятно ще бъдеш освободен.

— Не, човече — упорито тръсна глава войникът. — И двамата знаем, че ще ми изпържат задника.

— Ще те попитам нещо, Роджърс — смени тактиката Пулър в опит да свали напрежението. — Колко питиета удари в онзи бар?

— Какво?!

— Прост въпрос. Колко питиета удари?

Роджърс инстинктивно стисна пистолета, а по лявата му буза се плъзна капчица пот.

— Четири бири и един шот „Джим Бийм“ — отговори той, после изведнъж изрева: — Но какво значение има? Ти разиграваш ли ме, задник?

— Не — спокойно отвърна Пулър. — Опитвам се да ти обясня нещо и искам да ме изслушаш. Ще го направиш ли? То е важно за теб.

Млъкна и зачака. Целта му беше да накара Роджърс да мисли. Когато човек мисли, той не натиска спусъка.

— Добре, казвай.

— Изпил си много алкохол.

— Глупости! Мога да изпия два пъти повече и да карам танк.

— Не ти говоря за танк.

— А за какво?

— Като те гледам, тежиш около седемдесет и пет килограма — започна със същия спокоен глас Пулър. — Това означава, че дори при наличие на адреналин нивото на интоксикация в кръвта ти ще бъде около един промил, а вероятно и повече заради шота „Джим Бийм“. А според закона това означава, че си прекалено пиян, за да караш дори мотопед.

— Какво общо има това, по дяволите?

— Алкохолът влияе на двигателни реакции, например прицелването и произвеждането на изстрел. В твоя случай говорим за сериозна деградация на стрелковите умения.

— Абсолютно сигурен съм, че от три метра няма как да не те уцеля! — изръмжа той.

— Ще бъдеш изненадан, Роджърс. Уверявам те, че ще бъдеш много изненадан. По приблизителните ми изчисления ти си изгубил поне двайсет и пет процента от нормалните си умения. От друга страна, моите двигателни реакции и стрелкови умения си остават перфектни. Затова отново ще те помоля да свалиш оръжието. Двайсет и пет процентово влошаване означава, че всичко това няма да свърши добре за теб.

Роджърс натисна спусъка и едновременно с това изкрещя „Ма…“, но не успя да довърши.

3

Джон Пулър хвърли сака си на пода, смъкна шапката и избърса капката пот от носа си. После се просна в леглото. Току-що се беше върнал от разследването във Форт Сил. Резултатът беше неутрализирането на редник Роджърс.

В мига, в който въпреки неговите предупреждения показалецът на Роджърс започна да обира луфта на спусъка, Пулър направи малка крачка вдясно и стреля. Всъщност той не видя Роджърс да натиска спусъка, но реакцията му се дължеше на изражението в очите на младежа и недовършената ругатня, замряла на устните му, прекъсната от мощния откат на неговия ЗИГ. Роджърс удържа на думата си, че няма да напусне сляпата уличка без бой. А Пулър изпита уважение към него. Момчето съвсем не беше страхливец, въпреки че със сигурност и шотът „Джим Бийм“ му помогна.

Куршумът на Роджърс се заби в тухления зид зад гърба на Пулър. Откъртилото се от него парченце проби ръкава му, но без да засегне кожата. Можеше да ликвидира Роджърс с изстрел в главата. Ситуацията беше опасна, но той беше преживявал и по-лошо. Дулото на пистолета му се наведе надолу едновременно с изстрела. Куршумът попадна в десния крак на редника, малко над коляното. Стрелбата в торса не е напълно ефективна, защото раненият понякога има възможност да отвърне на огъня. Но когато е прострелян в областта на коляното, дори най-твърдият мъжкар се превръща в ревящо бебе.

Роджърс изпусна пистолета, падна на земята и закрещя, като притискаше с длани раната си. Вероятно дълго време щеше да куца, но щеше да е жив.

Пулър му направи турникет, повика линейка и го придружи до болницата. Дори му позволи да се вкопчва в ръката му, когато болката ставаше непоносима. След като попълни задължителната купчина формуляри и отговори на цяла лавина от въпроси, най-сетне успя да се качи на военнотранспортен самолет за дома.

В крайна сметка мъжът, когото редникът беше застрелял след неуспешната сделка за дрога, си беше получил заслуженото. А семейство Роджърс от Питсбърг все пак щеше да получи възможност да се грижи за своя син и брат. „Стийлърс“ нямаше да се лишат от заклетия си фен, макар че за известно време щяха да получават подкрепата му от някой военен затвор. Това не биваше да се случи, но се беше случило.

Ситуацията беше критична — един от двамата щеше да загине. Но Пулър винаги бе предпочитал да щрака белезници, вместо да натиска спусъка. Не обичаше да стреля по своите събратя, дори да са извършили престъпление.

Заключението му беше, че денят е бил уморителен и гаден.

Сега се нуждаеше от няколко час сън, нищо повече. Само няколко часа. После щеше да се върне на работа, тъй като в ОКР не се предвиждаха почивки. Разбира се, за известно време щяха да го заковат на някое бюро — задължителна процедура при разследването на случаи с употреба на оръжие. Но след това отново щеше да поеме натам, където го изпратят. Престъпността не се придържаше към никакви графици. Пулър никога не се беше съобразявал с някакво работно време, защото битката не започваше в девет и не свършваше в пет.

Телефонът му иззвъня секунди след като беше затворил очи. Погледна дисплея и изпъшка. Беше баща му. Или по-точно, някой от болницата звънеше от негово име.

Хвърли телефона върху завивките и отново затвори очи. Щеше да говори с генерала по-късно — най-вероятно утре, а може би чак вдругиден. Но не сега. В този момент се нуждаеше от сън повече от всичко на света.

Телефонът отново иззвъня. Пак беше болницата. Пулър не вдигна. След известно време звъненето спря.

После започна отново.

Тези тъпаци няма да се откажат.

Следващата мисъл го накара да подскочи в леглото. Може би се беше случило нещо с баща му… Не, не. Старецът бе твърде голям инат, за да умре сега. Най-вероятно щеше да надживее и двамата си синове.

Той се надигна и посегна към телефона. Изписаният върху дисплея номер не беше на болницата, а на прекия му командир Дон Уайт.

— Слушам, сър.

— Имаме критична ситуация, Пулър. Може би още не си чул за нея.

Пулър примигна и светкавично свърза думите на командира си с обаждането от болницата. Баща му. Нима наистина е умрял? Това не може да бъде! Бойните легенди не умират. Те живеят… вечно.

— Какво не съм чул, сър? Току-що пристигам от Форт Сил. Нещо за баща ми ли?

— Не, за брат ти.

— За брат ми?

Брат му лежеше в най-строго охранявания затвор на страната.

— Ранен ли е? — попита той, въпреки че не можеше да си представи как ще се случи подобно нещо.

Във ФВЗ нямаше бунтове. Спомни си, че въпреки това Боби бе получил удар от някакъв надзирател, но той така и не сподели каква е била причината.

— Не. Нещата са по-сериозни.

По-сериозни от раняване?!

— Той… Мъртъв ли е?

— Не е мъртъв — отвърна Уайт. — По всяка вероятност е избягал.

Пулър си пое дъх и се опита да проумее чутото. Никой не бягаше от ФВЗ. Все едно да отлетиш за Луната с тойота.

— Как?

— Никой не знае.

— Вие казахте „по всяка вероятност“. Нима има някакви неясноти по въпроса?

— Казах „по всяка вероятност“, защото управата на ФВЗ използва именно тази фраза. Станало е снощи. Не мога да си представя защо не са го открили, ако все още се намира в периметъра на затвора. ФВЗ е огромен, но не чак толкова огромен.

— Липсват ли и други затворници?

— Не. Има обаче още нещо, което е не по-малко обезпокоително.

— Какво, сър?

— Неидентифициран мъртвец, открит в килията на брат ти.

Пулър беше толкова изтощен, че не успя да асимилира думите на началника си. Но веднага прецени, че не би постигнал много дори и след десет часа сън.

— Неидентифициран труп? Искате да кажете, че не е нито затворник, нито надзирател, нито друг служител на затвора?

— Именно.

— А как точно е избягал брат ми?

— По време на буря. Централното захранване прекъсва, а след това блокира и резервният генератор. Управата иска помощ от близката база за възстановяване на реда. До момента на преброяването на затворниците всичко изглежда наред. Но после се оказва, че един от тях липсва. Брат ти. Има и една допълнителна бройка — мъртвецът в килията му. Чух, че министърът на отбраната за малко не получил инфаркт, когато му докладвали.

Пулър слушаше разсеяно, тъй като в умореното му съзнание се появи друга мисъл.

— Информирали ли са баща ми? — попита той.

— Лично аз не съм, ако това питаш. Но не мога да кажа за другите. Исках да научиш по най-бързия начин. Докладваха ми за инцидента преди няколко минути.

— Но нали се е случило снощи?

— Предполагам, че управата на ФВЗ не е изгаряла от желание да бие камбаната. Новината стигна до нас по каналния ред. Знаеш как е в армията, Пулър. Всяко нещо с времето си. Няма значение дали щурмуваш укрепление на противника, или подготвяш комюнике. За всичко трябва време.

— Но баща ми може вече да знае, нали?

— Да.

Пулър още беше объркан.

— Сър, бих искал да ви помоля за няколко дни отпуск.

— Очаквах го. Смятай, че го имаш. Сигурен съм, че искаш да бъдеш при баща си.

— Да, сър — машинално каза Пулър, но реалното му желание беше да се намеси в ситуацията с брат си. — Предполагам, че случаят ще бъде възложен на ОКР.

— Не съм сигурен, Пулър. Брат ти служи във ВВС. Или по-скоро е служил във ВВС.

— Но ФВЗ е затвор и на сухопътните войски. Няма териториални спорове.

— Има и още как — изсумтя Уайт. — Военните имат спорове дори за тоалетните. А като отчетем престъплението на брат ти, може би трябва да очакваме намесата на други институции, които бързо ще ни накарат да забравим междуведомствените вражди.

Пулър моментално разбра за какво става въпрос.

— Националната сигурност — мрачно рече той.

— Бягството на брат ти вероятно ще предизвика и други реакции.

— Но той едва ли е стигнал далече. ФВЗ все пак се намира в центъра на голяма военна база.

— В близост до която има летище — отбеляза Уайт. — Да не говорим за между щатските магистрали.

— Това означава, че ще се нуждае от фалшиви документи. Плюс транспорт, пари и дегизировка.

— От външна помощ — довърши Уайт.

— Мислите ли, че е получил такава? Как?

— Не знам. Но това, което знам, е, че повредата на генератора точно когато спира токът е почти невъзможно съвпадение. А как един затворник напуска строго охраняван затвор е въпрос, на който трудно може да се отговори, нали? Ами мъртвецът в килията му? Откъде се е появил той, по дяволите?

— Установили ли са причината за смъртта му?

— Може би, но не са я споделили с мен.

— Мислят ли, че го е убил брат ми?

— Нямам представа какво мислят, Пулър.

— Но сте убеден, че той е получил както вътрешна, така и външна помощ?

— Ти ми кажи, Пулър. Ти си следователят.

— Нямам мнение. Случаят не е мой.

— Бъди спокоен, никога няма да бъде твой! — повиши тон Уайт. — И те съветвам, докато си в отпуск, да стоиш настрана! Проблемите на един Пулър са ми напълно достатъчни, чуваш ли?

— Чувам — отвърна Пулър. Но не е задължително да съм съгласен.

Той затвори и погледна дебелия риж котарак, който се появи в стаята, скочи на леглото и потърка глава в ръката му.

Беше го кръстил Дезо заради дезертьорската му природа — често бягаше от къщи и го нямаше с дни. Погали го по главата, а след това го взе в ръце и го притисна към гърдите си.

Брат му лежеше в затвора вече две години и нещо. Процесът му приключи бързо. Съдебният състав беше изцяло от негови колеги. Така го правеха в армията. Делата не се точеха с години, липсваха безкрайните обжалвания, а медиите бяха държани на разстояние. На подобни процеси нямаха място нашумелите цивилни адвокати, които се интересуваха не толкова от защитата на обвиняемия, колкото от евентуалните авторски права за книга или филм, които биха им донесли милиони долари. Всичко беше в ръцете на военните и те се справяха добре. Разбира се, имаше грозни истории, но те не се изнасяха на показ — погребваха ги в някой затвор.

Самият той дори не присъства на процеса, тъй като по същото време се намираше в Близкия изток, където изпълняваше поредната задача на ОКР — в случая да стреля по враговете на Съединените щати. Армията не се интересуваше от семейните му проблеми. Той имаше поставена задача и трябваше да я изпълни. А когато се прибра в Щатите, по-големият му брат вече се намираше във Федералния военен затвор, осъден да остане там до края на дните си.

Но сега положението беше претърпяло промяна.

Пулър смъкна дрехите си и влезе под душа. Пусна водата и опря глава във влажните плочки на стената. Не можеше да приеме, че брат му е избягал от затвора, защото това беше доказателство, че е виновен — нещо, което Пулър никога нямаше да повярва или приеме.

Убеждението му не се дължеше единствено на кръвната им връзка. Във фамилия Пулър нямаше предатели. Всички нейни представители се бяха били и умирали за родината си. Един от тях се беше сражавал срещу британската армия на страната на Джордж Уошингтън. Друг, ефрейтор Уолтър Пулър, беше намерил смъртта си в Гетисбърг, отблъсквайки южняците при щурма на Пикет. През 1918 г. друг член на фамилията, Джордж Пулър, бе свален над Франция, докато управлявал британски боен самолет. Той бе успял да се спаси, като скочил с парашут, но само четири години по-късно бе намерил смъртта си по време на тренировъчен полет. Най-малко две дузини мъже с фамилията Пулър бяха служили в различни бойни части по време на Втората световна война, като повечето от тях не се бяха върнали.

Ние се сражаваме, не сме предатели!

Той спря душа и излезе от банята. Прекият му командир беше прав в едно — прекъсването на тока и на резервното захранване в един и същ момент наистина беше невероятно съвпадение. А и как брат му би могъл да избяга без чужда помощ? ФВЗ бе един от най-строго охраняваните затвори. Никой не беше бягал от там. Никой.

Но по всичко личеше, че брат му бе успял да го направи. И бе оставил след себе си мъртвец, когото не можеха да идентифицират.

Пулър облече чисти цивилни дрехи, пусна котарака да потича на чист въздух и се насочи към колата си.

Предстоеше му да посети място, където не обичаше да ходи. Почти беше готов да го замени с операциите в Близкия изток, но нямаше как да не отиде. Съвсем ясно си представяше ужасното настроение на баща си, макар да не беше сигурен, че той разбира напълно какво се случва. Не беше приятно да си край него, когато е ядосан — все едно да си пред очите на вбесения генерал Джордж Патън, друга военна легенда, прословута с гневните си изблици.

Пулър се качи в белия служебен седан, запали двигателя и спусна страничното стъкло, за да позволи на топлия вятър да подсуши късо подстриганата му коса. Всичко това беше далеч от очакванията му за първия ден у дома след мисия. Но той отдавна беше наясно, че в неговия свят няма предвидими неща освен усещането, че всеки следващ миг може да ти предложи най-голямото предизвикателство в живота.

Докато шофираше към болницата за среща с непримиримия боец Джон Пулър-старши, генерал в оставка от армията на Съединените щати, внезапно му се прииска ескорт от танковете на Трета армия, командвана от генерал Патън. Беше почти сигурен, че ще се нуждае както от бронята им, така и от огневата им мощ.

4

Ролетната врата на склада се вдигна с възмутено проскърцване. Мъжът влезе вътре и затвори след себе си, заменяйки тъмнината на нощта с още по-плътния мрак на затвореното помещение. Той протегна ръка и запали лампата в стаичката три на три с бетонен под и метални стени и таван.

Две от стените бяха покрити с рафтове. Срещу тях имаше старо метално бюро и метален стол. Рафтовете бяха запълнени с изрядно подредени кутии и кашони. Мъжът пристъпи към тях и се зае да изследва етикетите им. Паметта му беше добра, но той не беше идвал тук от доста време, повече от две години.

Робърт беше с униформа, ботуши и шапка. Това му помогна да се слее с обитателите на един военен град. Сега обаче му предстоеше пълна промяна на външния вид. Той отвори една от кутиите и извади от нея лаптопа си. Сложи го на бюрото и го включи в мрежата. Беше наясно, че след повече от две години бездействие батериите са изтощени, но се надяваше, че все още подлежат на зареждане. В противен случай щеше да му се наложи да си купи нов лаптоп, защото се нуждаеше от компютър много повече, отколкото от пистолет.

От друга кутия извади машинка за подстригване, огледало, крем за бръснене, хавлиена кърпа, запечатана трилитрова бутилка с вода, купичка и бръснач. Седна на металния стол и нагласи огледалото върху бюрото, а след това включи машинката в контакта. Острига се нула номер, след което сапуниса главата си, напълни купичката с вода и хвана бръснача. Операцията по отстраняването на всички косми протече гладко. От време на време топеше острието в купата с вода и го почистваше с кърпата.

Огледа внимателно резултата и остана доволен. Човешката глава има девет основни форми. С коса неговата беше кръгла като луна, но сега бе придобила формата на куршум. Промяната беше съществена.

Дойде ред на късче мека и гъвкава пластмаса, което зае място между зъбите и долната му устна. Няколко дъвкателни движения бяха достатъчни за наместването й, което веднага промени формата на устата и брадичката му.

Остави огледалото, водата и кърпата, а другите неща прибра обратно на рафта.

Следващата кутия съдържаше вещи с техническо предназначение, които подреди на бюрото, сякаш подготвяше за операция хирургически инструменти. Робърт покри с кърпата гърдите и раменете си, а след това се зае да скицира на лист хартия това, което беше намислил. После намаза носа си с лепило от естествени смоли и бързо добави върху него късче памук, преди лепилото да изсъхне. Развинти капачката на бурканче и с клечка от сладолед извади малко количество моделираща вакса, която започна да мачка с пръсти, за да попие топлината на тялото му и да омекне. Приведе се над огледалото и нанесе тънък слой върху различни части на носа и страните си, като обърна специално внимание на профила. Всичко това беше загладено със специален гел. Лицевото оформление му отне доста време, но той не бързаше. За това му помогна двугодишният престой в килията, където се беше научил да проявява търпение.

Доволен от резултата, той нанесе фон дьо тен върху цялото си лице, подчертавайки избрани части, потъмнявайки други. Операцията приключи с равномерно полагане на пудра.

Робърт се облегна назад и започна да се изучава в огледалото. Промените със сигурност не бяха натрапчиви, но тук най-важно беше общото впечатление. Предвид факта, че носът е най-отличителната част от човешкото лице, той се постара да го направи неузнаваем.

Следващата му работа беше да използва лепилото, за да залепи щръкналите си уши към черепа. Огледа се още веднъж, бавно и внимателно, потърси и най-малките несъвършенства, но остана доволен.

Той провери етикетите на още няколко кутии, свали една от рафта и вдигна капака. Вътре имаше фалшива брада тип катинарче. Сложи нужното количество лепило, а след това се зае да я поставя. Накрая взе гребенче и старателно среса синтетичните косми. Това беше добро хрумване, тъй като в армията не разрешаваха бради нито на войниците, нито на затворниците.

Съблече ризата и тениската си и измъкна два татуирани ръкава от друга кутия. Нахлузи ги на ръцете си и отново се огледа. Заключението му беше, че татуировките изглеждат съвсем истински.

След това дойде ред на контактните лещи, които промениха цвета на очите му.

Той подряза веждите си, превръщайки ги в тънки извити линии.

Отново насочи вниманието си към огледалото.

Съмняваше се, че дори брат му ще го познае.

Последва нова проверка на списъка, който пазеше в главата си: коса, нос, уши, уста, брада, очи, татуировки, вежди.

Смъкна едно кашонче и извади дрехите. През последните две години беше поддържал теглото си без промяна и по тази причина нямаше проблеми със старите си дънки и ризата с къс ръкав. Без да докосва залепените уши, той нахлупи на бръснатата си глава шапка с широка периферия, а след това измъкна чифт средно износени ботуши, чиито дебели подметки му помогнаха да увеличи ръста си почти до височината на брат му. После си сложи колан с петсантиметрова катарама, върху която беше гравиран възседнал бик каубой, пристегна го и хвърли в кашончето униформата, шапката и военните си ботуши.

Една кутия съдържаше документите, които щяха да му бъдат нужни — валидна шофьорска книжка, издадена в Канзас, две кредитни карти с още година живот и хиляда долара в брой, всичките двайсетачки. Чековата книжка най-отдолу беше свързана с активна банкова сметка с петдесет и седем хиляди долара, плюс натрупаните през годините лихви.

Кредитните карти автоматично покриваха всичките му разходи преди и по време на престоя му в затвора. Така плащаше наема за този склад, а също и останалите си текущи задължения. С фалшивата си самоличност Робърт беше правил дарения на домове за сираци, болници и напълно непознати хора, които по негова преценка бяха изпаднали в тежко положение. Това му струваше няколко хиляди долара, но го беше правил с убеждението, че е за добро. По-важната причина беше да поддържа сметките си активни чрез изграждане на достоверна кредитна история с периодични тегления. В противен случай финансовите институции със сигурност щяха да станат подозрителни към сметка, която изведнъж се активизира след две години бездействие. Той отлично знаеше, че всичко в тази страна се наблюдава — може би защото преди време самият той беше част от наблюдаващите.

Извади и последните неща, които му трябваха — деветмилиметров глок с две кутии патрони и карабина М4 с три кутии патрони. Законът в Канзас позволяваше притежанието на огнестрелно оръжие, а това означаваше, че когато то е видимо, разрешителното става излишно. Такова се изискваше само за скрито носено оръжие, но Робърт се беше снабдил и с него — съвсем редовно издадено от щата Канзас на фалшивата му самоличност, със срок на валидност още осемнайсет месеца.

Пъхна глока в кобура, прикрепен на колана, и облече дънково яке, което го прикри. Разглобената карабина влезе в специалното си куфарче, а то на свой ред — в сак. Сложи си ръчен часовник, който също извади от кутията — разбира се, след като го нагласи на точния час и дата. Слънчевите очила пъхна в горния джоб на якето.

Издирването му щеше да бъде мащабно. Това означаваше, че няма да има право на грешка, въпреки че предишният му външен вид вече беше история.

Робърт съвсем ясно си представяше хаоса в затвора, причинен от бягството му. Не беше напълно сигурен как точно са се развили нещата, но си даваше ясна сметка, че е един от най-големите късметлии на земята. Това топлеше душата му, понеже през последните няколко години късметът упорито го отбягваше. А в момента все още беше замаян от рязката промяна, настъпила в живота му съвсем внезапно. Само от него зависеше дали това ще продължи до логичния си край. А той беше човек на логиката. Някои хора твърдяха, че дори прекалява, и може би бяха прави.

Вероятно ставаше въпрос за ген, защото и баща му беше същият, а по единодушното мнение на близките им по-малкият му брат Джон беше най-логичният от тримата мъже в семейството.

Брат ми Джон, помисли си той. Как ли ще възприеме всичко това?

Братя от двете страни на решетките. А сега и братя, изправени един срещу друг. Чувството не беше приятно, но Робърт беше безсилен да го промени.

Прибра всичко на мястото му и насочи вниманието си към лаптопа. За щастие, той проработи, въпреки че батерията все още не бе заредена изцяло. Откачи кабела и го прибра в сака, в който вече беше сложил дрехи и тоалетни принадлежности. После го преметна през рамо, изгаси лампите и излезе. Спусна ролетната врата и се отдалечи с бързи крачки.

След кратък преход се озова пред закусвалня, която току-що беше отворила. Двама полицаи влязоха преди него. От уморените им лица личеше, че най-вероятно се връщат от работа. Робърт си избра маса максимално далече от тяхната. Скрил лице зад ламинираното меню, което сервитьорката остави на масата, поръча чаша черно кафе.

Тя му го донесе в нащърбена чаша и той го изпи на няколко големи глътки. Това беше първото му кафе извън стените на затвора за повече от две години. Без да се брои времето на предварителния арест преди началото на процеса. Премлясна доволно и разгледа менюто.

Поръча си горе-долу от всичко, което заведението предлагаше, а когато храната пристигна, започна да яде бавно, като се наслаждаваше на всяка хапка. Не че храната във ФВЗ беше гадна. Напротив, беше доста прилична. Но когато ядеш в килия от поднос, който ти е подаден през процеп в стоманена врата, тя има друг вкус.

Довърши бекона и препечената филийка и си поръча нова чаша кафе. Беше се хранил толкова бавно, че ченгетата отдавна бяха напуснали заведението. Което беше още по-добре. Това, което най-малко очакваше да види, бяха военните полицаи, които заеха местата им в момента, в който сервитьорката му донесе сметката.

— Лек ден — каза му тя.

— Благодаря — отвърна Робърт и моментално се хвана, че не е променил нито тембъра, нито интонацията на гласа си.

Внимавай, Боби!, предупреди се мислено той.

— Имате ли интернет, бонбонче? — попита той.

— Тук предлагаме само храна и напитки — поклати глава момичето. — Ако искаш интернет, ще трябва да се прехвърлиш в „Старбъкс“ на ъгъла.

— Разбрах, благодаря.

Робърт дръпна догоре ципа на якето си и провери дали пистолетът е скрит.

Мина покрай масата на военните полицаи и единият от тях му кимна леко.

— Лек ден, момчета — поздрави той и добави: — Да живее армията.

Човекът му благодари с уморена усмивка и отново се загледа в менюто.

Пулър се погрижи да задържи летящата врата с ръка. Нямаше смисъл да предизвиква втори поглед, като я остави да се захлопне зад него.

След по-малко от минута изчезна в мрака, който съвсем скоро щеше да отстъпи място на канзаското утро. Това щеше да бъде първият му изгрев на свобода от много време насам.

Посрещна го със сладък вкус в устата, който обаче бързо стана кисел като оцет.

След още трийсет секунди зави зад ъгъла и изчезна.

5

Джон Пулър усети, че нещо не е наред, в мига, в който излезе от асансьора на етажа на баща си. Беше необичайно тихо.

Къде бяха гръмогласните заповеди, които генералът използваше като противопехотни мини, за да направи на пихтия иначе железните мъже в униформи? Чуваха се единствено нормалните за всяка болница звуци — гумени подметки по балатум, проскърцване на болнични легла и инвалидни столове, шепот на медицински лица, пристигане и оттегляне на посетители, от време на време писък на монитори.

Той пое по коридора, в който беше стаята на баща му. Видя трима мъже да излизат от нея и неволно ускори крачка. Мъжете не бяха лекари. Двама от тях носеха военни униформи, а третият беше с цивилен костюм. Униформените бяха генерали — единият от СВ, другият от ВВС с една звезда на пагона. Пулър успя да зърне името му, изписано на пластмасовия пропуск: Дофри. Генералът от СВ имаше три звезди на пагона, а на пропуска пишеше Райнхарт. Името му беше познато, но не можеше да се сети откъде. Колекцията от почетни лентички на гърдите му заемаше девет хоризонтални реда. Беше едър мъж с къса коса, а носът му изглеждаше така, сякаш е бил чупен поне веднъж.

— Моля да ме извините, господа — застана мирно Пулър.

Пропусна да козирува, тъй като се намираха под покрив и никой от униформените не беше с шапка на главата. Тримата се обърнаха едновременно.

— Аз съм старши армейски следовател Джон Пулър-младши, на служба към Седемстотин и първи отряд на ОКР в Куонтико — представи се Пулър. — Моля за извинение, че съм цивилен, но току-що се прибрах от мисия в Оклахома и бързам да видя баща си във връзка с конкретни новини, които получих наскоро.

— Свободно, Пулър — обади се Райнхарт. — Днес вие не сте единственият посетител на баща си.

— Видях, че излизате от неговата стая.

Мъжът с костюма кимна и му показа служебната си карта. Пулър й хвърли бърз поглед, тъй като искаше да знае с кого си има работа.

Джеймс Шиндлър, член на Съвета за национална сигурност.

За пръв път му се случваше да влиза в контакт с човек от тази служба. СНС беше политическа група, чиито членове не се занимаваха с разследвания. Повечето от тях бяха свързани директно с Белия дом — нещо, което бе на светлинни години от правомощията на един скромен армейски следовател. От друга страна обаче, ако някой наистина искаше да го сплаши, би трябвало да опре дулото на пистолета си в главата му. Без да има гаранции, че ще се получи.

— Имате новини, така ли? — попита Райнхарт. — Сигурен съм, че са същите, които станаха причина и за нашата визита в тази болница.

— Брат ми.

Дофри кимна.

— Баща ви не ни помогна много.

— Защото не знае нищо. Освен това е болен.

— Деменция, доколкото бяхме осведомени — рече Шиндлър.

— Той вече не е в състояние да се контролира — поясни Пулър. — А и не е имал контакти с брат ми от времето, преди да влезе в затвора.

— Но пациентите с деменция също имат просветления, Пулър — отбеляза Дофри. — В нашия случай дори най-малката улика ще бъде от полза. Вие и без друго бяхте следващият в списъка ни, затова предлагам да поговорим някъде на спокойствие.

— Моите уважения, сър. Готов съм да разговарям с вас където и когато пожелаете, но след като се видя с баща ми. А за мен е важно да го видя сега.

Тези думи бяха изречени с ясното съзнание, че в сравнение с него мъжете насреща му разполагат с цялата власт на света.

Генералът с едната звезда явно остана недоволен от реакцията му, но Райнхарт побърза да се намеси.

— Сигурен съм, че това може да се уреди, Пулър — рече той. — В днешно време едва ли има човек с униформа, който не дължи уважение на Джон Пулър-старши. — Погледна към Дофри и добави: — В дъното на този коридор има чакалня. Когато свършите, ще ни намерите там.

— Благодаря, сър.

Пулър влезе в стаята на баща си и побърза да затвори след себе си. Мразеше болниците. Беше прекарал доста време в тях. Там миришеше на чисто, но на практика имаше повече микроби, отколкото върху чинията на обществена тоалетна.

Баща му седеше на стол до прозореца. Някога Джон Пулър-старши беше висок почти колкото по-малкия си син, но с годините се беше смалил най-малко с пет сантиметра. Въпреки това си оставаше висок мъж, около метър и осемдесет и пет. Беше облечен в обичайната си напоследък униформа — бяла тениска, син панталон и болнични чехли. Остатъците от коса около голото му теме бяха снежнобели. Тялото му беше здраво и стегнато, с все още добре развита за годините му мускулатура.

— Здрасти, генерале — каза Пулър.

Почти веднага след поздрава баща му обикновено започваше с командите, убеден, че Пулър-младши е негов подчинен офицер, появил се да получи поредната порция заповеди. Но този път възрастният мъж запази мълчание и дори не го погледна, а остана извърнат към прозореца.

Пулър седна на ръба на леглото.

— Какво искаха от теб онези хора?

Баща му се надигна и почука с пръст по стъклото, за да прогони врабчето, което подскачаше на перваза. Пулър стана, пристъпи към него и погледна към двора на болницата.

Вече не помнеше кога за последен път баща му е излизал навън. Генералът беше прекарал по-голямата част от кариерата си под открито небе, в битки с врага. Нямаше нито едно поражение на бойното поле и едва ли някой би допуснал, че един ден ще бъде победен от собствения си мозък.

— Напоследък да си чувал Боби? — попита преднамерено провокативно Пулър.

Обикновено баща му изпадаше в ярост в мига, в който чуеше името на големия си син.

Сега единствената реакция беше някакво сумтене, но и това беше нещо. Пулър се изправи пред баща си и закри гледката му към двора.

— Какво те питаха онези мъже?

Брадичката на баща му бавно се повдигна и очите им се срещнаха.

— Изчезнал е — каза старецът.

— Кой, Боби ли?

— Изчезнал е. Дезертирал.

Пулър кимна. Технически погледнато, това беше неправилно, но той не винеше баща си.

— Да, наистина е изчезнал. Казват, че е избягал от ФВЗ.

— Глупости.

Думата беше произнесена спокойно, с равен глас. Като нещо, което е очевидно и не подлежи на съмнение.

Пулър коленичи до него, за да не трябва баща му да гледа нагоре.

— Защо да са глупости?

— Така им казах. Глупости.

— Добре де, но защо?

И друг път го беше хващал в подобни настроения, но напоследък те се случваха все по-рядко. Както беше казал Дофри, просветленията още бяха възможни.

Генералът погледна сина си с лека изненада, сякаш едва сега осъзнаваше, че не говори сам със себе си. Сърцето на Пулър се сви от изражението в очите му. Нима това беше единственото, което възнамеряваше да му каже днес?

Глупости?

— Само това ли им каза?

Чака отговора цяла минута. Но баща му затвори очи и дишането му стана равномерно.

Пулър излезе и тръгна към чакалнята, където бяха военните и мъжът с костюма. И тримата седяха на столове в празното помещение. Той седна до Райнхарт, генерала с три звезди на пагона. Инстинктивно прецени, че службата в един и същ род войски може би ще се окаже по-силна от физическата близост.

— Добре ли мина посещението при баща ви? — любезно попита Шиндлър.

— В неговото състояние посещенията рядко минават добре, сър — отвърна Пулър.

— Тук едва ли е подходящо място за обсъждане на подобни въпроси — обади се Райнхарт. — По-добре елате с нас в Пентагона, а след срещата ще ви осигурим транспорт, за да си приберете колата.

Пътуването продължи трийсетина минути, след което влязоха в един от паркингите на най-голямата административна сграда в света, която беше само на седем етажа, два от които под земята.

Пулър беше идвал в Пентагона безброй пъти, но все още изпитваше трудности с ориентацията. Многократно се беше губил из безкрайните коридори — най-често когато си позволяваше отклонение от предварително начертания маршрут. Но всеки, който бе имал работа тук, се беше губил поне веднъж. Тези, които отричаха това, просто лъжеха.

Поеха по един от широките коридори, но твърде скоро бяха принудени да отскочат встрани, за да направят път на моторизирана количка, натоварена с кислородни бутилки. Пулър беше наясно, че Пентагонът разполага с определени запаси от кислород, които трябваше да бъдат използвани в случай на вражеска атака или саботаж. След 11 септември тук бяха въведени безпрецедентни мерки за сигурност, които едва ли някога щяха да бъдат сведени до по-нормално ниво.

В опита си да направи път на количката, Райнхарт леко се спъна и Пулър инстинктивно го хвана под мишницата. После мълчаливо изчакаха преминаването на количката.

— Пентагонът може да бъде опасен, сър — шеговито каза Пулър. — Дори и за генералите с три звезди.

— Е, понякога е като да прескачаш окопи — усмихна се Райнхарт. — Макар и огромно, това място често се оказва претъпкано.

Спряха пред вратата на кабинет, на чиято табела пишеше „Генерал-лейтенант Арън Райнхарт“. Райнхарт ги покани да влязат и ги поведе покрай кабинетите на сътрудниците си до вътрешната заседателна зала. Настаниха се около масата и изчакаха да напълнят чашите им с вода.

Заел място срещу тримата мъже, Пулър ги погледна очаквателно.

По време на пътуването не бяха говорили за нищо съществено и той все още нямаше представа какво ще искат.

Генерал Дофри се приведе напред. Примерът му явно беше заразителен, защото и останалите направиха същото.

— От баща ви успяхме да измъкнем една-единствена дума: глупости — обяви той.

— Лаконичен както винаги. И на мен каза същото.

— Виждате ли някакъв смисъл в това? — попита Шиндлър.

— Аз не съм психолог, сър — изгледа го Пулър. — Не знам какво е имал предвид баща ми.

— Кога за последен път ходихте на свиждане при брат си? — попита Дофри.

— Горе-долу преди месец и половина. Опитвах се да ходя при него максимално често, но понякога съм прекалено зает.

— Какво каза той последния път?

— Нищо, което да е свързано с бягство, уверявам ви.

— Но все пак какво ви каза? — настоя Дофри.

— Разговаряхме за баща ни, после ме пита за работата в ОКР, а аз — как я кара в затвора.

— А не говорихте ли за делото му? — обади се Шиндлър. — За това как се е озовал във ФВЗ?

— Това вече не е дело, а присъда, сър. Но не засегнахме тази тема. Какво бихме могли да си кажем?

— Имате ли теория за бягството на брат ви? — попита Райнхарт.

— Не съм запознат с всички факти и не мога да си съставя мнение.

— Фактите все още не са окончателни. Достатъчно е да кажем, че ситуацията е била твърде необичайна.

— Мисля, че е било абсолютно невъзможно да избяга без чужда помощ. Авария на резервния генератор? Колко вероятно е това? И кой е мъртвецът в килията му?

— По всичко личи, че разполагате с достатъчно факти — обвинително го изгледа Шиндлър.

— Но не с всички. Всъщност кой би могъл да организира подобно нещо там?

— Това е много обезпокоително — обади се ни в клин, ни в ръкав Райнхарт.

— Някакъв опит за контакт от страна на брат ви? — попита Шиндлър.

— Не.

— А ще информирате ли прекия си командир, ако бъде направен такъв?

— Длъжен съм.

— Не това ви питах, Пулър.

— Да, ще информирам прекия си командир.

Шиндлър му подаде една визитка и каза:

— Всъщност бих желал да информирате първо мен.

Пулър прибра визитката в джоба си, без да отговори.

— Предполагам, че вече сте предупреден по никакъв начин да не се забърквате в този случай — каза Дофри.

— Да, моят командир беше категоричен.

— Но вие сте следовател и това ме кара да си мисля, че проявявате жив интерес към случая. Не е ли така?

Пулър закова очи в лицето на Дофри. Доста интересно, каза си той.

— Дори не съм си помислял подобно нещо. Директната заповед си е директна заповед. Служил съм прекалено много години, за да разруша кариерата си заради това.

— Имате предвид заради брат си — рече Дофри.

— А нима вие искате да участвам в разследването? — засече го Пулър.

— Това би било в разрез с всички военни правила — тръсна глава Райнхарт.

— Но не отговаряте на въпроса ми, сър.

— Страхувам се, че няма да получите по-конкретен отговор, Пулър — каза Шиндлър и се изправи.

Останалите последваха примера му.

— Очаква ме кратък отпуск — рече Пулър.

— На ваше място аз бих го използвал както трябва — усмихна се Шиндлър и потупа джоба, в който Пулър беше прибрал визитката му. — И не забравяйте да ми звъннете, ако изскочи нещо. Интересът към този случай стига толкова високо, че ще ви трябва кислородна бутилка, за да дишате.

— Още един въпрос, Пулър — обади се Дофри.

— Да, сър?

— Питали ли сте някога брат си дали всъщност е виновен?

Въпросът изненада Пулър, а той не обичаше да го изненадват.

— Да, веднъж — отвърна лаконично той.

— Какво ви отговори той?

— Нищо. Остана напълно равнодушен.

— А вие какво мислите? Виновен ли е?

Пулър не отговори веднага. Неговото мнение по въпроса беше без никакво значение, защото не можеше да промени нищо. Но тримата мъже насреща му очевидно очакваха с интерес какво ще каже.

— Не искам да вярвам, че брат ми е предател — отговори най-сетне той.

Тези думи бяха максималното, което беше готов да сподели, дори и пред висшестоящи офицери.

— Виновен е, Пулър — каза Дофри. — Защото военният съд го постанови с помощта на изобилие от доказателства. Вие може да не сте запознат с тях, но ние тук сме в течение.

— Това е всичко, Пулър — обяви Райнхарт. — Свободен сте.

Пулър напусна заседателната зала, питайки се какво, по дяволите, се беше случило току-що.

6

Трябваше да анализира подробно срещата в Пентагона и имаше нужда да я обсъди с някого. Извади телефона от джоба си и набра номера. Тя вдигна на второто позвъняване.

— Чух — обяви без встъпления Джули Карсън. — Искаш да поговорим, нали?

— Да — отвърна Пулър. — Току-що бях при баща ми, а след това някакъв костюмар от СНС и двама генерали — единият от СВ, а другият от ВВС, ме подложиха на кръстосан разпит.

— Как се казва този от СНС?

— Джеймс Шиндлър. Даде ми визитка.

— А генералът от СВ?

— Арън Райнхарт, три звезди. Едър, със счупен нос и много къса коса. Почетните лентички на гърдите му са почти толкова, колкото на баща ми. Името му ми е познато.

— Аз също съм чувала за него, но не го познавам лично. Твърд като скала, прям и откровен, с невероятни връзки. В момента се е насочил към четвъртата си звезда. Дори се говори, че един ден ще стане началник-щаб на сухопътните войски. Кажи ми нещо и за летеца.

— Бригаден генерал с фамилия Дофри. Не ми каза малкото си име.

— Добре, ще видя какво мога да открия. Тези хора със сигурност фигурират в базата данни.

— Благодаря, Джули.

— Още нищо не съм направила.

— Вдигна ми, въпреки че знаеше за какво те търся. Можеше и да не ми обърнеш внимание. Сигурен съм, че новият ти пост в Тексас те държи заета денонощно седем дни в седмицата. Затова ти благодаря.

— Не е проблем. Държа момчета тук изкъсо и вече влизат във форма. Ще ти се обадя по-късно.

Пулър затвори и се облегна назад. В момента не мислеше за брат си, а за жената, с която беше разговарял.

Когато се запознаха, Джули Карсън беше генерал с една звезда на работа в Пентагона и имаше всички шансове да получи още две до края на кариерата си. Пулър се срещна с нея по време на разследване в Западна Вирджиния. Запознаха се като съперници, но няколко месеца по-късно се озоваха в едно и също легло. Това се случи, докато Пулър разследваше смъртта на леля си в Гълф Коуст, Флорида. В опит да му помогне Карсън за малко не намери смъртта си. Беше тежко ранена, но все пак оцеля. Пулър и до ден-днешен сънуваше кошмари за случилото се.

После тя получи втората си звезда и нов висок пост — командир на военна база в Тексас. Сбогуваха се с бутилка вино и италианска храна. Както обикновено, армията демонстрира своите невероятни способности да разделя онези свои служители, които по една или друга причина са се сближили. Той беше наясно, че най-вероятно няма да я види повече, или поне дълго време. Говореше се, че след Тексас кариерата й ще продължи някъде на тихоокеанското крайбрежие. Никой не можеше да знае какво ще се случи с нея след това. В момента Пулър беше доволен, че тя отговори на обаждането му. Защото се нуждаеше от приятел с генералски пагони.

Телефонът му иззвъня минути след като се прибра в апартамента си близо до Куонтико. Беше Карсън.

— Дано не се сърдиш, че ще говоря и ще ям едновременно — каза тя. — Днес времето ми беше разпределено така, че или трябваше да обядвам, или да пробягам осем километра.

— И ти избра бягането, нали?

— Не го ли правим всички? — отвърна тя.

Чу се потракване на прибори, последвано от бълбукането на някаква течност в чаша.

— Често ли си готвиш? — попита Пулър.

— Шегуваш ли се?

— Нищо подобно, адски съм сериозен — отвърна той, но в гласа му прозвучаха издайнически нотки.

— Готвя рядко, за съжаление на мама. Тя може да изпълни цялата къща с невероятен аромат. В гимназията тренирах три спорта. Едва сега си давам сметка, че съм го правила, за да мога да ям нейните ястия, без да надебелея. Може би това е причината изобщо да не се пробвам в кухнята — убеждението, че никога не мога да я достигна.

— Състезателният дух, а?

— Покажи ми един човек в униформа, който не притежава такъв — отвърна тя, преглътна и вече напълно сериозно каза: — А сега да поговорим за брат ти.

— Все още не мога да осъзная това, което е извършил.

— Как е възможно човек да избяга от ФВЗ, Джон?

— А ти какво знаеш за случая?

— Главно слухове. Но много. Буря, спиране на резервния генератор, подкрепления от спецчастите, които бързо възстановяват реда. При преброяването на затворниците е установено, че Робърт Пулър липсва. В замяна на това присъства друг, който не трябва да бъде там.

— Значи знаеш толкова, колкото и аз. А другият е бил мъртвец, затворен в килията на брат ми.

— Боже, какво безумие! — възкликна Карсън.

— И така може да се каже — отбеляза мрачно Пулър.

— Това не ми беше известно! И от тогава няма следа от него, така ли?

— Няма. Днес получих информация от прекия ми командир Дон Уайт, а след това отидох да видя баща ми. Допусках, че слуховете са достигнали до него и са го разстроили.

— Тогава ли налетя на генералите и цивилния?

— Задаваха ми стандартни въпроси: за посещенията ми при него, за какво сме разговаряли. А след това ме предупредиха да ги уведомя в момента, в който брат ми направи опит да се свърже с мен. И, както вече ти споменах при предишния разговор, тогава нещата започнаха да стават доста странни.

— В какъв смисъл?

— Първо, останах с впечатлението, че искат аз да поема случая, въпреки че не го казаха открито.

— Не може да бъде! Убедена съм, че командирът ти те е предупредил да стоиш настрана от него.

— Разбира се. После генералът от ВВС ме попита дали смятам брат си за виновен.

— И ти какво му отговори?

Пулър изведнъж осъзна, че никога досега не е обсъждал брат си с нея. След което го обзе подозрението, че тя също иска да знае дали той го смята за виновен.

— Не му отговорих — призна той. — Просто защото не знам какво да мисля.

— Ясно — каза тя. Очевидно не беше доволна от този отговор.

— Откри ли нещо за тях? — смени темата той.

— Райнхарт заема много висок пост в Агенцията за военно разузнаване. Това е горе-долу всичко, което можах да науча с моите правомощия. Същото важи и за Джеймс Шиндлър от Съвета за национална сигурност. Той не е служил в армията, но е бил част от цивилния контингент на АНС.

— Предполагам, че е логично. Брат ми беше осъден за престъпления, свързани с националната сигурност. Съветът се занимава с всичко, защото зад него стои президентът. Нещо за Дофри?

— Тимъти Дофри е свързан със Стратегическото командване на въоръжените сили.

— Бинго! Преди да го арестуват, брат ми работеше именно в СТРАТКОМ. — Пулър замълча за момент, после добави: — Каква ирония…

— Кое?

— Преди да бъде арестуван и осъден, Боби работеше в един сателитен обект на СТРАТКОМ в Левънуърт, само на две крачки от ФВЗ.

— А СТРАТКОМ е свързано с АВР и СНС, понеже шпионите обичат да се трупат на едно и също игрище — каза тя.

— Предполагам, че е така — замислено рече Пулър.

— Разбира се, ФБР също е в играта — добави Карсън. — Националната сигурност събира всички големи кучета. Бих изтъкнала, че в този момент брат ти е най-търсената личност в Америка. Шансовете му да се измъкне не са особено големи.

— Чудя се защо ФБР все още не са пожелали да ме видят.

— Което изобщо не означава, че не те държат под око. Освен ако Райнхарт и компания не са ги предупредили, че лично ще се заемат с онази част от уравнението, която се нарича Джон Пулър.

— Объркана работа.

— Така е — отвърна тя и след кратка пауза добави: — Днес следобед четох за кариерата на брат ти…

— Така ли? — остро попита той.

— Хей, не бързай да си съставяш погрешно мнение! Просто обичам да съм подготвена. Голяма част от нея е строго секретна и дори с моите правомощия не успях да получа достъп. Освен това се натъкнах на доста празнини, което означава, че повечето от документите са директно унищожени, а онези, които успях да разгледам на монитора, се оказаха силно редактирани. Но и това ми беше достатъчно да разбера, че кариерата на брат ти е наистина много впечатляваща. Светкавично издигане. Лесно би могъл да си окачи някоя и друга звезда на пагона. Най-много ме впечатли докладът, който е написал за ядрените оръжия от следващото поколение. Разбирах едва една дума от десет, въпреки че не се мисля за глупава. А някои формули в нея ми се сториха на китайски.

— Той винаги е бил най-умният от семейството ни — каза Пулър. — Офицер, в сравнение с когото аз бях като новобранец в окопите.

— Питал ли си го някога дали наистина е виновен?

— Веднъж — призна Пулър.

— И?

— Не ми отговори.

— А сега е беглец. Човек не може да се измъкне от ФВЗ без чужда помощ. Невъзможно е.

— Знам.

— Следователно знаеш и още нещо.

— Да. Че брат ми е виновен и най-вероятно сам е ликвидирал този, когото са открили в килията му. Следователно той е не само предател, но и убиец.

При тези думи Пулър усети как остра болка пронизва гърдите му. Дишането му стана плитко, по челото му избиха капчици пот.

Получавам пристъп на паника ли?

Никога през живота си не беше изпадал в паника. Нито веднъж. Дори когато край ушите му свистяха куршуми, а бомбите падаха наоколо. Беше уплашен, разбира се. Като всеки нормален човек. Но не и обзет от паника. На практика това беше разликата между оцеляването и гибелта.

— Джон! Добре ли си?

— Добре съм — каза той, въпреки че изобщо не се чувстваше добре.

Брат ми да е предател и убиец? Не, определено не съм добре.

— Предполагам, че това отговаря на въпроса ми — обади се Карсън.

— Какъв въпрос?

— Мислиш, че брат ти е невинен, нали?

— Може би.

— Мога да те разбера, Джон. Съвсем нормално е.

— Дали? — разпалено отвърна той. — Не го чувствам като нормално. Нищо от това не ми се струва нормално.

— И какво ще правиш сега? — попита тя.

— Командирът ми даде няколко дни отпуск.

— Като те предупреди да стоиш далече от тази бъркотия.

— Но един костюмар и двама генерали май искат да я разследвам.

— Те обаче не могат да ти заповядат директно, защото не са упълномощени. А и може би си ги разбрал погрешно. От друга страна, твоят пряк командир категорично ти е забранил да се занимаваш с това. Следователно отговорът е прост: стоиш настрана и толкова.

— Той ми е брат, Джули.

— А ти си войник, Джон. Заповедите са си заповеди. Нямаш избор.

— Права си, нямам. Но той е мой брат.

— Няма значение, че ти е брат. Сега е затворник беглец. Можеш само да се надяваш, че ще го заловят жив и ще го върнат обратно във ФВЗ.

— Така значи, а?

— Какво друго очакваш? Виж, знам как се чувстваш. Но брат ти е направил своя избор. Свършено е с кариерата и с живота му. Нима ще рискуваш своите? Защо?

— Това, което казваш, е напълно разумно.

— Но ти не го приемаш.

— Не съм казал такова нещо.

— Не е нужно да го казваш. И така, какво възнамеряваш да правиш?

— Не знам. Но и да знаех, нямаше да ти кажа, защото ще те поставя в изключително неудобно положение.

— И друг път съм била в такова, главно благодарение на теб.

— И без малко не умря, Джули. Това никога няма да се повтори.

— Дойдох доброволно във Флорида. Ти не си ме молил, нали?

— Но не ти казах да се прибереш у дома.

— В крайна сметка оцелях.

— На косъм.

— Не искам да ти се случи нещо лошо, Джон. Дори сега да съм в Тексас, те чувствам близък и мисля за теб.

Пулър съвсем ясно си представи изражението й в този момент — нежно, загрижено.

— Не се ли тревожиш за правилата за връзки в армията?

— Те не важат за нас, понеже и двамата сме офицери. Валидни са само за отношенията между офицер и подчинените му. Аз съм генерал, а ти си армейски следовател. Не си под мое командване.

— Провери, така ли?

— Да, проверих. Не проваляй кариерата си!

— Съжалявам, но не мога да стоя настрана.

— Помисли за последиците, Джон. Моля те!

— Само за тях мисля, но това не променя решението ми.

Той съвсем ясно долови въздишката й.

— Е, добре. В такъв случай ти желая страшно много късмет. Не съм изненадана. След Флорида съм наясно, че всеки Пулър е готов на всичко за семейството си.

— Благодаря за разбирането.

— Не съм казала, че те разбирам. Просто не съм изненадана. Пази се, Пулър. Приеми го като директна генералска заповед.

— Това означава много, Джули. Наистина много.

Пулър прекъсна връзката, облегна се назад и затвори очи. Никога не беше допускал, че ще свърже живота си с Джули Карсън. Тя беше генерал с блестяща кариера, а той едва ли щеше да се издигне повече от старши следовател. Харесваше я, но в професионално отношение двамата бяха като олиото и водата. Но пък можеха да си останат приятели. Той винаги щеше да я чувства близка.

За Джон Пулър лоялността означаваше много. Почти толкова, колкото семейството. А понякога двете бяха едно и също нещо.

7

Безжичният интернет работеше добре. А заедно с него и Робърт Пулър. Докато огромната военна машина на САЩ го издирваше, подпомагана от големите разузнавателни октоподи ЦРУ и АНС, най-търсеният човек в страната отпиваше от голяма чаша кафе американо, а пъргавите му пръсти препускаха по клавиатурата на лаптопа. Беше тук от часове.

Нещата бяха малко рисковани, защото, както знаеха повечето американци, ползващи интернет, те ги наблюдаваха. И можеха да дойдат да ги приберат, когато пожелаят.

Но Робърт разбираше от компютри и владееше всички възможни начини за проследяване, хакване и шпиониране. Личният му лаптоп ползваше програми и софтуер с уникални защити, повечето от тях неизвестни на обикновените потребители. Беше тотално недостъпен за обичайните „задни вратички“, използвани от АНС за скрито наблюдение и контрол. Разбира се, с изключение на вратичките, които самият той беше отворил в чуждите бази данни и в момента използваше целия им капацитет. Годините, прекарани в СТРАТКОМ, му бяха дали уникалната възможност да хаква когото си пожелае. И да го прави със стил, призна пред себе си той, докато допиваше кафето си и оглеждаше останалите клиенти на „Старбъкс“. Тук кафето от остров Ява не беше обикновена ободрителна напитка, а начин на живот. Вече беше изчел всички новини, свързани с неговото бягство. Наистина беше извадил късмет. Но не всичко беше късмет.

Новините изобилстваха от конкретни факти. Без реални подробности за самото издирване освен онези, които бяха болезнено очевидни. Улични заграждения, претърсване на къщи, наблюдение по летищата, железопътните гари и автобусните терминали, призиви за помощ към гражданите и прочие. Снимките му буквално заливаха мрежата. Ако не друго, те му напомняха за огромните промени във външния му вид. Военните ченгета в онази закусвалня със сигурност бяха виждали лицето му, но онзи, който го погледна за миг, дори не си направи труда да задържи очите си върху него.

Мрежата съдържаше и подробности от биографията му. Блестящата кариера на първокласен учен, службата в армията, позволила му достъп до най-строго пазените тайни. Разработените от него системи с кодиран достъп, проявената далновидност в области, за които обществеността нямаше почти никаква представа. А след това падането от високия пиедестал, арестът и обвиненията, с които беше засипан. Военният съд, присъдата: доживотен затвор.

Сега и бягството.

Той изчете и анализира всичко до последния ред, но то продължаваше да му се струва пълна безсмислица.

Все пак имаше едно нещо, което прие като силен удар в корема.

Баща му и брат му. Споменаваха се твърде често. Легендарният воин, повален от деменция. Калта, с която го заливаха, беше внимателно забъркана. Най-вече по въпроса защо не е получил четвърта звезда и защо Медалът на честта така и не беше окачен на дебелия му врат.

След това подхващаха брат му — ветеран от армията с многобройни ордени, избрал кариерата на следовател в ОКР и имащ всички шансове да се превърне в още една легенда с фамилията Пулър. Наблягаха на посещенията на Джон Пулър-младши във военния затвор. На близостта между двамата братя — единият пазител на закона, а другият — престъпник. Разбира се, Робърт Пулър не беше представен като обикновен престъпник, а като родоизменник. Той беше предал страната си, но по неизвестни причини бе успял да избегне смъртното наказание.

Нима искат да внушат, че брат ми е замесен по някакъв начин в моето бягство?

Нямаше представа къде е бил Джон вчера, но беше абсолютно сигурен, че се е намирал далече от Левънуърт. Това би трябвало да го има във вестниците. Би трябвало брат му да бъде освободен от подозренията, че има нещо общо с бягството. Би трябвало, разбира се! Той знаеше, че дори най-малкото съмнение за съучастие ще разбие живота на брат му, без значение колко силен изглежда. За Джон Пулър честта беше най-важното нещо на света.

Ами Джон Пулър-старши?

Въпреки синовната обич и възхищение Робърт искрено се надяваше, че вече нищо не може да проникне през гъстата мъгла на деменцията, блокирала блестящия ум на баща му.

Отново зачатка по клавиатурата. Преди да му забранят всякакъв достъп до компютри, те бяха неразделна част от живота му. Но хакерството беше като карането на колело. Не беше забравил нищо. Кодовете бяха сменени, защитата беше още по-голяма. Което не означаваше, че е непробиваема. Като всяко нещо на този свят. Всеки ден се раждаха нови и нови хакерски техники. Дори на най-добрите им беше трудно да бъдат в крак с тях.

Самият той беше хакер, може би защото служебните му задължения включваха търсене на пробив у своите чрез тестване на системите за сигурност, в чието изграждане имаше лично участие. Идеята беше проста, но логична — след като техният създател не може да ги пробие, значи и другите са обречени на неуспех. Понякога това наистина беше така, понякога не. Но Робърт винаги мислеше с няколко хода напред.

Погледна към улицата, по която шумно преминаваше хъмви с цветовете на армията. Войниците в него бяха с камуфлажни униформи и изследваха района.

Интересно. Нима все още мислят, че съм някъде наблизо?

Едва ли. Армията просто се презастраховаше. ФВЗ току-що беше претърпял първото си поражение. Следователно трябваше да се очаква военно присъствие. Загледа се в екрана, а пръстите му отново заиграха по клавиатурата, сякаш изпълняваше странна симфония — нота по нота, такт по такт, с почти неуловими движения.

Когато екранът потъмня, а миг по-късно се превърна в нещо съвсем различно, той затвори лаптопа и се изправи. Това, до което току-що беше получил достъп, не бе предназначено за четене в „Старбъкс“.

Въпреки че беше използвал уайфай за всеобща употреба, лаптопът му имаше толкова сложна защита, че всеки мошеник с компютърни умения, дебнещ за номера и ПИН кода на кредитната му карта, щеше да се изправи срещу гигантски дигитален пъзел.

Но протоколът си беше протокол. Макар да не носеше униформа, Пулър възнамеряваше да се придържа към правилата, доколкото можеше. Такъв си беше и никога нямаше да се промени. Много хора твърдяха, че униформата променя човека. И беше точно така.

Дойде време за малко разузнаване, а може би и за пътуване. За това обаче му беше нужна кола. Автомобилите под наем отпадаха. Робърт възнамеряваше да плати с чек за един шевролет пикап от 2004 г., който беше забелязал в отсрещната автокъща, докато си почиваше от хакерските упражнения.

Пазаренето и попълването на документите отнеха около час. После той се качи в новата си придобивка и завъртя стартерния ключ. Осемцилиндровият двигател запали и забоботи по много приятен начин. Робърт махна с ръка на продавача, който със сигурност беше изкарал достатъчна комисиона, за да заведе жена си на ресторант. Човекът му беше показал няколко нейни снимки, може би за да го направи по-сговорчив в преговорите. Не се получи, разбира се. Затворът не те размеква, а те прави твърд като скала.

Следваща задача: намиране на подходяща квартира. Място, където да може да чете на спокойствие.

И да вдъхне живот на това, което беше намислил.

Робърт горещо се надяваше, че то ще си струва чакането, продължило с години.

8

Джон Пулър знаеше, че летенето отпада, защото купуването на билет с кредитна карта можеше да бъде проследено. Това означаваше, че поне няколко чифта очи ще се извърнат в негова посока. По същата причина и влаковете бяха аут, а и в района нямаше такива, които да го откарат навреме до крайната дестинация. Автобусът може би щеше да свърши работа, но после щеше да му е нужен локален превоз, а наемането на кола също оставяше електронни следи. Това стесняваше избора му до неговата собствена кола, или по-точно до служебния седан, който му беше отпуснала армията. Но за горивото щеше да плаща от джоба си.

Пътуването до крайната дестинация в Канзас щеше да му отнеме двайсетина часа с почивките по пътя. Те бяха задължителни, тъй като само така можеше да провери дали някой го следи.

Костюмарът и генералите вероятно имаха куп основателни причини да го превърнат в свое ловно куче, но Пулър не беше склонен да се прави на глупак и да поема излишни рискове.

Тръгна в полунощ, след като приготви сака си. Взе със себе си и котарака Дезо. Често излизаше по никое време, защото се ръководеше от правилото, че военнослужещите рядко вършат престъпления денем. Повечето го правеха нощем, обикновено след като са прекалили с бирата и заяжданията.

Важното беше, че ако някой тръгнеше да го следи, щеше да се издаде с фаровете си. През първите три километра по тесните криволичещи улички не видя фарове. После излезе на по-оживени шосета, които бързо го изведоха на междущатската магистрала. Потегли на запад и спря два пъти — първо за закуска в крайпътно заведение в Кентъки, а след това за вечеря в някакъв претъпкан ресторант в Мисури.

Не беше с униформа и нямаше никакво намерение да я облича по време на отпуската си. Но си беше взел служебната карта и придружаващите я писмени пълномощия. Оръжията също бяха с него, защото противното би означавало, че вече е мъртъв. В сака му намериха място и няколко специални инструмента, пъхнати сред комплекти чисто бельо и други вещи, необходими за по-дълго пътуване. Това, което му липсваше, бе ясна идея какво да направи, щом стигне до мястото, откъдето беше избягал брат му.

Разбира се, ОКР имаше всички права да преследва и залавя бегълците, независимо към кои войски принадлежаха. Технически погледнато, брат му вече нямаше нищо общо с армията. Едновременно с присъдата го бяха уволнили дисциплинарно. Лошите нямат право да носят униформа.

Но поради факта, че Робърт беше осъден за престъпления срещу националната сигурност, отговорността за него носеха специалните агенти на военното контраразузнаване и ФБР. Пулър ги познаваше от много съвместни разследвания и не се съмняваше в качествата им. Това беше добре за тях, но не и за брат му. Трябваше да се отърве от този начин на мислене. Лошото за брат му беше добро за него и за страната.

На думи беше лесно, но не и на практика — през целия си живот двамата бяха близки заради пълната отдаденост на баща им на военната кариера и липсата на майка им. Джон Пулър се допитваше до брат си за всички свои важни решения — дали да покани на среща някое момиче, каква позиция да играе в гимназиалния футболен отбор, — търсеше от него помощ преди изпитите по физика в колежа и когато трябваше да съобщи на баща им, че не желае да учи в Уест Пойнт. Благодарение на съветите на Боби, точни, уместни и добронамерени, той се превърна в това, което беше днес, за добро или лошо. Как можеше да гледа на него като на враг?

При първото си посещение в затвора Джон имаше чувството, че е станала някаква ужасна грешка, която съвсем скоро ще бъде поправена. Двамата братя, високи и добре сложени, въпреки че Джон беше по-як, седяха един срещу в стаята за свиждания. Отначало той говореше, а Боби слушаше, после си размениха ролите. Посещенията продължиха в този дух горе-долу две години, по време на които статутът на брат му в затвора някак неусетно се превърна в нещо трайно и непроменимо, а самият той намираше все по-малко теми за разговор с него. Накрая започна да изпитва чувството, че седи срещу чужд човек. Онзи човек, когото познаваше цял живот, нямаше как да бъде затворен между тези стени. Нямаше как да излежава присъда за държавна измяна. След последното им свиждане Джон разтърси ръката му, но не почувства никаква връзка с него. Това не беше брат му.

Вярно, че съветите на Боби по телефона му помогнаха да предотврати катастрофа с непредвидими последици, докато разследваше убийството на един офицер и цялото му семейство в Западна Вирджиния. Заради тази помощ брат му се превърна в единствения затворник във ФВЗ, който получи благодарствена грамота от правителството. А когато възрастната им леля беше убита във Флорида, пак Боби му предложи своето съчувствие и полезни съвети. Това позатопли отношенията им, но фактът, че единият от тях е зад решетките, нямаше как да бъде преодолян.

Беше зад решетките, напомни си Джон Пулър, докато прекосяваше границата с Канзас на следващата вечер. Стъмваше се и той нямаше голям избор. Не искаше да отсяда там, където бе нощувал при свижданията с брат си. Това би улеснило евентуалните му преследвачи.

Десетина минути по-късно спря пред мотел, който, изглежда, бе построен през петдесетте години на миналия век, а след това тотално забравен. Това впечатление се затвърди от малкия офис, където имаше телефон с шайба, дебел стар указател и метален касов апарат с огромни размери. Компютър липсваше, а жената на рецепцията явно беше там от деня на откриването, с все същите дрехи и прическа. Той плати в брой за две нощувки и пое тежкия старомоден ключ от треперещите й пръсти.

Няколко минути по-късно се озова в стаята си в компанията на Дезо, който се сгуши на тънкия матрак с влажни чаршафи. Влагата идваше от климатика, който беше по-скоро овлажнител, изхвърлящ в стаята облачета хладна пара, които бавно падаха на пода и, разбира се, върху чаршафите. Пулър се изтегна на леглото и започна да проверява електронната си поща. Един имейл, изпратен от прекия му командир, напомняше, че трябва да стои максимално далече от разследването. Нямаше смисъл да му отговаря.

После заспа — единственото нещо, което можеше да направи, след като беше прекосил половината страна. Беше от хората, които умеят да си почиват дори в разгара на битка или разследване на някое убийство. Но тази нощ се будеше постоянно, притеснен от мисълта за това, което му предстоеше на следващия ден.

На другата сутрин стана, без да е стигнал до окончателно решение. Нахрани Дезо, пусна го да потича и подкара колата си към закусвалнята, намираща се на една пряка от мотела. Тя също беше от петдесетте години, но менюто, което предлагаше, беше устояло на времето: палачинки, бекон, яйца на очи и горещ чай. Нахрани се и излезе. Седна в колата си и мрачно се загледа през прозореца. Беше свикнал да има план при всякакви обстоятелства, независимо дали ставаше въпрос за сражение или разследване. Или по-скоро стратегия как да свърши работата си по най-добрия начин. Но за пръв път в живота му тази стратегия трябваше да включва преследването на избягал затворник, който се оказваше собственият му брат. И това го парализираше.

После се появи и частичен отговор, право пред него. Той не го изненада, понеже беше една от причините да се намира там, където беше. Кафенето отсреща беше често посещавано от персонала на ФВЗ. Знаеше го от предишните си посещения. Познаваше доста от хората, които се отбиваха там. Разбира се, не беше на „ти“ с тях, но едрата му фигура лесно се запомняше.

Зачака, заредил се с търпение. От кафенето непрекъснато излизаха униформени с картонени чаши и торбички с храна. Но те не му вършеха работа, защото уставът и правилниците тежаха на краката им като бетонните обувки на удавен гангстер. Търпението му беше възнаградено двайсетина минути по-късно. Жената паркира до тротоара и слезе. Наближаваше, а може би и беше прехвърлила петдесет, висока и пълна, с изрусена коса. Беше с черен панталон, червен пуловер и равни обувки. Забеляза служебния пропуск, окачен на врата й, и пропуска за паркиране във ФВЗ зад стъклото на колата й. Няколко пъти я беше срещал в затвора.

Цивилна служителка в затворническата администрация. Не помнеше името й, но не виждаше по-подходящ човек от нея.

При предишните му посещения бяха разменяли някоя и друга дума. Надяваше се, че го е запомнила, както той беше запомнил нея.

Пулър излезе от колата си, пресече улицата и влезе в кафенето в момента, в който тя поръчваше. Изправи се зад нея и поиска голяма чаша черно кафе. Чула гласа му, жената се обърна.

— Вие сте Пулър, нали? — попита. — От ОКР?

— Да, госпожо — отвърна с равен глас той. — Познаваме ли се?

— Аз работя в администрацията на затвора.

— О, да, спомням си. Вие бяхте госпожа…?

— Челси Бърк. Преди време се отбихте в канцеларията ми с въпрос за вашия… — Гласът й заглъхна, точно според очакванията на Пулър.

Той кимна и лицето му помръкна.

— Точно така. Затова съм тук, госпожо Бърк.

— Наричайте ме Челси, моля.

— Окей. Аз съм Джон. Виж, Челси, ще ми отделиш ли една минута? Така и така се срещнахме случайно…

Тя плати кафето си и Пулър побърза да направи същото. На лицето й се изписа колебание, но той я побутна леко към една маса до прозореца.

Седнаха и той отпи глътка от чашата си. Тя държеше своята с две ръце, а в очите й се четеше безпокойство.

— За мен новината беше истински шок — започна направо Пулър. — Случило се е през нощта, когато ти не си била там, нали?

— Да.

— Вече бях посетен от някои хора — добави той. — Всичко беше скрито-покрито, но аз все пак съм от ОКР и отлично разбирам за какво става въпрос. Вероятно и ти също.

— ОКР има ли отношение по случая?

— Страхувам се, че не мога да отговоря директно. Съжалявам.

— О, да, разбира се. Нямах намерение да…

— Няма проблем, Челси — махна с ръка той. — Но може би извадих късмет, че попаднах на теб.

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че не си под пагон.

— Не разбирам.

— В подобни случаи униформените не казват нищо на външни лица, докато единствената цел на ОКР е да стигне до истината. — Това беше вярно, въпреки че той го каза с цел да й внуши, че ОКР — в негово лице — вече участва в разследването.

— Абсолютно — каза тя.

Пулър с удовлетворение установи, че жената насреща му отпива глътка кафе и се обляга назад, вече доста по-спокойна и очевидно готова да го изслуша.

— Сигурно си даваш сметка, че нещата изглеждат доста странни — продължи той. — Токът спира, най-вероятно заради бурята. Но после спира и резервният генератор. Това вече не може да бъде случайно, нали?

Тя закима още преди да е свършил.

— Точно така, Джон. Шансът е едно на милиард. Веднага ще добавя, че бурята наистина си я биваше, но тя не може да повреди генератора, който работи на газ.

— Харесва ми начинът, по който разсъждаваш — усмихна се той и леко се приведе напред. — Но вероятно си наясно, че без спирането на тока генераторът не би се включил, за да блокира секунди по-късно.

Тя обмисли чутото и очите й се разшириха от вълнение.

— Нима мислиш, че и електрозахранването е било саботирано?

— Все още не знам със сигурност. Но е възможно.

— Управата на затвора се опитва да проумее какво всъщност се е случило. — В очите й се появи тревога: — А и твоят брат… Сигурна съм, че си много разтревожен.

— Не е лесно да видиш член на семейството си в затвора. Но моята работа е да разследвам сериозни криминални престъпления. Ясно е, че в този случай дългът взема връх.

Тя хвана чашата си с две ръце.

— Знаех за наградата, която е получил, защото ти е помогнал. Документите минаха през ръцете ми.

— Ако не беше той, много хора щяха да изгубят живота си.

— Изглежда странно, нали? — започна Челси.

— Кое?

— Това, че осъден за държавна измяна човек в един момент помага на родината си, получава награда и си остава в затвора. А после изведнъж изчезва. Изпарява се като дим.

— Сигурен съм, че агентите вече са те разпитали. Теб и останалите ти колеги.

— Още не са стигнали до нас, но ще го направят. Вчера цял ден бяха в затвора и сигурно ще останат още доста време.

— Питам се дали брат ми е имал скорошни посещения — каза той, без да я гледа в очите, но внимателно следеше реакциите й.

— Моят отдел не се занимава с това, но всички свиждания се записват в специален регистър. Всъщност ти би трябвало да го знаеш.

— Знам го, разбира се. И сигурно вече са прегледали регистъра…

Този път я погледна право в очите и в погледа му имаше очакване.

Лицето на Челси леко порозовя.

— Не съм сигурна — отвърна тя.

— Но всичко в затвора е компютризирано, нали?

— Абсолютно.

— Тоест съществува дигитален списък на външните посетители?

— Да.

Той се приведе напред.

— Нещо в тая работа ми намирисва, Челси. Казвам ти го под секрет, нали разбираш? — Изчака я да кимне и продължи: — Съвсем наскоро имах посещение от двама генерали и един цивилен от СНС…

— Съвета за национална сигурност?! — възкликна тя. — О, боже!

— Да, доста високопоставена личност. Но както и да е. Засипаха ме с въпроси, на които нямах отговори. Останах с усещането, че те искат да ги открия. За да го направя обаче, ще ми трябва информация…

Пулър замълча за момент, обмисли това, което беше казал дотук, и стигна до заключението, че то не е изцяло лъжа. Разбира се, това изобщо нямаше да му помогне, ако подозренията се насочеха към него. Същевременно изпита леко чувство на вина, че притиска жената. Но следващите й думи бързо прогониха това чувство.

— Не виждам как мога да ти помогна, Джон — каза тя. — Просто нямам достъп до тази информация.

Той се облегна назад.

— А познаваш ли някого, който има такъв достъп и евентуално би проявил желание да поговори с мен?

— Да. Един от надзирателите, който вече няколко пъти ми споменава, че иска да подаде молба за назначение в ОКР. Може би той ще ти помогне, а в замяна ти ще му направиш услуга.

— Може би — каза Пулър. — Как се казва?

— Редник Обри Дейвис. Добро момче, ерген. Пада си по бирата, но чувам, че има сериозни амбиции за кариерата си.

Пулър извади една визитка и я плъзна по масата.

— Кажи му да ми звънне на мобилния, става ли?

— Ще му кажа — съгласи се тя. — Но не мога да гарантирам, че ще ти помогне.

— Това никой не може да ми гарантира. Голяма част от уликите вече са се стопили. Опитвам се да задържа онези, с които разполагам, като се надявам, че те ще ме насочат към нови. Много ти благодаря, Челси.

Той стана от масата и тръгна към колата си. От това можеше и да излезе нещо след време, но не беше сигурен. Ако късметът му не проработеше, редник Обри Дейвис щеше да докладва нагоре по веригата, което означаваше спешно обаждане от прекия командир на Пулър, а може би и от хора на по-високи позиции. А в случай, че късметът тотално му обърнеше гръб, нямаше да има телефонно обаждане. Просто щеше да се появи цял камион с военни ченгета, които да му прочетат правата и да го приберат за неизпълнение на заповед. Междувременно обаче трябваше да провери и куп други неща. Например как така точно в онази нощ ФВЗ остава без всякакви източници на електрическо захранване, което позволява на един особено важен затворник да избяга.

И да остави след себе си един труп, който не би трябвало да е там.

Описано така, бягството на брат му изглеждаше невъзможно. Може би самият той бъркаше при описанието.

Единственият начин да разбере истината бе да започне да рови. С много голяма лопата. При това незабелязано. Един почти неизпълним план.

Но нямаше друг избор, защото ставаше въпрос за човек от семейството му.

9

Пулър описа широк кръг около Форт Левънуърт, където се намираше и ФВЗ. Очите му не се отделяха от електрическите стълбове. Нямаше как да види газовия генератор, защото той беше скрит зад високи бетонни стени, а тръбите на захранването бяха под земята.

Отвъд оградата от бодлива тел екип електротехници работеха при двойния трафопост, който беше свързан директно със сградата на затвора. Май точно той беше гръмнал по време на бурята, но нямаше как да разбере дали е така. Забарабани с пръсти по волана и се запита какво да прави. Миг по-късно в огледалото се появи един хамър, който спря зад него.

Военната полиция вече е тук, каза си той, извади служебната карта от джоба си и зачака.

От хамъра слязоха двама въоръжени мъже, които сложиха униформените си шапки и се насочиха към колата му. Пулър постави ръцете си така, че да ги виждат, и натисна с лакът бутона за страничното стъкло. Бавно, без резки движения.

— Какво мога да направя за вас? — попита той мъжа, което се приближи до шофьорската врата. — Ето служебната ми карта, тя удостоверява…

— Знаем кой сте, сър — прекъсна го полицаят. — Имаме заповед да ви отведем във Форт Левънуърт, където ви очакват за разговор.

Пулър бавно прибра картата си.

— Искате да карам след вас или предпочитате да се прехвърля във вашата кола?

— В нашата, сър. Стига да нямате нищо против. Отбийте още малко встрани, а ние ще се погрижим колата да ви чака.

Поне не казаха „ако изобщо се върнеш при нея“.

Качиха го отзад, редом до едното военно ченге. И двамата бяха млади, под трийсет, с изправени гърбове, сякаш бяха глътнали бастуни, упорито вирнати брадички, дебели вратове и очи, които не виждаха нищо освен получените заповеди. Пулър изобщо не направи опит да завърже разговор с тях. Те бяха само хрътките, които го водеха към ловеца.

Закараха го във Форт Левънуърт, където го предадоха на жена с безупречна лейтенантска униформа.

— Моля да ме последвате, господин Пулър — любезно го покани тя.

Е, по всичко личеше, че всички тук го познават.

Поеха по дълъг оживен коридор. Навсякъде по света военните съоръжения са център на най-различни дейности, но Пулър не си позволи да се разсейва. Нямаше представа дали не крачи към професионалната си смърт, или му предстои само поредната задача. А може би нещо съвсем различно.

Жената отвори една врата, побутна го да влезе и затвори след него. Токчетата й бързо заглъхнаха по коридора и той моментално забрави за нея.

Край малката маса в дъното седяха тримата, които вече познаваше: генерал Райнхарт, представителят на СНС Шиндлър и генерал Дофри. Звучат ми като някаква адвокатска кантора, помисли си Пулър. „Шиндлър, Дофри и Райнхарт“. Но от това не му стана по-добре.

— Добре ли си прекарвате в Канзас? — започна Шиндлър.

— Да, сър — отвърна Пулър. — Допреди десет минути.

— Седнете и слушайте внимателно какво ще правите оттук нататък — навъсено заповяда Дофри.

Пулър седна срещу тях. Шиндлър опипа вратовръзката си и облиза пресъхналите си устни.

— Докладваха ни, че не сте изпълнили заповедта на своя пряк командир — обяви той с хладен тон.

— По какъв начин, сър?

— Появили сте се тук след продължително нощно шофиране с цел да разследвате бягството на брат си.

— Да разследвам ли?

— Е, до този момент сте разговаряли с Челси Бърк, която работи в затворническата администрация. Надявате се да се срещнете и с редник Дейвис, от когото да получите допълнителни сведения. А след това сте направили оглед на трафопост, който е директно свързан с военния затвор.

Пулър изпита неволно възхищение от експедитивността, с която бяха действали.

— Предполагам, че сте изчели всички достъпни материали за шпионската дейност на АНС — каза с лека усмивка Дофри. — Нали така, Пулър?

— Да.

— Върхът на айсберга — продължи генералът. — Би трябвало да знаете, че деветдесет процента от него остават под водата. Използвали сте кредитна карта за храна и гориво. Така ви проследихме.

— Добре е да го знам, сър.

— Разузнаването ни пази — рече Шиндлър.

— Това важи ли за шпионирането на собствените ни хора? — попита Пулър, може би малко по-рязко от необходимото.

— Нима не допускате, че има американци, които работят за врага? — Шиндлър отхвърли въпроса му с презрително махване. — Някои наши съграждани са готови на всичко за пари! Дори най-големите банки и хедж фондове перат парите на картелите, по дяволите! Правят го десетилетия наред и подпомагат тероризма, вторачени единствено във всемогъщия долар!

— Щом казвате. А сега какво?

— Сега ще трябва да вземете решение, Пулър — каза Шиндлър.

— За какво?

— Дали да работите за нас, или да понесете последиците.

— А как по-точно ще работя за вас?

Преди да отговори, Шиндлър хвърли бърз поглед към генералите.

— Като правите точно това, което искате и заради което всъщност сте тук. Да разследвате бягството на брат си. Разликата е, че ние трябва да бъдем в течение на този процес. Направите ли крачка встрани, автоматично се прощавате с кариерата си.

— Решението е ваше, Пулър — добави Райнхарт. — А ние ще го уважим, независимо какво е то. Но ако откажете да работите за нас, моментално ще се озовете на борда на един транспортен самолет, който е готов за излитане. А за да бъдем сигурни, че няма да се върнете обратно в свободното си време, следващото ви назначение ще бъде в чужбина, смятано от утре. Имаме две неразкрити убийства в две различни бази — едната в Германия, а другата в Южна Корея. Армията все още не е решила в коя от тях да ви изпрати. Аз бих гласувал за Корея, а моят вот има доста голяма тежест.

Пулър го изслуша внимателно, но не бързаше да отговори. Бяха го притиснали в ъгъла и прекрасно го знаеха.

— Но защо аз? — попита най-сетне той. — Вие имате достъп до всички ресурси, от които се нуждаете: ОКР, военното разузнаване и така нататък. Изобщо нямате нужда от мен.

— Така е, Пулър — отвърна Райнхарт. — Но вие притежавате нещо, което изброените ресурси нямат.

Пулър знаеше какъв ще бъде отговорът, но предпочете да го чуе от устата на генерала.

— Вие сте негов брат — рече Райнхарт. — Израсли сте заедно. Служили сте заедно, макар и в различни родове войски. Ние знаем колко много ви е помогнал той при онова разследване в Западна Вирджиния. Знаем, че редовно сте го посещавали в затвора, знаем и за телефонните ви разговори. Никой не го познава по-добре. По тази причина сме на мнение, че имате най-големи шансове да го върнете обратно.

— Жив — добави Пулър.

— Абсолютно.

— Кога започвам разследването, ако приема офертата ви?

— Веднага.

— Без ограничения и допълнителни условия?

— Да, с изключение на условието да ни докладвате.

— А какво ще стане с хората, които са участвали в разследването досега? Няма как да им забраните да си вършат работата. А честно казано, аз не виждам как ще оставят случая в ръцете на един-единствен агент на ОКР.

— Ще работите паралелно с тях. Сам ще решите как.

— Без помощ от ваша страна?

— Ще видим какво можем да направим. Но всичко ще зависи от вас, Пулър.

— А прекият ми командир?

— Ще получите писмена заповед от него, разбира се — отвърна Шиндлър. — В комплект с всички разрешителни и пълномощия. Не сме очаквали, че ще приемете нещата на доверие.

— Окей, значи приемам. Ще започна разследването с разпит на вас тримата.

Мъжете в другия край на масата се спогледаха.

— Ние нямаме нищо общо със случая, освен що се отнася до интересите на националната сигурност, изискващи Робърт Пулър да се върне обратно в затвора — отсече Шиндлър.

— Преди малко казахте, че няма да има ограничения и допълнителни условия — отбеляза Пулър. — Нима сега твърдите друго?

— Не, но…

— Аз съм добре подготвен следовател — прекъсна го Пулър. — От опит знам, че някои хора си мислят, че не разполагат с ценна информация, но на практика е точно обратното. И тази ценна информация никога няма да види бял свят, ако аз не задавам въпросите и не анализирам отговорите.

Шиндлър кимна.

— Добре. Какво искате да знаете?

— Вие казахте, че случаят касае националната сигурност. Защо?

— Знаете с какво се занимаваше брат ви, докато работеше във ВВС, нали?

— Беше в СТРАТКОМ.

— Точно така. Стратегическото командване на въоръжените сили. Доскоро то отговаряше само за ядрената отбрана, но сега покрива още много неща — космически операции, противоракетна отбрана, кибер оръжия, оръжия за масово унищожение, глобално управление и контрол, наблюдение, разузнаване, стратегически удари и прочие. Списъкът е дълъг. Лично аз не виждам военна институция, която да е по-важна за сигурността на страната. Брат ви е работил както в Центъра за противоракетна отбрана в „Шайен Маунтин“, така и в щаба на СТРАТКОМ в базата „Офът“ в Небраска.

— Всичко това ми е известно, сър. Дори гостувах на брат ми, докато работеше в „Офът“. Но на по-късен етап той получи назначение в базата, която се намира тук, в Левънуърт.

— Това е вярно. СТРАТКОМ се разрасна бързо и базата „Офът“ се оказа тясна за него. Строежът на новия им дом вече започна, но ще продължи още няколко години. Левънуърт беше един от многото клонове на СТРАТКОМ.

— Разбирам — каза Пулър.

— На практика той имаше достъп до най-важните дейности на Стратегическото командване — добави Дофри. — Те никога не са имали по-добър от него — чакаше го блестяща кариера. Подготвяха го да оглави цялото проклето нещо. Щеше да получи поредното повишение малко преди всичко да се сгромоляса.

— Знам, че вие също сте от СТРАТКОМ. Работили ли сте с него?

— Не — поклати глава Дофри. — Назначиха ме, след като брат ви влезе в затвора. Оценката, която току-що изложих, беше дадена от хората, които са го познавали и са работили с него. По единодушното мнение на всички — и военни, и цивилни — той е бил сред най-добрите.

— Не се съмнявам в това — рече Пулър. — Винаги е бил отличникът — от гимназията до Академията на ВВС и след това.

— Като изключим онази „дреболия“ с държавната измяна — контрира Шиндлър. — Нека не я забравяме.

— Не съм я забравил — бавно каза Пулър. — И съм абсолютно убеден, че брат ми не е извършил подобно нещо. Но какво общо има кариерата му?

— Тя беше прекратена преди по-малко от три години, Пулър — поклати глава Райнхарт. — Голяма част от свръхсекретните данни в главата му са все още актуални. Разбира се, кодовете за достъп и някои други неща са променени, но основните технологии, стратегията и тактиката са си все същите. Знаете как е в армията. Винаги успяваме да постигнем единодушие по даден въпрос, а след това Конгресът ни отпуска парите. После всеки се бори за своя дял — униформените за част от командването и съответните повишения, а цивилните за парите. Едва когато всичко това се уреди, идва дългогодишният процес на изпълнение. Ние може да сме всякакви, но не сме бързи. Много от проектите с участието на брат ви все още са в процес на реализация. Той разполага с подробна информация за най-важните програми за сигурност на Съединените щати.

— Би бил изключително ценен за враговете ни — замислено промълви Пулър.

— Без съмнение — каза Райнхарт.

Пулър ги изгледа един по един.

— Може би не е избягал — рече той.

Върху лицата на събеседниците му се появи объркване.

— Не разбирам накъде биете, Пулър! — каза Шиндлър. — Разбира се, че е избягал! Няма го!

— Не казвам, че не е напуснал затвора.

— Тогава какво казвате? — попита Шиндлър и нервно забарабани с показалец по масата.

— Казвам, че целият инцидент във ФВЗ е бил инсцениран. Може би той не е избягал, а е бил отвлечен от враговете ни.

10

Квартирата. Дори сега Робърт не можеше да я нарече стая или апартамент. Беше квартирата. Военната фразеология бе запечатана толкова дълбоко в съзнанието на мъжете с униформа, колкото изписаните с пръст букви в мокър бетон, които изсъхват и остават завинаги.

Неговата квартира представляваше мотелска стая в покрайнините на Канзас Сити. Левънуърт беше останал зад гърба му.

Завой надясно, право на юг, а след това право на изток по магистралата — две абсолютно еднакви страни на правоъгълен триъгълник, който чакаше само хипотенузата, за да е пълен. Тя също беше възможна, стига да поемеше по също така правия и пряк път обратно към Левънуърт. Ако се наложеше.

Той винаги планираше нещата по подобен начин, опирайки се на математиката и още няколко науки. Този подход забавляваше някои хора и озадачаваше други, но мнозинството се дразнеха. Това обаче не го притесняваше.

В стаята имаше легло, стол, маса, бюро и телевизор с куп безполезни канали. Банята представляваше малка ниша в стената, която нямаше нищо общо с едно нормално място за къпане — беше тясна като усмирителна риза. Но и това изобщо не го притесняваше, особено след затвора.

Сакът му беше захвърлен на пода, а лаптопът лежеше върху бюрото. По пътя си беше купил един телефон с предплатени минути и флашка за мобилен интернет. Всичко вече беше настроено така, че да навлезе дълбоко във военната база данни, хакната в „Старбъкс“. Тя беше секретна и до нея имаше достъп само оторизиран персонал. Но компютърната защита е точно толкова добра, колкото е програмистът, който я прави. Тази беше дело на сравнително добър специалист, но не и на истински майстор.

Робърт си беше купил малък безжичен принтер, хартия, папки, бележници със спирала и няколко химикалки. Макар че през целия си професионален живот беше живял в дигиталния свят, доминиран от езика на единиците и нулите, той обичаше и химикалките, които му носеха истинско вдъхновение. Най-добре мислеше, докато пишеше.

Принтира документите, сложи ги в папка, след което излезе от базата данни и посегна към химикалката и бележниците със спирала. Работи методично няколко часа, през които беше абсолютно безразличен към това, което се случваше във външния свят, или поне на територията на Канзас.

Забрави, че е най-търсеният човек в Америка. Отново се превърна в наблюдател, изследовател и прогностик, който с удоволствие се ровеше в информацията, разместваше и променяше данните, и ги подлагаше на задълбочен анализ, в резултат на който някои станаха маловажни, а други придобиха ново значение. Така, бавно и постепенно, разчленената информация се превръщаше в нещо смислено.

След шест часа пълна концентрация навън се смрачи. Това го принуди да стане и да запали лампата. После остави химикалката, облегна се назад, скръсти ръце пред гърдите си и опря брадичка в тях. Затвори очи, забави дишането си и започна да брои ударите на сърцето си, докато не слязоха под шейсет в минута. Тогава отвори очи, погледна надолу към единия от татуираните си ръкави, които се виждаха добре, след като беше свалил якето си.

Тези ръкави бяха негово изобретение. Приличаха на типични татуировки, но ако човек се вгледаше достатъчно внимателно в орлите, драконите и останалите същества върху тях, щеше да забележи, че са съставени от миниатюрни геометрични фигурки — квадрати, триъгълници, правоъгълници и техните по-сложни роднини, например дванайсетостенник, който, гледан отвесно, имаше дванайсет лица и беше важна част от неговия дракон.

Робърт добре знаеше, че това не може да бъде забелязано от никой друг освен от него. Но така беше преминала по-голямата част от живота му — да обръща внимание на неща, които другите не виждат.

С изключение на брат му и баща му. Те бяха любопитни и наблюдателни, а и не забравяха нищо. Вникваха в същността на нещата. Баща му умееше да ръководи огромен брой хора, цели дивизии и корпуси, които водеха сражения, а отговорността за техния живот правеше нещата още по-сложни. Брат му преследваше нарушителите на закона с невероятно чувство за справедливост и внимание към детайлите.

Мъжете от фамилия Пулър, всеки от тях виртуоз в своята област, си приличаха по едно основно качество.

Наблюдателността.

После му хрумна нещо и той бързо разгърна принтираните документи на страница 66. Внимателно изчете текста и го сравни с информацията на страница 24. Интересното беше, че данните се разминаваха. И то сериозно. Но ако крайният резултат беше смислен, те би трябвало да съвпадат.

Това не беше ключ към загадката, но все пак беше нещо. А според брат му едно нещо винаги водеше до друго.

Робърт взе празен лист и започна да рисува лицето, което виждаше във въображението си. Не беше лесно, понеже тогава бе тъмно. Същевременно имаше източник на светлина — фенерчето на човека.

Опря химикалката в хартията и се фокусира, прехвърляйки образа в главата си върху белия лист.

Той беше добър художник — един факт, за който знаеха малко хора. Беше започнал да рисува преди години, за да се разтовари от тогавашната си работа, свързана с огромно напрежение и отговорност.

Така се раждаха скиците и пресичащите се линии, оформящи нещо доскоро несъществуващо. На практика това също беше математика, нещо като геометрия, съчетана с живопис. Едно сливане, което превръща художници като Пикасо във вечни икони със запазено място в историята. Кубизъм, създаващ шедьоври от други измерения на мисълта и опита.

Имаше доста фалстартове, но упорито продължаваше да опитва, без да обръща внимание на растящата купчина смачкани листове. Образът най-после започна да се уплътнява, чертите му ставаха по-плътни и по-ясни.

След още половин час упорита работа Робърт най-после приключи с трудната част. Сега му оставаха само финалните щрихи.

Облегна се назад, остави химикалката и вдигна листа пред очите си.

От него го гледаше физиономията на мъж, когото беше видял съвсем наскоро, но не го познаваше.

Беше почти сигурен, че в момента този мъж лежи в моргата на Форт Левънуърт, а куп следователи се опитват да открият самоличността му. Плюс отговор на въпроса какво е правил във военния затвор в нощта на неговото бягство. И защо сега е мъртъв. Това бяха уместни въпроси.

Робърт знаеше какво е търсил в затвора този мъж. Знаеше и как е умрял, но нищо повече. А трябваше да знае всичко. Този пъзел не биваше да остане недовършен. Не и ако искаше да оцелее.

А и защото едно нещо винаги води до друго.

11

Джон Пулър получи текущите си заповеди. Зададе още няколко въпроса на Дофри, Шиндлър и Райнхарт, а в отговорите, които получи, не се съдържаше нищо конкретно. Добрата новина беше, че вече може да действа открито. Имейлът от прекия му командир съдържаше официални пълномощия за провеждане на разследването заедно с всички необходими електронни подписи на висшестоящите. Тримата мъже наистина разполагаха с властта, която твърдяха, че притежават. А той се почувства като шериф, на когото току-що са върнали служебната значка.

Не обичаше да се промъква и да се старае да остане незабележим. А в конкретния случай искаше хората да знаят, че е поел разследването. Искаше да изглежда заплашителен. Когато се чувстват застрашени, хората с гузна съвест често допускат грешки. Единствената разлика в случая беше, че обект на разследването е собственият му брат. Но Робърт притежаваше блестящ ум. Дали щеше да допусне грешка? Нима имаше човек на този свят, който да познава Джон Пулър-младши по-добре от него?

Той знае как мисля. И как действам.

Но и аз знам същото за него.

Тези мисли обаче не го успокояваха. От тях му призляваше.

Преминал успешно през системата за сигурност на затвора, той пое нагоре по стълбите, които водеха към помещението за свиждане. Там пожела да се срещне с дежурния офицер, капитан Ленора Х. Макри, на която показа пълномощията си и обясни целта на своето посещение.

Жената го прие в кабинета си. Тя беше на трийсет и няколко, ниска и стегната, с прибрана на кок коса, в която проблясваха бели нишки. Беше напрегната, а от изражението й личеше, че не изгаря от желание за сътрудничество с него. Това не беше добре, тъй като в момента Макри временно изпълняваше длъжността комендант на ФВЗ.

— Какво мога да направя за вас, господин Пулър? — попита тя.

— Аз водя разследването, свързано с бягството на Робърт Пулър.

— Който ви се пада брат — хладно уточни тя, влагайки в тези думи всевъзможни намеци. — Лично аз смятам, че самото ви участие в това разследване е абсурдно. Постарах се това мое мнение да стигне до когото трябва по съответните канали.

— Имате пълно право да го направите — сви рамене Пулър.

— Излишно е да го казвате — все така хладно продължи тя. — Кръвта вода не става, а в случая се нуждаем от максимална обективност. Не виждам как ще водите разследването по безпристрастен начин.

— Аз съм служител на ОКР — каза Пулър и се размърда в стола си. — Заповедта ми е максимално ясна, капитан Макри: да го върна обратно, независимо че е мой брат. За тази цел разполагам с нужните правомощия. Ако имате проблем да ми сътрудничите, искам да го чуя още сега.

Тя спокойно устоя на погледа му.

— Нямам такъв проблем. По мое мнение проблемите могат да се появят единствено около вас. И така, с какво мога да ви помогна?

Просто и ясно, помисли си Пулър. Жената насреща му се справи добре. Не забрави да си измие ръцете със „съответните канали“, след което не се поколеба да сподели личното си неодобрение относно участието му в разследването, при това без да му отказва сътрудничество. В момента беше само капитан, но веднага си пролича, че не е равнодушна към евентуалното си повишение.

Нима всички не са такива?

Пулър изложи фактите, които беше научил, и я помоли за потвърждение.

— Това отговаря на истината — каза Макри. — Но пропуснахте изстрелите и експлозията.

— Изстрели и експлозия? — изненадано примигна Пулър. — Никой не ми е споменавал за тях.

— Може би не сте задали правилните въпроси. Предлагам ви тази информация напълно доброволно, изцяло в интерес на разследването. Именно стрелбата и експлозията ни принудиха да поискаме подкрепления от базата.

— Установихте ли произхода на изстрелите?

— Не.

— А на експлозията?

— Казах експлозия, защото в началото приличаше на такава.

— На смяна ли бяхте?

— Да. И много други хора чуха звуците, които бяха доста отчетливи.

— Но на практика не е било експлозия, така ли?

— Току-що казах, че в началото прозвуча като такава. Но впоследствие не открихме следи от нея.

— Предполагам, че същото се е случило и с изстрелите.

— Точно така. И за тях не открихме никакви доказателства.

— Може би звукови ефекти?

— Това е единственото логично обяснение. Вероятно знаете, че надзирателите тук не носят оръжие. Следователно никой от тях не би могъл да стреля. Всички затворници бяха претърсени, но не открихме нито оръжие, нито някаква друга контрабанда.

— С изключение на беглеца. Не сте го претърсили, понеже е изчезнал.

— Именно.

— Но все пак въпросните звуци са били произведени от някакъв уред.

— Съгласна съм. Но не открихме нищо. Разбира се, разследването продължава.

— Бяха ли претърсени и надзирателите?

— Моля? — погледна го неразбиращо Макри.

— След като шумът не е бил дело на затворниците, може би го е причинил някой от надзирателите? — погледна я с очакване Пулър.

— Защо би го направил?

— Можехте да зададете този въпрос директно на нарушителя, ако бяхте обискирали и надзирателите.

— Отказвам да повярвам, че човек от персонала е замесен в нещо такова. Това е просто невъобразимо!

— Помислете малко, капитан Макри — изгледа я Пулър. — Не откривате нищо у затворниците, не откривате нищо и в килиите. Ако приемем, че външните посетители се подлагат на строг контрол, както би трябвало да бъде, остава единствено възможността апаратурата да е внесена от някой ваш служител.

Тя видимо се ядоса от тези думи, но не каза нищо.

— Какъв е статутът на прекия ви началник? — попита Пулър.

— Полковник Тийг ползва отпуск.

— Държат го отговорен за всичко това, така ли?

— Ползва отпуск.

— Водили ли сте някога собствено разследване, капитан Макри?

— Да, в конкретния случай проведох предварително разследване. Но вие добре знаете, че в момента с това се занимават други институции: военното разузнаване и още следователи от ОКР освен вас, и някакви хора от Вашингтон.

— А какво разкри вашето „предварително разследване“?

— Разкри, че Робърт Пулър е избягал по неизвестен засега начин.

— А мъртвецът?

— Какво за него?

— Идентифицирахте ли го?

— Все още не.

— Някой друг затворник да липсва? Или надзирател, помощен персонал, цивилен? А във Форт Левънуърт? Налице ли са тамошните хора?

— И на двете места беше извършена обстойна проверка. Всички са налице.

— Но тук има и затвор за цивилни. Плюс областен военен затвор. Проверили ли сте там?

Въпросът очевидно я изненада.

— Не виждам какво общо могат да имат тамошните служители — отвърна тя. — А ако от този затвор е избягал някой, ние със сигурност щяхме да бъдем уведомени. Освен това техните надзиратели нямат достъп до ФВЗ.

— Вие сте от Петнайсета бригада на военната полиция — втренчено я изгледа той.

— Вярно е.

— Бригадата се състои от два батальона — Четирийсети и Седемстотин и пети.

— Каква е връзката?

— Петнайсета бригада отговаря за ФВЗ и за Областния затвор. Полковник Тийг е не само комендант на ФВЗ, но и командир на Петнайсета бригада. Редът е бил възстановен от специалните части в нея. В допълнение Четирийсети батальон е сформиран главно защото Седемстотин и пети е в Близкия изток, за да управлява тамошните затвори. От всичко това следва, че този тук практически се охранява от бригадата и нейните два батальона. Нима твърдите, че те не се застъпват при смени? Че никой от ФВЗ не е работил в Областния затвор или обратно?

— Не твърдя подобно нещо — смутено рече тя.

— Следователно персоналът и на двата обекта има отношение към моето разследване, нали така?

— Предполагам, че да — най-после каза тя. — Извинявам се, ако съм възприела погрешно вашето искане.

— Как ще обясните присъствието на мъртвеца в килията на брат ми?

— Никак. По тази причина разследването продължава.

Решил да смени посоката на разговора, той обяви:

— Искам да видя трупа.

Макри облиза устните си. Пулър знаеше, че въпреки враждебните чувства, които вероятно изпитваше към него, тя няма как да му откаже. Убийството винаги върви в комплект с труп. А в качеството си на служител на ОКР, оторизиран да разследва това конкретно убийство, той имаше всички права за достъп до тялото.

— Ще го уредя — обеща тя. — В момента трупът се намира във Форт Левънуърт.

— Благодаря.

— Моля — сухо отвърна тя.

— Ще се наложи да говоря и с екипите, които са възстановили електрозахранването и са ремонтирали генератора.

— Това също може да се уреди.

— Искам да прегледам и записите на охранителните камери през въпросната нощ.

— Нямаше ток — напомни му тя.

— Но камерите работят и на батерии.

— Само онези от тях, които са в коридорите и общите части. Камерите на килиите нямат такова захранване.

— Като се замисли човек, липсата на постоянно наблюдение е голяма слабост.

— Не сме перфектни. Предполагам, че след този инцидент и камерите в килиите ще имат резервно захранване.

— Мислех, че системата е направена така, че при спирането на тока вратите автоматично се заключват. Но въпреки това вие сте били принудени да поискате помощ от военната полиция. Защо?

— По всичко изглежда, че са ни хакнали — неохотно отвърна тя.

— Как така са ви хакнали?

— Сам казахте, че вратите се заключват автоматично при спиране на тока. Но това не се случи. Те се отключиха.

— И според вас това е дело на хакер? Как е възможно?

— За съжаление, част от нашите служители вкарват всякакви лични приспособления — телефони, таблети и прочие. И редовно използват служебните компютри, за да се логнат във външни мрежи. Това е строго забранено, но хората са си хора.

— Тоест някой е позволил външна намеса — каза Пулър. — Хакерът е променил кода, така че при авария вратите да се отключват, нали?

— Да.

— Някакви улики в тази посока?

— Не.

— Но вие потвърдихте, че е имало хакерска атака.

— Това все още е само предположение, но лично аз не виждам как другояче е възможно да се случи.

Аз пък се сещам за поне още един начин, помисли си Пулър.

— Искам да разгледам всички записи, с които разполагате — добави на глас той.

Макри отново навлажни устните си.

— И това мога да го уредя.

— А подкрепленията на военната полиция от Левънуърт? Искам да разговарям с участници в операцията.

Тя само кимна.

— И накрая още един въпрос, капитан Макри — продължи Пулър. — Сигурна ли сте, че нямате собствена теория за всичко, което се е случило?

— Не, нямам.

— Дори предчувствия?

— Не обичам предчувствията, господин Пулър. Те често водят до грешки, а грешките — до преждевременен край на кариерата в армията.

— В такъв случай ви оставям да се грижите за своята кариера, но само след като изпълните ангажиментите, които поехте току-що.

Макри го погледна втренчено, а след това посегна към стационарния телефон на бюрото си.

12

Час по-късно, облегнат на 200-литров варел за петрол в една работилница близо до затвора, Пулър разговаряше с Ал Джордан — ръководител на екипа, който беше възстановил работата на гръмналите трансформатори. Джордан беше на около петдесет, с прошарена коса, широк гръден кош и тънки крака.

— Значи трансформаторите гръмнаха заради бурята, така ли?

Човекът избърса ръцете си в някакъв парцал, свали шапката от главата си и избърса челото си.

— По всичко личеше, че е така. Трансформаторите са част от малка заключена подстанция, заобиколена от телена ограда. Тя е оборудвана с достатъчно предпазни системи, но бурята беше толкова силна, че направи каквото си поиска. Човек не може да победи природата.

— А трансформаторите са свързани директно с ФВЗ, така ли?

— Да. Също така и с други съоръжения наблизо. Върнахме ги към живот по най-бързия начин, без дори да изчакаме бурята да утихне.

Пулър го разбра много добре. В армията заповедите са всичко, а сигурността идва на второ място.

— Да ви е направило впечатление нещо необичайно?

— Не мисля — бавно отвърна Джордан. — Трансформаторите просто бяха изгорели, вероятно ударени от мълния.

— А не е ли необичайно, че и двата са изгорели едновременно?

— Не е, защото са свързани. Ако единият пострада от мълния, това неизбежно ще се отрази и на другия. Всичко е възможно при такава буря.

— Споменахте, че съоръженията са били обезопасени добре. Не ги ли заземяват?

— Заземяват ги, разбира се. Освен това имат прекъсвачи срещу вторично предизвикано пренапрежение, но и те не са съвършени. Когато получаваш директен токов удар с голяма мощност, никой не те пита какво си направил, за да избегнеш пораженията. Тук говорим за огромен заряд. Мълнията може да е заредена със сто и двайсет милиона волта, а дори и повече. Това нещо се стоварва върху трансформатора в рамките на една милисекунда и нямаш време да кажеш дори едно „бум“.

— Значи е нещо като експлозия?

— Точно така.

— Възможно ли е да е била бомба?

— Бомба ли? — учудено го погледна Джордан. — В трансформатор?

— Да. Тя спокойно би могла да извади от строя и двата.

— За да прекъсне тока в целия затвор ли?

— Да.

— Но нали затова има резервно захранване? — възрази Джордан.

— Което също отказа. Междувременно един затворник изчезна. Именно това е причината да съм тук.

Човекът се почеса по бузата и замислено каза:

— Не знам дали е било бомба. Предполагам, че би могло да се провери само от специалисти.

— А направили ли са го?

— Не знам.

— Разговаряхте ли с някой от другите следователи?

— Да. Задаваха горе-долу същите въпроси, които задавате и вие.

— Но не и за евентуална бомба, така ли?

— Какво искате да кажете? — подозрително го изгледа Джордан.

— Когато ви попитах за бомба, вие се изненадахте. Нямаше да го направите, в случай че и колегите са ви задали същия въпрос.

— Да, ясно. Не споменаха нищо за бомба.

— Къде са изгорелите трансформатори?

— Прибраха ги.

— Кой ги прибра?

— Едни хора — притеснено отвърна Джордан и започна да пристъпва от крак на крак.

— Тези хора нямат ли имена или правомощия?

— Бяха по-старши от мен. Това беше достатъчно.

— Без имена, така ли? — настоя Пулър. — Без да подпишат някакъв документ?

— Ами приех ги на доверие — сви рамене Джордан.

Пулър не можеше да повярва на ушите си.

— В такъв случай ще трябва да преосмислите на кого да се доверявате — процеди той.

Следващата му спирка беше при резервния генератор, разположен в бетонен бункер на стотина метра зад затвора. Тръбите, които го захранваха с природен газ, бяха под земята. Самият бункер също беше частично вкопан, а освен това беше опасан от триметрова ограда с бодлива тел отгоре. Отпред крачеше въоръжена охрана. Пред съоръжението го чакаха двама души, които беше извикал по телефона.

Той слезе от колата и тръгна към тях. И двамата бяха ефрейтори. Очилати и хилави, те му заприличаха на гимназисти зубрачи, които си играят на войници. Той подробно им обясни целта на посещението си и те го поведоха към бункера. Спуснаха се по някакви стъпала и не след дълго се озоваха пред три огромни генератора.

— Очаквах да е само един — отбеляза Пулър.

— Затворът се нуждае от много солидно електрозахранване — поясни единият ефрейтор. — Тези генератори работят паралелно, оборудвани със сложна система за контрол, която ограничава загубите до минимум.

— Каква е причината за повредата? — попита Пулър.

Първият ефрейтор погледна към колегата си, който се прокашля и глухо отговори:

— Проблем с горивото.

— С горивото ли? Тоест с природния газ?

— Системата е с двойно захранване — природен газ и дизел.

— Защо двойно?

— Ако притокът на газ спре, ние сме тотално прецакани. Дизелът се включва, когато основното гориво прекъсне. Освен това той играе роля и при възпламеняването на газа, което става при около шестстотин и петдесет градуса по Целзий. Нормалното съотношение газ-дизел е седемдесет и пет към двайсет и пет процента.

— Каква е причината за повредата? Споменахте проблем с горивото?

— Доколкото можем да кажем, става въпрос за окисляване на дизела или за органично замърсяване.

— Дизелът се окислява с течение на времето — поясни първият ефрейтор. — Окисляването може да се появи още при първата година от съхранението му и да произведе утайки. Вкарани в системата, те могат да причинят запушване на дюзите и горивните филтри, също както при автомобилите. А микроорганизмите се образуват от водния конденз в горивните тръби и подпомагат растежа на гъби и бактерии. Последните се смесват с горивото и постепенно запушват тръбите.

— Но би трябвало да има указания за предотвратяване на тези проблеми, нали?

Мъжете не отговориха.

— Хей! — повиши тон Пулър. — Армията има указания дори за използването на тоалетна хартия! Нима искате да кажете, че липсват указания за поддръжката на електрозахранването на най-големия военен затвор?

— Не, не — забързано отвърна вторият ефрейтор. — Разбира се, че има най-различни процедури, но аварии могат да се случат въпреки тях. Тази година беше дъждовна и в бункера проникнаха известно количество подпочвени води. Те биха могли да причинят рязко покачване на конденза. А и самите генератори са към края на нормалната си експлоатация. Трябваше да бъдат подменени още преди две години.

— Виновни за тази авария са съкращенията в бюджета — отсече колегата му. — На всичкото отгоре армията беше закупила големи количества нискокачествено дизелово гориво, което дълго време разяжда системата.

— Добре, ясно. При проверката на генератора вие сте открили запушване на тръбите с разни микроорганизми и утайки, нали?

— Случаят до голяма степен беше точно такъв, сър.

— И това е станало причина за аварията на генератора?

Двамата едновременно кимнаха.

— Когато дизелът, който се впръсква за запалване, е некачествен, природният газ не може да се възпламени — добави единият от тях. — Тоест връзката между горивата прекъсва и генераторът спира да работи.

— Което на свой ред оставя отключени всички врати в затвора — втренчено ги изгледа Пулър. — Вие сте отговорни за това съоръжение, така ли?

— Да, сър.

— Май трябва да помислите за нова кариера.

— Какво точно означава това, сър? — разтревожено попита единият ефрейтор.

— Означава, че както винаги безгранично мъдрата армия ще потърси върху кого да стовари вината. А до този момент вие двамата сте най-подходящите кандидати.

След тези думи Пулър се обърна и напусна бункера, оставяйки двамата да се споглеждат уплашено.

13

Пулър се настани в канцеларията и се зае със записите на охранителните камери, уловили събитията през нощта, в която брат му беше избягал от затвора. Неизбежните паузи бяха изтрити, останали бяха само заснетите кадри. Той поиска да затъмнят прозорците, за да може да се съсредоточи единствено върху екрана. Общата продължителност на записите от всички камери беше някъде около два часа. Не се падаше повече от трийсет минути на камера. Забележително кратко време за важните събития, които се бяха случили.

В началото му трябваха няколко минути за ориентация. Коридори, стаи, врати. Когато токът спря, той се приведе напред и започна да разглежда кадрите един по един.

Мрак. Виждаха се малко неща.

После осветлението се възстанови за момент, примигна и отново угасна. Камерите бяха успели да уловят бягащи силуети и подскачащи лъчи на фенерчета. Имаше и звук, който той побърза да изолира, като се вслушваше в отделните гласове. Съмняваше се, че някой от тях принадлежи на брат му, но нямаше как да изключи подобна възможност. Кадрите се сменяха един след друг, а той продължаваше да напряга очи в търсене на познатия силует. За съжаление, камерата, която хващаше вратата на килията му, беше разположена твърде далече. Фигурите, щъкащи из дългия коридор, бяха напълно неразпознаваеми. Може би имаше начин за увеличение и допълнително осветяване на кадрите, но със сигурност щеше да отнеме много време.

После се чуха изстрелите. Съвсем истински. Последвалият звук беше толкова силен, че Пулър подскочи. Нима наистина беше експлозия? Във ФВЗ? След това се появиха подкрепленията от Форт Левънуърт, които бързо прочистиха коридорите от напусналите килиите си затворници. Поне доколкото той успя да види.

Облегна се назад и изпи остатъка от водата в бутилката пред себе си. Нямаше нищо, което да обещава бърз напредък. Разполагаше с трансформатори, от които никой не беше очаквал да изгорят по време на гръмотевична буря. Разполагаше и със затлачен генератор плюс двама ефрейтори, които най-вероятно щяха да операт пешкира за случилото се или най-малкото кариерата им щеше сериозно да пострада.

Разполагаше още с изстрели и експлозия, за които никой все още нямаше смислено обяснение. Това, с което не разполагаше, бяха мотиви, улики и заподозрени. Нямаше нищо. А брат му беше изчезнал без следа, може би отвлечен от врагове на САЩ. Защото нямаше начин да се е измъкнал сам, без чужда помощ.

Пулър натисна още няколко клавиша и на екрана се появи кристално ясен образ, заснет още преди спирането на тока. Приведе се напред и се втренчи в брат си.

Робърт седеше на закрепен за стената и пода на килията нар. Стените бяха от бетонни блокове, а подът — от гладък цимент. Имаше един прозорец. Под него шкаф и умивалник, също завинтени в стената. Робърт беше с оранжев гащеризон и гуменки без връзки. Връзките можеха да се превърнат във въже, което би могло да се използва за нападение или самоубийство. Брат му четеше книга. Гърбът му опираше в стената, а дългите му крака бяха изопнати на нара. Когато грохотът на бурята достигна до него, той за момент вдигна глава, а след това се върна към четенето. След което токът спря и килията потъна в мрак. Миг по-късно генераторът се включи и лампите светнаха. Камерата в килията му отново оживя.

Робърт все още беше на нара, но вече не четеше книга. Беше стъпил на пода и гледаше към вратата. Генераторът всеки момент щеше да блокира и мракът щеше да се завърне.

Миг преди да се случи това, Пулър спря кадъра, приведе се напред и се втренчи в лицето на Робърт, сякаш за да разчете мислите, преминаващи през неговия зашеметяващо сложен ум.

Говори ми, Боби. Покажи ми нещо. Какво мислиш, какво чакаш? Нещо, което предстои да се случи? Или пък не?

Не за пръв път му направи впечатление колко много прилича на по-големия си брат. И двамата бяха високи, с еднакви носове и квадратни челюсти, наследени от баща им. Хлътналите им очи им придаваха замислен мрачен вид независимо от това, което им се въртеше в ума. Наистина, и тримата мъже от фамилия Пулър бяха малко мрачни.

Мислите му неусетно се върнаха към детството. Благодарение на пъргавия си ум Боби беше неизменен лидер на хлапетата във военните бази, където живееха. Пулър не познаваше по-чувствителен и по-честен човек от него. Толкова чувствителен, че баща им постоянно му триеше сол на главата за тази „слабост“. Правеше го толкова често, че Джон все още помнеше точните му думи: „Не можеш да командваш хората в бой, ако те харесват, Боб. Те трябва да изпитват равни части страх и респект към теб. По мое мнение страхът дори трябва да има предимство. Респектът си е респект и толкова. Но страхът може да ти помогне да преодолееш всички препятствия, измислени от врага. Ако хората се страхуват от теб, те ще те последват дори в ада. Защото страхът, че ще се изложат пред теб, ще бъде много по-силен от онова, което ги очаква на бойното поле. Запомни го, синко. Дори да забравиш всичко друго, което съм ти говорил, това трябва да го запомниш“.

Но Боби така и не преодоля тази своя „слабост“. Вероятно именно тя беше причината да се насочи към ВВС вместо към армията. И да свърже кариерата си с технологиите, а не с пушките и престорената самоувереност.

Когато научи от капитан Макри, че компютърната система на затвора е била хакната, първата мисъл на Пулър беше за брат му, който се справяше с компютрите по-добре от всеки друг, когото познаваше. Но това нямаше как да се е случило, тъй като достъпът му до подобна техника в затвора беше напълно изключен. Освен това, когато електрозахранването беше възстановено, той продължаваше да седи мирно и кротко. И дори изглеждаше леко изненадан. Е, добре, не е бил брат му. Но кой тогава?

Мислите му бяха прекъснати от отварянето на вратата. На прага се появи жена на неговата възраст, висока и стройна, с широки рамене и тесни бедра, облечена в черен костюм с панталон и бяла блуза с вдигната яка. Пулър реши, че изглежда доста шик, въпреки че не разбираше нищо от мода. Кестенявата й коса се спускаше до раменете, лицето й беше обсипано с лунички, а носът й бе остър и леко чип. Имаше атлетичен вид, а от поведението й лъхаше самочувствие.

— Агент Пулър?

Стреснат от това необичайно обръщение, Джон стана на крака.

— Старши армейски следовател Джон Пулър от Седемстотин и първи отряд на ОКР в Куонтико — представи се той.

— Вероника Нокс — протегна ръка жената, след което вдигна пред очите му служебната си карта. — УРС — добави тя. Управлението за разузнаване и сигурност към американската армия.

— Къде е базата ви? — попита той.

— Всъщност никъде. Отивам където има проблеми. Затова съм тук.

— Ясно. Чинът ви?

— Защо ви е?

— Стандартна процедура.

— Капитан.

— Много добре, госпожо — каза Пулър с предчувствието, че има нещо странно в появата й.

— ОКР вече разследва тук — добави Нокс.

— Знам.

— Но вие не сте част от техния екип.

— И това го знам, госпожо.

— Не е нужно да ме наричате „госпожо“.

— Добре.

— А беглецът е по-големият ви брат — продължи тя, седна и насочи показалец към лицето на Робърт на екрана. — Главният герой. Открихте ли нещо?

— Още не.

— Известно ми е, че сте оторизиран да бъдете тук. Изпратиха ни копие от заповедта. Но защо всъщност дойдохте?

— По същата причина, която е довела и вас. За да разбера какво се е случило.

— Значи ОКР разполага с достатъчно ресурс, за да удвои своите екипи?

— Не. При нас също има недостиг на хора, както при всички останали армейски подразделения.

— Тогава? — погледна го с очакване Нокс.

— Какво тогава?

— Защо дойдохте? — повтори въпроса си тя.

— Защото ми възложиха това разследване. Аз съм войник и изпълнявам заповедите си.

— Аз също. Изпратиха ме тук, за да работя с вас.

— Кой ви изпрати? — остро попита Пулър.

— Достатъчно е да знаете, че съм прикрепена към вас. Ако имате желание да разберете от кого, моля, действайте.

— Но защо няма да ми кажете?

— Защото не ви познавам и не съм сигурна дали мога да ви се доверя. Поне засега.

— Не носите униформа.

— Нито пък вие.

— Може би ще я облека на даден етап.

— Може би и аз. — Тя отново погледна към екрана. — Сигурен ли сте, че нищо не привлече вниманието ви?

— Да.

— Да се надяваме, че това ще се промени.

Начинът, по който изрече тези думи, накара Пулър да се втренчи в нея.

— Вече проверих трансформаторите в подстанцията — каза той. — А също така и генератора.

— Претоварване поради бурята, микроорганизми и двойка тъпаци, които със сигурност ще операт пешкира — изстреля бързо Нокс.

— Стигнах до абсолютно същото заключение — рече той, като продължаваше да я наблюдава внимателно. — Значи сме екип, така ли?

— Само понеже армията го пожела — отбеляза тя. — Обикновено работя сама.

— В ОКР работим на групи.

— Различен подход.

— Какво мислите за евентуалното наличие на някакво устройство за произвеждане на звуци? В случая наподобяващи изстрели и експлозия.

— Може би брат ви е имал такова — отвърна тя и отново погледна към екрана.

— И къде го е държал според вас? Килията му е пред очите ви. Да виждате нещо подобно? Защото аз не виждам.

— Сигурна съм, че го познавате по-добре от мен. Както и от всеки друг. Именно това е причината да сте тук.

Пулър погледна към вратата.

— Прегледахте ли регистъра за посетители?

— Това е следващата ми задача.

— Ами тогава да вървим.

— След вас — каза тя и задържа вратата.

14

— Говорихте ли с Ал Джордан, човека, който е подменил трансформаторите? — попита Пулър, докато крачеха по коридора.

— Да — отвърна Нокс.

— И?

— Какво „и“?

— Той спомена ли нещо, което да привлече вниманието ви?

— Например?

— Например за някакви хора, които са прибрали изгорелите трансформатори.

— Не знам нищо за това.

— А пожелахте ли да ги видите?

— Не.

— Добре.

Тя спря на място и той се принуди да направи същото няколко крачки по-късно.

— Накъде биете, Пулър?

— Задавам въпроси, за да получа смислени отговори.

— Какво имате предвид за трансформаторите?

— Всички мислят, че са били повредени от бурята.

— Но не и вие, така ли?

— Аз не мисля нищо. Но една елементарна проверка на останките от трансформаторите ще покаже дали е била използвана бомба.

— Бомба? — скептично присви очи тя.

— Да, бомба — натърти той. — Не можеш да взривиш нещо, без да разполагаш с няколко съществени неща — експлозив, детонатор, таймер или дистанционно.

— Наясно съм с това. А вие поддържате теорията, че някой е взривил трансформаторите и е блокирал генератора с единствената цел да измъкне брат ви от затвора. — Тя го изгледа намръщено и хладно добави: — Явно сте пропуснали да ме информирате, че си падате по конспиративните теории.

— Вие пък мислите, че бурята се появява отнякъде, прекъсва основното захранване, а допълнителното случайно спира точно по това време. Брат ми само това чака и бърза да се измъкне, въпреки че в затвора нахлува въоръжен отряд на военната полиция, повикан спешно от Форт Левънуърт. И, незнайно как, точно по това време започва стрелба, последвана от силна експлозия. Не станаха ли много съвпаденията? Да не говорим за неидентифицирания труп, който впоследствие откриват в килията му. — Той наклони глава, за да я вижда по-добре, и каза: — От изражението ви личи, че вече сте помислили за това. От което следва, че целият ни разговор до този момент е бил театър от ваша страна.

— Наистина ли, Пулър? Разбирате всичко това от изражението на лицето ми?

— Аз си вадя хляба, като разпитвам хора. Това има пряка връзка с израженията им. Хората може да говорят лъжи, но лицата им ги издават, особено очите им. Както вашите преди малко. Логично е да ви задам и следващия въпрос: какво става тук?

Нокс скръсти ръце, а токчето й нервно зачука по пода.

— Ситуацията е деликатна. Много деликатна.

— Разбирам — пристъпи към нея той. — Но не виждам пречки да я обсъдим по-подробно.

— Текущите ми заповеди изискват да пипам внимателно, докато работя с вас — рече тя. — И точно това възнамерявам да правя.

— Без да добавите нищо повече?

— Не и в момента. Ще отидем ли да хвърлим едно око на регистъра на външните посетители?

Оказа се, че той се поддържа в електронен вариант. Пулър и Нокс получиха достъп до него на един компютърен терминал, разположен в кабинка редом с помещението за свиждане. Пулър реши, че ще се върне най-малко половин година назад, а може би и повече. Седнаха един до друг. Коленете им се допираха заради дългите им крака и тясното пространство в кабинката.

— Редовно сте идвали на свиждане при брат си — обади се след известно време Нокс.

— Имате ли братя и сестри?

— Не.

— Е, в такъв случай едва ли ще ме разберете — каза Пулър.

— Но не виждам някой друг да му е идвал на свиждане — отбеляза тя.

— И аз не виждам.

— И сега какво? В регистъра не са отбелязани други телефонни разговори с външния свят освен с вас.

— Но това не ни предлага цялата история — отбеляза Пулър, заковал очи в екрана.

— В смисъл?

— В смисъл, че компютрите показват само това, което някой е вкарал в тях.

След тези думи той се изправи.

— Сега пък къде тръгнахте? — попита тя.

— Мисля да свърша малко работа.

— Каква по-точно?

— Да поговоря с разни хора.

Това им отне по-голямата част от деня. Наложи се да разговарят с много хора, да сверяват показанията им с офицерите, а след това отново да се връщат при тях за съответните уточнения. Свършиха чак в девет вечерта.

— Гладна ли си? — попита Пулър.

— Да. Закуската беше доста отдавна — каза тя.

— Познаваш ли Левънуърт?

— Не особено добре.

— Аз да. Хайде.

Използваха неговата кола, за да стигнат до едно заведение на главната улица, което предлагаше само пържена храна, а използваната мазнина беше стара колкото сградата, върху чиято фасада пишеше: 1953 г. Поръчаха си вечеря. Пулър поиска една бира, а Нокс се задоволи с чаша чай, натъпкана с лед.

— Тази храна ще означава допълнителни осем километра към сутрешния ми крос — обяви тя.

— Нямаш причина да се притесняваш за фигурата си — отбеляза той и отпи глътка бира. — Какво си тренирала в колежа? Гребане или баскетбол?

— И двете.

— Впечатляващо. В днешно време не се срещат много младежи, които тренират по няколко спорта едновременно.

— Е, това все пак беше преди петнайсет години. А и колежът беше малък. В „Амхърст“ гребането беше на почит.

— „Амхърст“? Страхотно място.

— Вярно е.

— А кой те насочи към армията?

— Майка ми.

— Била е военнослужеща?

— Не тя, баща ми. Стигна до полковник, приключи с кариерата си във Форт Худ.

— В такъв случай защо майка ти?

— Беше убедена, че трябва да правя всичко по-добре от баща ми. Те са разведени.

— Не се разбираш с баща си, а?

— И така може да се каже — каза тя, засмука малко студен чай през сламката си, а след това започна да си играе с книжната й опаковка. — Хвърлих един поглед на твоето досие, разбира се. Баща ти е легенда в армията.

— Така го наричат.

— Истинска легенда.

— И така го наричат.

— Чух, че е в болница за ветерани.

— Да.

— Добре ли е?

Пулър погледна встрани.

— Справя се. Всички остаряваме, нали?

— Ако живеем достатъчно дълго. — Очите й се плъзнаха по белега на врата му. — Фалуджа? — махна към него тя.

— Не, Мосул. Сувенирът от Фалуджа е на глезена ми.

— Аз също бях там, но далече от фронтовата линия. — Поколеба се за момент, после тръсна глава и добави: — Не защото аз исках, а защото армията реши така.

— Чувал съм го и преди — каза Пулър. — Не е твоя вината, че не са те допуснали на фронта.

— И все пак…

— Нещата се променят, при това бързо.

— Те трябва да се променят. Да не забравяме, че живеем в двайсет и първи век.

— Съгласен съм — отвърна той и вдигна бутилката за тост. — Служил съм с жени, които бяха сред най-добрите бойци.

Дочакаха храната си в мълчание. Подновиха разговора едва след като чиниите им бяха опразнени. Пулър отново се върна на причините да са тук.

— Видя ли това, което видях аз по време на разпитите и прегледа на документите? — попита той.

— Първо трябва да ми кажеш какво си видял.

— Да започнем с предположението, че регистърът е точен и аз съм единственият посетител на брат ми през последните шест месеца.

— Окей.

— Ако той действително не се е срещал с външни хора, трябва да погледнем навътре.

— Някой от затвора?

Пулър кимна.

— И друг път се е случвало затворници да получават помощ отвътре.

— Сигурна съм, че ако това се е случило във ФВЗ, то е било прецедент.

— По-скоро безспорен факт, защото някой е хакнал компютърната система. Това е единственият начин вратите да се отворят след спирането на тока.

Заключението му почиваше върху признанието на Макри за вероятно манипулиране на системата.

— Има логика — съгласи се Нокс.

— Трябва да разпитаме всички надзиратели, които са били на смяна в онази нощ.

— Куп народ, не мислиш ли?

Той се облегна назад, видимо недоволен.

— Някаква друга работа ли имаш?

— Не. Какво трябва да търсим?

— Объркани отговори, колебание. Преди това обаче трябва да проверим служебните досиета на всеки от тях с надеждата да изскочи нещо.

— Ще отнеме доста време.

— Не ми пука колко време ще отнеме, Нокс! — раздразнено отвърна той и тупна с длан по масата. — Тази ситуация трябва да бъде изяснена.

— Какво точно означава „изясняването“ за теб? Да заловим брат ти и да го върнем в килията?

— А какво друго би могло да означава? — бавно попита Пулър.

— И аз се чудя — въздъхна Нокс, без да сваля поглед от лицето му. — Но ако е вътрешна работа, тя едва ли е била свършена от един човек. Което вече ми се струва прекалено.

— Не и ако се окаже вярно. Може би картината е много по-голяма, отколкото си представяме.

— А може би не е.

— Информирана ли си къде работеше брат ми?

— В СТРАТКОМ.

— Предполагам, че знаеш какво означава това. Мотив. Враговете на САЩ може да са го отвлекли заради информация, която да бъде използвана срещу нас.

— Вече говориш за шпионаж, Пулър — скептично поклати глава тя. — Къртица във ФВЗ?

— Случайно да имаш друго обяснение? — попита той.

— Не, нямам — призна тя.

— Все още не знаем кой е мъртвецът и какво е правил там. Уредих да го видим, но това ще стане утре сутринта.

— Истинска загадка. Как е възможно да проникнеш в затвора и да бъдеш убит там, без никой да забележи?

— Може би е по-лесно, отколкото предполагаш — каза Пулър.

Нокс го погледна въпросително, но той замълча.

— И така, кой ти заповяда да ме наглеждаш? — внезапно смени темата той.

— Никой не ми заповядал подобни глупости! — остро отвърна тя.

— Шиндлър, Дофри или Райнхарт? — попита той, сякаш не чу възражението й.

Нокс трепна при последното име и изражението й се промени леко.

— Значи генерал-лейтенант Райнхарт — констатира с леко задоволство Пулър. — Трите звезди са напълно достатъчни, за да привлекат вниманието на всеки капитан. Особено ако искаш да стигнеш до по-висок чин от баща си.

— Не знаеш за какво говориш, Пулър. Нещата не стоят така.

Той остави на масата няколко банкноти, покриващи неговата част от сметката.

— Предполагам, че Райнхарт ще поеме вечерята ти — каза той. — Все пак продължаваш да си на служба, нали? — Надигна се и малко по-рязко добави: — Успех!

— Къде отиваш?

— Да си легна.

Нокс замълча за момент, преди да каже:

— Защо ли не ти вярвам?

* * *

Тръгнаха си поотделно. Пулър дори не я попита къде е отседнала. Едва ли бяха в един и същ мотел. В неговия не беше чак толкова претъпкано, че да не я забележи.

Той спря на паркинга, изключи двигателя и се огледа. Наблизо имаше още две коли, които не бяха тук, когато излизаше сутринта.

Доста раздрънкани, регистрирани в други щати. Това не му направи впечатление, защото и неговата кола беше с такива номера. Вероятно мотелът се използваше от хора, които пътуваха във всички посоки и се отбиваха тук за една нощувка. Пулър знаеше, че през Канзас минава доста оживен трафик, тъй като се намираше в центъра на страната.

Той изтича по стълбите към втория етаж, а след това закрачи по външния коридор към стаята си. В следващия миг измъкна пистолета си ЗИГ П228 и уви пръст около спусъка.

Вратата му беше открехната. Отлично помнеше, че сутринта я беше заключил, оставяйки лампата да свети заради котарака.

Мотелът не предлагаше дневно камериерско обслужване. Гостите никога не виждаха персонала, който се появяваше, след като напуснат.

Пулър се приближи странично към вратата, опря гръб на рамката и надникна. Но процепът се оказа твърде тесен, за да види нещо. Побутна вратата с крак, стисна оръжието с две ръце и връхлетя в стаята. Пистолетът му описваше кръгообразни движения — търсеше мишена.

Не откри такава, но видя две неща.

Първото беше Дезо, който се беше свил на кълбо върху леглото. Бавното дишане и лекото помръдване на опашката сочеха, че котаракът му се чувства перфектно.

Но това не можеше да се каже за човека, който лежеше до него.

Пулър провери гардероба, побутна вратата на банята, а след това се изправи пред леглото и погледна надолу.

Бригадният генерал от ВВС Тим Дофри беше мъртъв.

15

Старият мотел със сигурност не беше виждал такова оживление. Представителите на местната полиция се трупаха наоколо и разговаряха оживено, сновяха насам-натам и, общо взето, само пречеха.

Официалното следствие беше поверено на БСР, Бюрото за специални разследвания, което дублираше дейността на ОКР, но само в рамките на ВВС. Оказа се, че военновъздушните сили никога досега не бяха губили генерал по този начин. Това си личеше от работата на пристигналия със самолет следствен екип, който действаше стриктно по устав.

Пулър вече беше разпитан, при това цели четири пъти. Веднъж от местните ченгета, които беше повикал, после от екипа на Форт Левънуърт, следван от екипа на ФБР със сини якета и шапки, които задаваха въпросите си мрачно и подозрително. Явно не вярваха на версията му и много искаха да знаят дали брат му не е влязъл в контакт с него. Получили отрицателен отговор, те започнаха да го гледат с открито недоверие. Последният разпит беше проведен от агентите на БСР, след като обявиха на всеослушание, че именно те са главният фактор в разследването. Местните ченгета и военните се оттеглиха незабавно, но момчетата от ФБР се опънаха. Пулър отдавна беше наясно, че федералните агенти не отстъпват пред никого.

Показанията му бяха абсолютно еднакви и четирите пъти. Да, познаваше Дофри и още двама висши държавни служители. Да, разследването на бягството на Робърт Пулър от военния затвор бе възложено именно на него. Беше работил от сутринта до вечерта. Беше се прибрал в мотела в единайсет и петнайсет, а минута по-късно беше открил в леглото си застреляния генерал.

Първоначално го обявиха за заподозрян, но това се промени с появата на Вероника Нокс, която потвърди, че двамата цял ден са били заедно и са се разделили след единайсет. Предварителните данни за часа на смъртта сочеха, че Дофри е бил застрелян някъде около осем вечерта. „Някъде около“ беше относително време и можеше да претърпи промяна, но за момента Пулър беше на чисто.

Есемесът на Шиндлър пристигна около час след като новината за смъртта на Дофри беше официално потвърдена. Представителят на СНС искаше спешна среща. Пулър помоли за отсрочка, защото разпитът му все още не беше приключил, а и самият той предпочиташе да остане на местопрестъплението. По очевидни причини не участваше в разследването. Временно го бяха зачеркнали като заподозрян, но това можеше да се промени по всяко време. А агентите на БСР бяха категорични, че именно те ще проведат разследването, тъй като Дофри беше служил във ВВС. Това изобщо не отслаби желанието на Пулър да остане и да наблюдава какво става.

Със собствените си очи беше видял, че Дофри е прострелян точно в средата на челото. Оръжието на престъплението липсваше. Нямаше следи от насилствено проникване, но мотелските брави бяха най-обикновени. Кръвта беше малко — както върху леглото, така и по лицето на Дофри. Това беше един многозначителен факт. По това време на годината слънцето залязваше след седем, а трийсет минути по-късно настъпваше пълен мрак.

Самият той се беше появил тук в единайсет и петнайсет. Ако смъртта действително бе настъпила около осем часа, това означаваше, че убийците са имали близо тричасов прозорец, за да ликвидират своята жертва и да я докарат тук. За него този факт не подлежеше на съмнение: Дофри беше убит на друго място и после преместен в мотела.

— Буквално виждам как мозъкът ти пуши — обади се глас до него.

Пулър вдигна глава и спря поглед върху лицето на Нокс, която неусетно се беше приближила.

— Каква вълнуваща вечер — каза тя, наблюдавайки бъркотията в стаята с нескрит интерес.

— Така е, макар че ми дойде в повече.

— Какви са заключенията ти?

— Не е бил убит тук. Застреляли са го другаде, а след това са оставили тялото в стаята ми.

— Липса на кръв, телесни течности и други криминологични улики — каза Нокс.

Пулър кимна.

— Голяма изходна рана на тила, но възглавницата не е повредена от куршума. Малко кръв по калъфката. Това означава, че сърцето е престанало да изпомпва дълго време преди тялото да се озове тук. А и стаята като цяло е чиста.

— БСР отчитат ли този факт? — попита Нокс.

— Да, въпреки че не бяха много словоохотливи, което при тази ситуация е съвсем нормално.

— Моите думи би трябвало да отстранят подозренията срещу теб.

— Да, поне засега. За което ти благодаря.

— Казах истината, нищо повече. Но защо са избрали точно твоята стая?

— Може би за да попречат на разследването ми? Или за да ми изпратят послание, което все още не разбирам? Или да ми направят мръсно? Избери си.

— Вчера разговаряхме с много хора. Всички знаят, че ти водиш разследването. Може би си изнервил някого.

— Може би — сви рамене той. — Въпросът е кого и с какво.

Нокс извърна глава към мъжете, които вдигнаха мъртвия Дофри от леглото, сложиха го в чувал и го изнесоха навън. Пулър отбеляза, че екипът на БСР остана да се съвещава в ъгъла. След изнасянето на трупа в стаята почти не останаха веществени доказателства. Местните ченгета придружиха носилката навън, вероятно защото нямаше какво друго да правят.

Един от агентите на БСР се насочи към Пулър и Нокс.

— Бих искал да науча нещо повече за вашите отношения с генерал Дофри, господин Пулър — рече той.

— Не съм имал отношения с него. Просто ми възложи задача.

— Само той ли?

— Вече ви казах, че имаше и други, но не мога да ви разкрия техните имена.

— Съжалявам, но настоявам да го направите. Ние разследваме убийство, Пулър. Проверихме ви и знаем, че сте от ОКР. Следователно сте запознат с процедурата — убийството винаги е на първо място.

— Невинаги — обади се Нокс и агентът насочи вниманието си към нея.

Тя му показа служебната си карта.

— Вие осигурихте алибито на Пулър.

— Не, само казах истината. Ресторантът, в който вечеряхме, беше пълен и вие лесно бихте могли да намерите свидетели.

— Вече работим по въпроса. Не всеки ден ми се случва да разговарям с човек от УРС.

— Не ви и трябва.

— Дали тук не става въпрос за нещо по-голямо, което убягва от вниманието ни? — не се отказваше агентът. — И дали то няма нещо общо с неотдавнашното бягство на един затворник, който е работил във ВВС? — Заковал поглед в лицето на Пулър, човекът намръщено поклати глава и добави: — И който носи същата фамилия като вас?

— Не искам да преча на разследването ви — отвърна Пулър. — Със сигурност бих се ядосал, ако някой пречи на моето. Ще проведа няколко телефонни разговора, а след това ще ви кажа всичко, което мога. Но и аз изпълнявам заповеди, при това от доста високо място.

Агентът на БСР го погледна втренчено още веднъж, после постави ръка на рамото му.

— Ще изчакам да се обадите. Нали нямате намерение да напускате района?

— Засега не, но ситуацията може да се промени.

— Погрижете се преди това да се свържете с мен — каза твърдо той.

Нокс го изчака да се отдалечи и прошепна:

— Съветвам те наистина да проведеш разговора си, защото момчето изглежда доста нетърпеливо.

Той извади телефона от джоба си и излезе навън.

Трийсет минути по-късно Пулър вече седеше срещу Шиндлър и Райнхарт. Мястото на срещата им беше един военен обект в съседство с Форт Левънуърт. Шиндлър изглеждаше изнервен, но Райнхарт успяваше да запази спокойствие.

Пулър докладва лаконично за хода на своето разследване, но умишлено пропусна новината за хората, прибрали изгорелите трансформатори.

— Това е засега — заключи той. — Очаквам да уточните какво още ще искате от мен. Тук е мястото да добавя, че БСР иска имена. Вашите имена.

— Няма да стане, Пулър — поклати глава Райнхарт. — Лично ще се погрижа да оттеглят искането си.

— Добре — каза Пулър, без да изглежда убеден. — Разполагате с фактите. Вашият човек е бил застрелян другаде, а после преместен в стаята ми. Ако това е опит да бъда натопен, бих го окачествил като абсолютно аматьорски, тъй като разполагам с желязно алиби.

— За бога! — възкликна Шиндлър. — Няма ли най-напред да насочим вниманието си към хората, които биха пожелали смъртта на Дофри?

Пулър бе забелязал разкривения възел на вратовръзката му, разрошената му коса и нервното потрепване на пръстите му. Беше разочарован, може би защото очакваше повече твърдост от един член на Съвета за национална сигурност.

— Така да бъде — каза той. — Кога го видяхте за последен път?

Шиндлър и Райнхарт се спогледаха.

— Дофри си тръгна малко след като се разделихме с теб — отговори Райнхарт.

— Значи вчера сутринта, някъде около единайсет? — попита Пулър и погледна часовника си. В момента също наближаваше единайсет, но той изобщо не си беше лягал.

— Точно така — потвърди Райнхарт.

— Каза ли къде отива и какво ще прави? Да е имал някаква среща?

— Не — отвърна Шиндлър. — Кацнахме тук вчера рано сутринта, а след разговора с теб се разделихме.

— Той къде беше отседнал? В Левънуърт?

— Не. В тукашния „Хилтън“, който се намира в центъра. Чух го да казва, че през следващите два дни възнамерява да отиде до военновъздушната база „Макконъл“.

— Онази, която е в непосредствена близост до Уичита? — попита Пулър, изчака кимването на Шиндлър и добави: — Той беше генерал, не пътуваше ли с охрана?

— Ако е имал такава, тя е пътувала отделно — отвърна Шиндлър, а Райнхарт кимна в знак на съгласие. — Ние използвахме транспортен самолет на армията, на борда на който бяха и сътрудниците на генерал Райнхарт. Той отседна в хотела за висши офицери в Левънуърт, където любезно покани и мен.

Пулър си записа сведенията.

— И така, кой би искал смъртта на Дофри? Някакви идеи?

Събеседниците му не отговориха.

— Какво означава мълчанието ви? — притисна ги Пулър. — Че нямате идеи или че не можете да споделите с мен онези, които имате?

— Всеки от неговия ранг рано или късно си създава врагове — каза Райнхарт. — Но не допускам чак такива, които да искат смъртта му.

— Бил е прикрепен към СТРАТКОМ. Може би именно там се крие причината.

— Ще направя проверка — рече Шиндлър.

— В крайна сметка именно СТРАТКОМ беше причината да проявим интерес към случая — добави Райнхарт.

— Бъдете сигурни, че същия интерес ще прояви и БСР.

— Обещах, че ще имам грижата.

— От различни видове войски сте — каза Пулър и затвори бележника си.

— Което не означава, че нямам влияние във ВВС — отвърна Райнхарт. — Освен това председателят на Обединените началник-щабове ми е кум.

— Мисията ти си остава същата, Пулър — обяви Шиндлър. — Да откриеш брат си, дори ако бягството му няма никаква връзка със смъртта на генерал Дофри.

— Може би именно то е причината за нея — отбеляза Пулър.

— А може би брат ти го е убил — добави Шиндлър.

16

Пулър отиде в друг мотел на километър от предишния. Влезе в стаята си, заключи вратата, подпря я с бюрото, включи телефона си на вибрация и се хвърли в леглото, без дори да се съблича. Спа непробудно шест часа — разбира се, в компанията на Дезо, който мъркаше и доволно ближеше лапите си.

Когато се събуди, беше време за вечеря, а в гласовата поща го чакаше съобщение.

Беше от Нокс. С желание за среща. Той не й се обади веднага, защото не беше сигурен, че иска да я види. Освен това го чакаха няколко телефонни разговора.

По-късно взе душ и облече джинси и бяла риза. Седна на леглото да се обуе и едва след това й се обади.

— Къде изчезна, по дяволите? — вдигна на второто позвъняване тя.

Интересно кога е успяла да ме вкара в списъка с контактите си, помисли си той.

— Спах.

— Това е добре.

— Да. Какво има?

— Нови развития.

— По-точно?

— Предпочитам да ти ги кажа лице в лице.

Срещнаха се в заведението, където вечеряха предишната вечер. Той си поръча ребърца със сос „Джак Даниелс“, зеле и моркови с майонеза и печени на скара картофи. Зае се да унищожава всичко това, поливайки го обилно с „Бъдуайзър“.

Нокс си поръча салата и чаша вода. Тя огледа огромната порция в чинията му и отбеляза:

— Можеш да се храниш малко по-добре.

— Така е, сигурен съм, че консервираното месо в салатата ти и химикалите в дресинга няма да ти докарат рак след десет години.

Нокс се облегна назад и сведе мрачен поглед към салатата си, а Пулър се възползва от възможността да я огледа.

Носеше тъмносин панталон, кремава блуза и сако. Изобщо не приличаше на военнослужеща. Това му направи впечатление още при първата им среща.

УРС, помисли си той. Трябва да се дължи на УРС.

Беше убеден, че го очакват още много загадки. Довърши храната в чинията си, опразни халбата и я погледна очаквателно.

— Добре, а сега да поговорим за новите развития — делово рече той.

— Имам информация за хората, които са прибрали изгорелите трансформатори.

Той избърса устата си със салфетка и се облегна назад.

— Как го направи?

— Докато ти спеше, се обадих на няколко души и проследих някои улики — отвърна тя.

— Аха. И?

— Оказа се, че нямат нищо общо с военните.

— Вече имаш цялото ми внимание, Нокс.

— Това е всичко, което научих за тях. Просто не са военни. Все още не знам какви са.

— Ал Джордан спомена, че са били по-старши от него, а това ми прозвуча по военному.

— Проверих и него. Изразил се е образно. Мъжете били с костюми.

— И не са му показали документи?

— Той твърди, че поведението им е било доста заплашително.

— Аха. Ще ми позволиш ли един чисто технически въпрос? Как се отнасяш към УРС — като към военно формирование или като към нещо друго?

— Какво намекваш, Пулър?

— Нищо. Зададох ти най-обикновен въпрос.

— УРС е сто процента военно формирование. Ти много добре знаеш, че седалището му е във Форт Белвоа, а това е военна база.

— Така е, знам. Моят отряд от ОКР също беше там, преди да ни преместят в Куонтико.

— Тогава? — заядливо попита тя, сякаш умираше да чуе още някоя провокация от устата му.

Той реши да приеме предизвикателството.

— Аз също проведох няколко разговора — небрежно отвърна той.

— С кого? — попита с каменна физиономия Нокс.

— От доста години съм в армията, така че имам дълъг списък с контакти. УРС е създадено през хиляда деветстотин седемдесет и седма в Арлингтън Хол Стейшън, Вирджиния. Разузнаване, сигурност, последно поколение кибер оръжия. Доста солидна организация.

— Вярно е.

— Разделени сте на осем бригади, занимаващи се с различни разузнавателни операции, групи за подкрепа и специални отряди. Началникът ви е генерал-лейтенант — равен по чин със сегашния командир на ОКР.

— Познавам структурата на моето командване, Пулър. Спокойно можеш да прескочиш уроците по военна история.

— О, щях да забравя една организация, на която сте подчинени — невъзмутимо добави той. — Централната служба за сигурност.

Тя примигна, но това беше единствената й реакция.

— Учуден съм, че пропусна това уточнение — а именно, че си част от Централната служба за сигурност, която е подразделение на АНС.

— Много ми е трудно да повярвам, че някой в твоя списък с контакти знае към кого принадлежа и към кого не — поклати глава тя.

— Да или не?

— Какво?

— За АНС ли работиш?

Тя му показа служебната си карта.

— Тук пише УРС, Пулър.

— Знам какво пише — отвърна той.

Тя се облегна назад.

— Всъщност какво толкова ти пука за назначението ми? АНС, УРС или армията? — Нокс сви рамене и добави: — Всички сме американци. И работим за Америка.

Пулър я изгледа, но не каза нищо. Изражението му я накара да отмести очи. Той стана и хвърли няколко банкноти на масата.

— Пак ли ме зарязваш? — попита тя. — Това започва да ме дразни, пък и хората ще говорят. — Но тонът й не беше убедителен, а в очите й се четеше паника.

— Пази се, Нокс.

— Предишния път, когато се разделихме по подобен начин, ти откри труп в стаята си, Пулър.

— Нима искаш да кажеш, че имаш нещо общо с това?

— Разбира се, че не. Но имам заповед да работя по този случай съвместно с теб.

— Аз обаче нямам такава заповед. Предполагам, че не мога да ти забраня да се мотаеш наоколо, но с партньорството бяхме дотук. Поне от моя страна.

— Помисли си, Пулър. Хубаво си помисли!

— Ти си помисли, Нокс. Лъжите едва ли са най-добрата политика.

— Не съм те лъгала! — остро възрази тя.

— Но не ми каза и истината, нали?

Тя скръсти ръце пред гърдите си и погледна встрани. Това й е нещо като навик, помисли си Пулър. Не знаеше дали го прави неволно, или търси подходящ момент за поредната си лъжа.

— Не можем ли го обсъдим на някое не толкова публично място? — вдигна глава Нокс.

— Няма смисъл, особено ако ще продължаваш да увърташ.

— Ще бъда максимално откровена, обещавам. Какво ще кажеш?

— Скоро ще разберем — отвърна Пулър и тръгна към изхода.

Тя скочи, хвърли двайсетдоларова банкнота на масата и забърза след него.

Той я чакаше до колата си и преди да потеглят, каза:

— Аз карам, ти говориш.

Направиха ляв завой още на първата пресечка, а след това се насочиха към покрайнините на града. Левънуърт не беше особено голям. Прекосиха центъра с магазините и офис сградите, които отстъпиха място на жилищните квартали. Тук преобладаваха къщите с дворове, повечето от тях тъмни и почти сливащи се с околността.

— Искам да знам дали някой от тези, с които разговаряше, каза, че съм от Централната служба за сигурност — агресивно започна Нокс.

— Защо?

— Не е ли ясно защо? Изобщо не държа да парадирам с поста си.

— Значи все пак си служител на ЦСС?

— Отговори на въпроса ми! — настоя тя.

— Никой не ми е казал.

— Налучквал си, така ли?

— Не съвсем.

— В смисъл?

— Първата работа на всички униформени, които познавам, е да се представят с чин и длъжност в подразделението си. Независимо дали това се случва в Пентагона или в магазина, първата ми работа при подобна среща е да кажа: „Здрасти, аз съм старши армейски следовател от Седемстотин и първи отряд на ОКР със седалище в Куонтико“. Преди това бях старши сержант в трети батальон на Седемдесет и пети рейнджърски полк във Форт Бенинг. Чин, част, взвод, рота, батальон, бригада, дивизия, корпус — всичко това е буквално вградено в нашето ДНК. Всички сме прикачени към нещо и държим да уточним какво е то. Защото е въпрос на чест и на принадлежност. Факт, който потвърждава войнишката ни същност и който няма как да бъде заобиколен.

— А аз не ти се представих с чин, преди да ме попиташ — направи гримаса тя. — И не уточних частта, в която служа.

— При първата ни среща ти се обърна към мен с „агент Пулър“, но аз съм само следовател. Всеки униформен би използвал „господин“ или „следовател“, но никога „агент“.

— Пропуск номер две — раздразнено отвърна тя.

— Освен това ти изобщо не ми приличаш на военна, Нокс.

— Така ли? — обидено го изгледа тя и тялото й се стегна.

— О, изглеждаш в отлична форма, но работата не е там.

— Какво ме издаде?

— Имам петнайсет години служба в армията и съм син на военен. Това ми позволява да надуша униформата, независимо с какво е маскирана. Но при теб не стана така. Не надуших абсолютно нищо. — Той направи кратка пауза и попита: — Наистина ли си била в Ирак?

— Да. Но не в униформа. Събирах разузнавателни сведения.

— Което означава, че не си била на фронта.

Тя не реагира.

— Казах нещо, Нокс!

— Отбий — внезапно рече тя.

— Какво?

— Отбий и спри, Пулър.

Той насочи колата към банкета и спря.

Нокс включи лампичката над главата си, откачи предпазния колан, вдигна блузата си нагоре и смъкна панталона си до бедрото от лявата страна. Пулър я наблюдаваше, без да знае какво да очаква.

А след това го видя.

Дълъг червеникав белег, опасващ хълбока. Все още си личеше къде е имало шевове и въпреки че раната беше отдавна зараснала, изглеждаше доста дълбока.

— Шрапнели от мини и РПГ — поясни тя. — Бях в един конвой, пътувахме към Басра, когато ни обградиха бунтовници. Оказа се, че са доста по-добре въоръжени, отколкото очаквахме. Петима от хората ми загинаха, а аз не бях сигурна, че ще проходя отново. Шрапнелът засегна гръбначния ми стълб. Две седмици не усещах краката си. За щастие, парализата беше временна, причинена от възпаления и отоци. Доста дълго живях на кортикостероиди, но в крайна сметка хирурзите извадиха всички парчета метал от тялото ми. След това положих огромни усилия да се възстановя. И успях. Не напълно, разбира се. Когато вали, бедрото и задните ми части адски болят. Но, общо взето, се смятам за най-голямата късметлийка на света. За разлика от останалите членове на екипа ми.

Пулър мълча няколко секунди и каза:

— Трябва да знаеш, че дори когато се питах откъде се появи, нито за миг не се усъмних в твоя патриотизъм и огромен кураж.

Нокс бавно придърпа нагоре панталона си, напъха в него блузата си и закопча колана.

— Не мога да повярвам, че го направих — прошепна тя. — Не съм показвала белезите си дори на мъжете, с които съм излизала месеци наред! — После извърна глава към страничното стъкло. — Не искам да си мислиш, че не мога да се справя с работата, Пулър. Напротив, мога. Знам, че тази сфера все още е мъжко царство, но аз съм дяволски добра във всичко, което правя!

— И в това не се съмнявам, Нокс.

— Работата ми е такава, че понякога се налага да мамя — обърна се да го погледне тя. — Но не обичам да мамя хора като теб.

— Добре. Нещо друго, което искаш да ми кажеш? Или можеш да ми кажеш?

— Появата ми тук е свързана с две задачи.

— Първата е да работиш с мен.

— А втората е да те наблюдавам. Много внимателно.

— Защо?

— Не е ли очевидно защо?

— Нима твоите началници наистина подозират, че имам нещо общо с бягството на брат ми?

— Не. Но мислят, че по някое време той може да потърси връзка с теб.

— А защо му е да го прави?

— Защото, имайки предвид състоянието на баща ви, ти си единственият му близък на този свят. А докладите потвърждават тази близост между вас.

— Значи си се надявала, че ще те заведа право при него?

Нокс преметна предпазния колан и щракна закопчалката.

— Никога не съм мислила, че това ще бъде просто и лесно, но ние нямаме право да пренебрегваме подобна възможност. Винаги започваме от очевидното, нали знаеш?

— Брат ми е прекалено умен, за да допусне такава глупава грешка — отвърна той и включи на скорост.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Да видим трупа, който са открили в килията му. Трябваше да го направя още сутринта, но знаеш, че се наложи да се разправям с друг мъртвец.

— Не е ли малко късно?

— Късно е, разбира се. Но ако чакаме още, тялото може да изчезне като трансформаторите.

Известно време пътуваха в мълчание.

— Е, на чисто ли сме?

— Засега да, Нокс.

— Можеш да ме наричаш Вероника.

Той я погледна и каза:

— Нокс ми харесва повече. Отива ти.

— В какъв смисъл? — сбърчи вежди тя.

Той настъпи газта и шевролетът се стрелна напред.

— Напомня ми на Форт Нокс в Кентъки.

Когато отново я погледна, му се стори, че на лицето й има усмивка.

17

Робърт Пулър съзнаваше, че възможностите са много. Намираше се в поредната мотелска стая, приведен над лаптопа си.

Простите сметки сочеха, че предизвикателството е голямо.

Официално в Америка действаха седемнайсет разузнавателни агенции.

Официално.

Напоследък вниманието на медиите беше фокусирано върху АНС, при това напълно основателно, и върху прословутия Едуард Сноудън. Но АНС беше само една брънка от веригата, известна като Разузнавателната общност.

Работеща с близо хиляда и триста държавни организации и две хиляди частни компании, разположени на десет хиляди различни места в страната, Разузнавателната общност ползваше услугите на почти един милион служители, една трета от които работеха в частни компании с достъп до секретна или свръхсекретна информация.

Така тя заемаше второ място в списъка на националните работодатели, отстъпвайки единствено на веригата „Уолмарт“, която имаше с около 30 процента повече служители от нея.

Съгласно Изпълнителна заповед №12333, основните цели на Общността бяха шест на брой. Всичките запечатани дълбоко в съзнанието на Робърт. В момента обаче вниманието му беше насочено само към една от тях — онази, която предоставяше огромна власт на правителството.

Робърт си я повтори наум: Да извършва и други дейности, свързани с разузнаването, които президентът може да възложи.

В тези думи се съдържаше една неизмерима свобода на действие, ограничавана единствено от размера на амбициите на действащия президент. А когато тя се сблъскаше с някакви законови ограничения, адвокатите на правителството ловко използваха тази заповед за заобикаляне на съдебните тълкувания. В повечето случаи имаха успех, тъй като Конгресът не упражняваше почти никакъв надзор в тази област.

Докато беше в СТРАТКОМ, Робърт не си задаваше въпроса дали това е правилно или не. Пряката му работа имаше несъмнена полза от тази юридическа практика. Сега обаче я виждаше под малко по-различен ъгъл. Всъщност не малко, а много по-различен. АНС беше част от Разузнавателната общност. От юридическа гледна точка АНС, наричана „ухото“ на американското разузнаване, нямаше право да подслушва гражданите на страната без съдебна заповед. Но в днешно време голяма част от информацията, събирана от АНС и другите агенции в Общността, беше дигитална. А глобалните доставчици на тази информация нямаха абсолютно никакви ограничения. Гугъл, Фейсбук, Яху, Туитър и други разполагаха с огромни бази данни по целия свят, благодарение на своите фиброоптични кабели, сървъри и превключватели. На практика достъпът до тях беше неограничен.

Това ставаше чрез високотехнологични търсачки, които разкодираха различните данни, използвани от глобалните интернет доставчици. Вградените в тях филтри анализираха съдържанието и го използваха за три до пет дни според конкретните си нужди. А поради факта, че голяма част от данните, които Общността събираше, не бяха регулирани, в тях присъстваше и огромно количество информация за американски граждани, включително имейл адреси на изпращача и получателя, видео и аудио материали и снимки. Така в момента, в който човек изпратеше някакви данни по интернет, те стигаха до хора, за които той изобщо не подозираше. А какво можеха да направят те с тях? Това нямаше как да се знае. Освен ако някой ден не почукат на вратата на въпросния човек, не покажат служебна карта или бадж и не го информират хладно, че от този момент нататък няма никакви права.

Приведен ниско над картата върху екрана на лаптопа си, Робърт се зае да проучва възможностите.

Небраска, Колорадо, Уайоминг, Вирджиния, Мериленд. В случай, че държеше на пълна картина, би могъл да добави щатите Тексас, Вашингтон и Аризона. Там се намираха основните центрове на Общността. За момента беше сигурен само в едно — в никакъв случай нямаше да остане в Канзас.

Остави този проблем за по-късно и се съсредоточи върху човека в килията. Беше му направил скица, която обаче нямаше как да му помогне да го открие. Скиците не можеха да бъдат пуснати за разпознаване в базите данни.

Но дали наистина беше така?

Той излезе, качи се в пикапа и потегли.

Два часа по-късно се върна в мотела с няколко нови покупки: таблет „Самсунг Галакси“ с вградена камера, гланцирана фотохартия, цветен принтер, скенер и няколко кутии с консумативи.

Разопакова всичко това и се зае със задачата да превърне една скица в нещо по-материално. Тоест да я превърне в лице. Със съответните цветове и плътност, за да бъде разпознато от дигитален скенер.

Когато приключи с картината, навън вече беше тъмно. Беше толкова гладен, че отскочи пеша до близкия „Макдоналдс“, където погълна един „Биг Мак“ с двойна порция пържени картофи и голяма бутилка диетична кола, за да неутрализира мазнините и солта. След това се върна в стаята си и премина върху втората част от задачата.

Направи снимка на рисунката, а след това я прехвърли от таблета на принтера, който надлежно зареди с фотохартия. Извади готовата снимка и я поднесе под лампата, за да я разгледа добре.

След това й направи още една снимка с таблета, прехвърли я в лаптопа и я отвори. Сега вече приличаше повече на фотографски портрет, макар и не съвсем. Пикселите се виждаха отчетливо върху гланцираната хартия. Зае се с обработката й, прибавяйки още цвят на кожата, косата и очите. След това се облегна назад и отново разгледа произведението си. Остана доволен.

Но все още нямаше истинско доказателство за качеството на работата си.

Със софтуера на лаптопа той хакна първата база данни и пусна снимката на обиколка из нейните файлове. Това му отне трийсет минути, но без резултат. Използва останалата част от нощта за сърфиране из всички бази данни, в които успя да проникне.

В четири сутринта той се призна за победен. Поне засега.

Непознатият мъж си остана непознат. Поне засега.

Това, което Робърт правеше, беше свързано с напълно реални рискове. Достъпът до всички бази данни подлежеше на мониторинг. Беше се погрижил да влиза през „задната вратичка“, но въпреки това щеше да има следи от проникването, чрез които можеха да стигнат до него. Той беше прекарал целия си съзнателен живот в света на компютрите и съзнаваше, че рано или късно на пътеката от пиксели ще се появи някой по-добър от него. Имаше четиринайсетгодишни хакери аматьори, чиито умения не отстъпваха по нищо на най-добрите програмисти в АНС. Така се работеше в тази област. Ако умът ти е настроен по правилния начин, можеш да правиш каквото пожелаеш. А ако си и куражлия като повечето хлапета, спокойно можеш да хакнеш Пентагона или да получиш достъп до някоя банкова сметка в Швейцария. Не беше трудно, защото всеки бе свързан по някакъв начин с вселената на числата.

Робърт се просна на леглото. Стомахът му продължаваше да къркори, но той се нуждаеше най-вече от сън, защото искаше да бъде във форма. В съзнанието му обаче продължаваше да се върти образът на непознатия мъж.

Все трябваше да е някой. А ако Робърт разбереше кой е, това щеше да го отведе до някой друг или до нещо друго. Този мъж се беше появил в затвора с точно определени намерения. Но, за щастие, тези намерения не успяха да бъдат осъществени.

Защото още съм жив, каза си той.

18

Лампите светнаха ослепително ярко. Пулър и Нокс примигнаха, за да се адаптират и зачакаха вратата на фризера да се отвори.

Военният патолог беше около петдесет, с посивяла коса, стегната фигура и яки мускулести ръце. Гледаше малко намръщено, тъй като обаждането на Пулър го беше вдигнало от леглото. Но вече беше тук, напълно облечен и готов.

Стиснал клипборд в едната си ръка, той отметна чаршафа от тялото на висок мъж на трийсет и няколко години, с късо подстригана коса, мускулесто тяло и абсолютно гладко лице. Пулър забеляза Т-образния разрез на гърдите му, който бе зашит след аутопсията.

— Причина за смъртта? — попита той.

— Счупен врат, казано на нормален език — отвърна патологът и посочи с пръст към тила на мъртвеца.

— Как е станало?

— Насилствено.

— Тоест не е паднал случайно, нали?

— Не. Тук не става въпрос за компресионна фрактура, за смачкване на прешлените, което се случва при падане. Нито пък за счупване, което се получава при обесване, когато прешлените се разделят вертикално. В случая вратът е прекършен хоризонтално.

Последната забележка моментално повиши интереса на Пулър.

— Хоризонтално? Ей така? — Вдигна ръце, все едно че беше сграбчил нечия глава, и натисна с едната надясно, а с другата наляво.

— Горе-долу.

— Други наранявания?

— Не открих такива, въпреки че го прегледах крайно внимателно.

Пулър се наведе над тялото и се зае да го изследва. В един момент спря и се взря в ръцете, малко под лактите.

— Какво е това според вас?

Патологът погледна мястото, което сочеше Пулър. По кожата личаха три тънки вдлъбнати линии, абсолютно еднакви, разположени на равно разстояние една от друга.

— И аз ги видях — каза човекът. — Биха могли да са причинени от някакво облекло. Дори допускам, че са от някакви връзки, но не мога да бъда сигурен. В килията нямаше никакви следи в тази посока.

— С какви дрехи беше облечен?

— Джинси, риза с дълъг ръкав и мокасини.

— Проникнал е в строго охраняван затвор, облечен по този начин?! — учуди се Нокс. — Шегувате ли се?

— Моята работа е да прегледам тялото, да докладвам за причините, довели до смъртта, и да се опитам да определя точния час на нейното настъпване — каза патологът и потисна прозявката си. — А ролята на Шерлок Холмс е запазена за вас.

— Час на смъртта?

— Извикаха ме веднага след като бяха открили трупа. Беше мъртъв най-малко от два часа.

— Вече успяхте ли да го идентифицирате?

— Пръстовите отпечатъци и лицевото разпознаване в базата данни не доведоха до нищо. Освен това взех зъбни отпечатъци и ДНК проба. Те всеки момент ще бъдат изпратени в армейската лаборатория в Доувър.

— Не можете ли да направите спешна заявка? Иначе нещата могат да се проточат със седмици. Дори при спешна заявка резултатите се бавят между един и четири дни.

— Мога, разбира се. Но напоследък лабораторията е доста претрупана.

— Едва ли е толкова зле, колкото в Афганистан или Ирак — обади се Нокс.

— И слава богу — каза докторът.

— Може ли да погледна и гърба? — попита Пулър.

Той помогна на патолога да обърнат тялото и започна огледа по същия начин — от горе на долу, бавно и внимателно. В един момент отново се приведе ниско, но този път над прасците. Следите бяха почти незабележими, но абсолютно същите. Пак три на брой, на равно разстояние една от друга.

— Видяхте ли това?

Патологът се наведе и включи фенерчето си, комбинирано с лупа.

— Реших, че това е следа от ластика на чорапите — каза той и посочи едва забележимата линия. — Но другите две съм ги пропуснал, защото краката му са доста окосмени. Вие явно имате отлично зрение.

— Видях ги, защото ги търсех — изправи гръб Пулър. — Просто не бях забравил вдлъбнатините по ръцете.

Той помогна на доктора да върнат тялото в първоначалното му положение.

— Какво искаш да кажеш? — попита Нокс.

Пулър не отговори, заковал поглед в лицето на патолога.

— Нали ще ни уведомите, когато разберете самоличността на този мъж? Прилича на военен, но може и да не е. Особено ако не фигурира в обичайните бази данни.

Патологът кимна.

Пулър се наведе и още веднъж разгледа лицето на мъртвеца.

— Прилича на източноевропеец по линията на брадичката, носа, скулите и челото. — Вдигна едната ръка. — Мазоли, най-вече върху десния показалец.

Нокс също се наведе да разгледа ръката.

— От триене в спусък?

— Може би — каза Пулър. — Може ли да погледна зъбите?

Патологът използва специален инструмент, за да отвори устата и да издърпа устните.

— Този човек не е стъпвал при зъболекар — обяви Пулър след малко. — Зъбите му са зле, но нямат пломби.

Докторът го изчака да кимне и затвори устата.

— Можете ли да поръчате изотопен токсикологичен анализ на косата? От него ще разберем откъде идва или къде е бил в последно време, нали така?

— Да. Водородните и кислородните изотопи се натрупват в косата от храната, водата и въздуха. Тази тук е прекалено къса, за да получа удобен за работа спектър. Човешката коса расте с около сантиметър и половина на месец. Специално тази е твърде къса, затова отговорът ще се отнася само за последното му местопребиваване.

— Според мен това ще бъде достатъчно.

— Трябва да имате предвид, че САЩ имат доста подробна изотопна карта на водата и въздуха, но това не е задължително за други страни. В случай, че този човек идва от някоя далечна страна, може и да не получим никакви сведения.

— Няма как да разберем, без да опитаме. Ще ви бъда благодарен, ако направите теста по най-бързия начин.

— Разбрано.

— И още нещо, докторе — каза Пулър. — Ще ви помоля засега да не споделяте с никого за нашия разговор тук.

Патологът сбърчи чело.

— Но аз трябва да напиша доклад и…

— Само на първо време, става ли? Имам много причини за това. Една от най-важните е, че не виждам как подобно нещо може да се случи без вътрешна помощ. Може би си имаме работа с човек или хора, които играят срещу нас, въпреки че ги мислим за свои.

Човекът зяпна от изненада, а после каза:

— Ясно.

Пулър пое по коридора с толкова широка крачка, че Нокс трябваше да подтичва след него.

— Къде отиваш?

— Да изгледам записите на няколко охранителни камери.

— В този час?

— Защо, да не би да имаш среща?

— Но нали вече изгледахме записите от вътрешността на затвора?

— Така е, но все още не сме изгледали записите отвън.

— Задръж! — каза Пулър и Нокс бързо натисна клавиша за стопиране на кадъра.

Намираха се в една кабинка във ФВЗ и гледаха записите от камерата над входа на затвора.

Пулър се взря в колоната камиони, току-що преминали през портала.

— Сега го пусни на забавен каданс.

Тя го направи, а той започна да брои слизащите полицаи. Запълни с цифри една страница от бележника си. Преди да свърши, я накара да върне определени кадри още няколко пъти.

— Окей, а сега да ги преброим на излизане.

Нокс откри съответните записи и пак ги пусна забавено. Пулър отново започна да брои, като често я караше да връща кадрите. Още една страница на бележника се изпълни с цифри.

Когато свърши, Нокс се облегна назад и го погледна очаквателно.

— Е?

— За овладяване на ситуацията в затвора Форт Левънуърт изпраща цяла рота. Тя пристига с шест камиона в състав четири взвода. Това означава сто трийсет и двама бойци, плюс капитана и неговия старши сержант.

— И?

— Шестимата шофьори остават в камионите си, но аз преброих да слизат сто трийсет и трима души с пълно бойно снаряжение, плюс капитана и сержанта.

— Това означава, че общият им брой е бил сто трийсет и пет души.

— А би трябвало да са сто трийсет и четирима.

— Един повече, така ли?

— На излизане отново преброих сто трийсет и пет човека в пълно бойно снаряжение. Всички те се качиха в камионите и потеглиха.

— Значи единият в повече си остава.

— Ами ако мъртвецът е бил от някой взвод на влизане?

— Какво?! — стреснато го погледна тя.

— Следите по тялото му според мен са останали от твърди протектори за лакти. А успоредните линии по прасците са от каишките на протекторите за крака. Същите, които току-що видяхме на записите. Тоест нашият покойник вероятно е бил един от военните полицаи, изпратени от Форт Левънуърт.

— Който по разбираеми причини не излиза обратно.

— Въпреки това броят на напускащите затвора полицаи отговаря на броя на влезлите. Какво ти говори това?

Нокс се замисли за миг и очите й изведнъж се разшириха.

— Не може да бъде! — възкликна тя. — Брат ти е заел мястото му!

Пулър кимна.

— Вероятно му е счупил врата, преоблякъл се е в униформата му и се е измъкнал навън като част от подкрепленията. Било е тъмно, навсякъде е царял хаос. Никой не би тръгнал да проверява документите на човек с пълно снаряжение за борба с безредиците. Той се качва в някой от камионите, който се връща в базата. От тях слизат четири взвода бойци, които се разпръскват в посока на спалните помещения, а той се измъква от базата.

— Отлично дедуктивно мислене, Пулър — изгледа го с уважение тя. — Аз никога не бих се сетила да направя преброяване на влизащите и излизащите войници.

— Това едва ли е било лесно в мрака — замислено каза Пулър. — Не забравяй, че осветлението в затвора е било прекъснато. Брат ми е трябвало да убие един здрав и добре въоръжен мъж, без никой да забележи, после да свали цялата му униформа и да я облече — пак на тъмно. В тази теория има много пробойни.

— Шумът е бил достатъчно силен, за да успее — каза Нокс. — Мъртвецът със сигурност е имал фенерче. Ако вратата на килията е била затворена или пък колегите му са го видели да я проверява, едва ли някой би се отбил при него. Според мен ти вече знаеш как са се развили нещата.

Пулър не отговори и Нокс бавно се отпусна.

— Виж какво, наясно съм колко ти е трудно — тихо каза тя.

— Защото ми е брат, нали?

— Разбира се.

— Грешиш. В момента той не ми е брат, а само избягал затворник, който може да има, а може и да няма пръст в убийството на все още неидентифицирания човек.

— Ти току-що отговори на един много важен въпрос — погледна го Нокс. — Как е избягал.

— Да. Но възникнаха още десетина не по-малко важни въпроси.

19

Пулър шофираше, а Нокс гледаше мрачно навън.

— Как отгатна начина на счупването? — извърна се към него тя. — Дори показа на патолога как се прави.

— Това е техника, която усвояват рейнджърите и морските пехотинци. Използва се за бързо убиване. Едната ръка обхваща темето, а другата ляга в основата на врата. След това използваш тежестта на тялото си за завъртане в противоположни посоки и вратът се прекършва. Чисто, бързо и тихо.

— Но във ВВС не преподават подобни техники, нали?

— Не знам какво преподават във ВВС извън инструкциите да не се скача от един перфектно функциониращ самолет. Всичко останало е прехвърлено на нас, жалките пехотинци, които влачат не само пушки, но и четирийсеткилограмови раници.

— Добре, ясно. А случайно да си запознал брат си с въпросната техника?

Сега дойде ред на Пулър да се втренчи в нея.

— Ти какво, разпитваш ли ме? — изръмжа той.

— Не. Зададох ти един съвсем прост въпрос.

— Не помня. Това е моят прост отговор.

Нокс отново извърна очи към страничното стъкло.

— Май ще има буря — отбеляза тя.

— Която може би ще бъде последвана от ново спиране на тока и още едно бягство на затворник — горчиво добави Пулър.

— Не си прави майтап с тези неща — остро рече тя.

— Трябва да идентифицираме трупа.

— Знам.

— Изобщо не искам да чакам отговор от лабораторията в Доувър. Те най-вероятно няма да открият нищо, особено ако не е бил американец.

— Патологът не е намерил нищо в системата за пръстови отпечатъци и лицево разпознаване, а това означава, че може би мъртвецът не е военен — добави Нокс.

— Поне не наш военен — поправи я Пулър. — И това повдига един друг въпрос.

— Какъв?

— Четири взвода.

— Точно така. Но нали вече допуснахме, че брат ти е заел неговото място, след като го е убил? — Тя млъкна и зачака реакцията на Пулър.

— Въпросът е как мъртвецът е проникнал във Форт Левънуърт — промърмори Пулър, без да й обръща внимание. — И как е успял да се присъедини към ротата, изпратена да въдвори ред в затвора?

— Успял е благодарение на тъмнината и хаоса. Особено ако е бил облечен в щурмова униформа. Едва ли някой би му обърнал толкова внимание, че да му поиска документите.

— Но това означава, че всичко е било планирано, Нокс. Взривяването на трансформаторите, повредата на газовия генератор, имитацията на стрелба и експлозия. В това отношение военният устав е категоричен — искаш подкрепления. Авторите на схемата са знаели как ще реагира армията и са имали готов човек в Левънуърт, който е чакал подходящия момент да се включи.

— Но защо, Пулър? Каква е била целта му?

— Може би да помогне за бягството на брат ми?

— Но в крайна сметка е намерил смъртта си.

— Може би е имало промяна в плана. Може би го е убил друг, а не брат ми.

— Но как е възнамерявал да измъкне брат ти? Няма доказателства, че е имал втора щурмова униформа върху себе си. Брат ти почти сигурно е използвал неговата. На практика това е бил единственият начин да се измъкне. Тоест този човек е трябвало да умре. На ръст са били почти еднакви. — Очите й се спряха върху лицето на Пулър. — Брат ти е висок към метър и деветдесет, нали? И тежък около деветдесет килограма?

— Горе-долу толкова.

— Непознатият също.

— Но защо му е да изпълнява мисия, за която предварително знае, че е самоубийствена?

— Може би не е знаел.

— Ако е така, значи е вярвал, че ще има шанс да се измъкне жив. Освен това трябва да разберем кои са хората, появили се да приберат трансформаторите. Защото именно изгарянето на трансформаторите дава началото на последвалите събития.

— Не знам кой го е направил, Пулър — отвърна тя. — Наистина не знам.

— В интернет открих материали, според които УРС провежда операции за офицерския състав.

— Това не е кой знае каква тайна.

— Ти също имаш подобна задача, но за онези, които вземат „национално важни решения“. Този термин е колкото насочващ, толкова и хлъзгав, тъй като може да се отнася за президента, държавния секретар или председателя на Камарата на представителите.

— Мога да те уверя, че не представлявам никого от тях.

— Но директорът на АНС е начело и на кибер разузнаването на Съединените щати.

— Това ми е известно.

— Интересно — каза Пулър.

— Много неща се преплитат — сви рамене тя. — Според някои хора тези институции са огледални отражения. Въпреки че АНС действа съгласно Петдесета глава от Кодекса на САЩ, а кибер разузнаването — съгласно Десета.

— Важна ли е тази разлика?

— Може би да, може би не. Говори се, че в близко бъдеще ще се сдобият с отделни ръководители. Но засега са две в едно, на пълно работно време. Тук е мястото да добавя, че те винаги са били оперативно свързани.

— И двете са във Форт Мийд.

— Да.

— Имат доста общи неща, а?

— Може би — каза тя.

— Някой се е появил да прибере трансформаторите, Нокс. А човекът, към когото са се обърнали, твърди, че са били по-старши от него. Струва ми се, че е бил предупреден да не казва нищо повече, включително и на официалното разследване.

— Какво ти говори това?

— Говори ми, че се водят няколко разследвания едновременно — и официални, и неофициални. Всяко от тях има различни задачи, които идват от най-висшите шпиони.

— Какво по-точно очакваш от мен?

— Ние сме екип. Или поне би трябвало да сме такъв по твоите думи. Оттук следва, че отговорът на въпроса ти трябва да е лесен.

— Искаш да разбера дали някой от разузнаването има нещо общо с изчезването на трансформаторите?

— Ще направя от теб прекрасен следовател — усмихна се малко насилено той.

— Точно от това се страхувам — отвърна тя, без да обръща внимание на сарказма. — Като говорим за шпиони, имаш ли някакви идеи за Дофри?

— Ако брат ми е убил онзи мъж в затвора, може би е ликвидирал и Дофри.

— Защо?

— Защото и двамата са служили в СТРАТКОМ.

— Според теб това е същественото, така ли?

— Нямам представа. Ти знаеш повече от мен за Стратегическото командване. Но работата е дебела. Много по-дебела, отколкото си представят повечето хора.

— А знаеш ли, че, технически погледнато, кибер разузнаването също е под шапката на СТРАТКОМ?

— И как се връзва това с АНС?

— Всичко е много преплетено, Пулър. АНС оперира под прикритието на стотици разузнавателни платформи. Никой не знае докъде достигат пипалата й.

— Но как, по дяволите, не объркват нещата?

— Тъкмо там е работата. Те не искат никой да знае прекалено много. В противен случай ще им се наложи да отговарят на доста неприятни въпроси.

— По този начин правят много труден контрола от страна на Конгреса.

— Не много труден, а почти невъзможен — поправи го Нокс. — Но и това е част от политиката им.

— Доста странни наблюдения за човек от разузнавателния сектор — любопитно я изгледа той.

— Фактът, че работя там, не означава, че трябва да съм съгласна с всичко. А не си ли си задавал и друг въпрос?

— Какъв?

— Защо са вкарали брат ти в затвора?

— Осъдиха го за престъпления, свързани с националната сигурност. По-точно за държавна измяна.

— И ти не си проявил любопитство по отношение на точните обстоятелства? — сбърчи вежди тя. — Това ми се струва изненадващо за един следовател.

— Напротив, проявих, при това голямо. Залових се с проверки веднага след като се прибрах от последната си мисия в чужбина. Брат ми вече беше в затвора, но въпреки това се постарах да проуча нещата.

— И?

— Случаят беше засекретен. Не успях да намеря дори един човек, който да поговори с мен или поне да върне телефонното ми обаждане. Всичко беше скрито-покрито. Дори медиите не разбраха за какво става въпрос. Новината изобщо не стигна до вестниците. Си Ен Ен пусна някаква кратка информация, но после и тя изчезна като в черна дупка.

— Тоест не знаеш за какво са го осъдили?

— Защо питаш? — каза рязко той. — Ти знаеш ли?

— Можем да се опитаме да открием. Ти и аз.

Пулър продължаваше да шофира, като гледаше право пред себе си.

— Или не искаш да знаеш дали брат ти е виновен?

— Нали го осъдиха?

— Нима не си имал случаи да осъдят невинен човек?

— Не чак толкова много.

— И един стига.

— Но ако делото на брат ми продължава да е засекретено?

— Ти си следовател. Би трябвало да знаеш къде да ровиш и как да ровиш. След като аз ще поема риска да проуча какво е станало с изчезналите трансформатори, значи и ти можеш да направиш същото за делото на брат ти.

Това бяха последните й думи, преди да се насочат към набиращата мощ буря.

20

Робърт се събуди към обед и бавно се огледа.

Беше сънувал, че бяга от затвора. Вероятно по тази причина очакваше, че като отвори очи, отново ще види килията си.

Но аз наистина избягах. И съм свободен, поне засега.

Няколко минути по-късно влезе под душа, като внимаваше да държи водата и сапуна далече от промененото си лице. След това облече другия комплект дрехи. Ако успееше да запази свободата си, съвсем скоро щеше да му се наложи да пазарува. Погледна се в огледалото, но бегло — колкото да се увери, че продължава да не прилича на себе си. В момента му беше нужно само да избягва поводи за арест, защото нямаше как да промени пръстовите си отпечатъци, ДНК-то си или ретините си. Червата му отново къркореха и това го принуди да отиде с колата до близката денонощна закусвалня. Поръча си бъркани яйца, бекон и маслени хлебчета, а след това придърпа местния вестник, забравен от предишен клиент. В него се натъкна на една новина, която, странно защо, не беше поместена на първа страница.

Генерал от ВВС намерен мъртъв в мотелската си стая в Левънуърт, Канзас.

Зачете се. Тимъти Дофри, четирийсет и три годишен бригаден генерал от ВВС, беше пристигнал в района по служба. Не беше ангажирал стая във въпросния мотел, никой не беше наясно защо се е озовал там, причините за смъртта му не бяха известни, заподозрени нямаше. В края на информацията беше поместен горещ телефон за всеки, който знае нещо по случая.

Робърт напрегна паметта си. Дофри. Тимъти Дофри. Името не му говореше нищо, но във ВВС все пак служеха много хора. Този Дофри би могъл да няма нищо общо с неговата ситуация и обратното — да се окаже пряко свързан с нея.

Приключи със закуската и взе вестника със себе си в мотела. Влезе в интернет и изписа името на мъртвия генерал в Гугъл. Резултатите се оказаха многобройни, включваха и отделна статия за него в Уикипедия.

Да, генерал Дофри беше служил в кибер разузнаването на американската армия, което бе част от СТРАТКОМ. Направи му впечатление, че е бил назначен там само преди четири месеца, когато самият той вече беше в затвора.

Перфектна кариера. Имаше дори видео в Ютюб, в което Дофри говореше по някакви военни въпроси в предаване, гледано единствено от хора в униформа, при това не от всички, а само от онези, които нямат какво друго да правят.

На записа той изглеждаше интелигентен и прям. Нормално беше да е интелигентен, тъй като в СТРАТКОМ със сигурност не назначаваха глупаци. Но изобщо не беше прям, понеже в СТРАТКОМ не назначаваха такива. Робърт остана с впечатлението, че Дофри научи повече неща за интервюиращия, отколкото той за него или за СТРАТКОМ.

Но сега генералът беше мъртъв, а разследващите не разполагаха с улики. Убит в Левънуърт, докато изпълнявал служебните си задължения. Но какви можеха да бъдат тези задължения? Щабквартирата на кибер разузнаването на САЩ се намираше във Форт Мийд, Мериленд. Най-близката военновъздушна база до Левънуърт бе „Макконъл“ в Уичита. А ако генералът наистина бе вършил работа за СТРАТКОМ в тази част на страната, той би трябвало да се насочи към базата на ВВС в Офът, Небраска. Сателитният офис на Робърт в Канзас беше закрит, а след това присъединен към частично реновираната база „Офът“.

Тогава защо Дофри се бе появил в Левънуърт? Отговорът на този въпрос изплува в главата му колкото бързо, толкова и лесно.

Защото аз избягах от там.

Гледайки лицето на мъртвеца от видеото в Ютюб, Робърт закима. Връзката беше самият той. Нямаше кой друг да е.

Отново погледна вестникарския материал. Мотелът, в който бяха открили трупа, се намираше сравнително близо. Проучванията му, свързани със самоличността на мъртвеца от затвора, все още не даваха резултат. Вече започваше да се пита дали да не напусне Канзас и да се прехвърли на място, където шансовете му за успех щяха да са по-големи. Но имаше достатъчно време за една малка екскурзия. В някои отношения разполагаше с всичкото време на света.

Излезе от стаята си, качи се в пикапа и потегли към Левънуърт. Лесно откри мотела, пред който все още имаше военна охрана. Беше копие на неговия в Канзас Сити — евтин, стар и разположен доста встрани от главния път.

Командировъчните на един генерал със сигурност покриваха някой далеч по-луксозен хотел. Освен това Робърт беше наясно, че Дофри спокойно би могъл да отседне и в апартаментите за офицери на Форт Левънуърт. Различните родове войски проявяваха голямо гостоприемство едни към други, дори и само за да се изфукат с това, което имаха.

Паркира на известно разстояние от мотела и пое обратно пеша, за да огледа обстановката. Подмина входа, стигна до ъгъла и се дръпна малко встрани. Усети как сърцето му ускорява ритъма си. Все още не беше свикнал да бъде под открито небе. Във ФВЗ беше поставен под режим 23:1 — двайсет и три часа в изолация и само един за разходка. По тази причина свободното разхождане по улиците и храненето в компанията на десетки хора представляваше голяма промяна. Отново се загледа към мотела. Решението му да се появи тук беше възнаградено след секунди по най-неочакван начин.

Пред входа спря бял шевролет седан, което моментално привлече вниманието му. Марка, модел и цвят, използвани от военните. От него слязоха мъж и жена.

Зърнал брат си, Робърт буквално замръзна, макар и само за една секунда. После заднишком се отдръпна по-назад, но без да отмества очи от високата и внушителна фигура на брат си.

Какво, по дяволите, търси тук?

Това разследване не беше на ОКР. Но и да беше, армията нямаше да го повери на Джон Пулър — дори само заради подозренията, че може да поддържа някаква връзка с брат си.

Но въпреки това мъжът, който влезе в мотела със служебна карта в ръка, беше Джон. Жената с него беше висока и стройна брюнетка, но Робърт не успя да види много добре лицето й.

Значи брат ми разследва случая. Чудя се какво друго разследва.

Нима военните наистина бяха решили да ги изправят един срещу друг?

Често си беше задавал въпроса какво би направил брат му, ако получи заповед да разследва бягството му от военния затвор. Но въпреки умствения си капацитет и параноята след толкова години работа в разузнаването той дори за миг не беше допуснал, че някой може да възложи тази задача на собствения му брат, чиято крайна цел ще е да го върне обратно, жив или мъртъв. Независимо от мелодраматичността на този изтъркан от употреба израз.

А някои хора определено ме искат мъртъв.

Изчака Джон да изчезне във вътрешността на мотела и с бърза крачка тръгна към пикала. Беше абсолютно сигурен в новото си лице и променения си външен вид, но познаваше добре изключителната наблюдателност на по-малкия си брат. Понякога тя беше плашеща. По тази причина Робърт нямаше никакво намерение да рискува.

Качи се в пикапа и дълго седя неподвижен. Мислите му бяха фокусирани върху едно-единствено нещо, което нямаше нищо общо с мъртвеца в затворническата килия.

Брат му беше тук. Дори не му се мислеше докъде можеха да стигнат нещата, които и така бяха достатъчно сложни.

А сега? Това, което се опитваше да направи, изведнъж му се стори невъзможно. Защото по всяко време можеше да се натъкне на брат си.

21

Джон Пулър седеше в мотелската си стая, заковал поглед в стената. След тежката нощ двамата с Нокс се прибраха да поспят, а след това се върнаха в мотела, в който бяха намерили трупа на Дофри. Пулър не знаеше какво всъщност очаква да открие при втория си оглед. И не откри нищо. Денят им премина в търсене на нови улики, но също така безрезултатно. Сега отново беше нощ, а разследването им не беше помръднало дори на йота.

В главата му продължаваха да се въртят думите на Нокс, които пронизваха черепа му като назъбен нож. „Или не искаш да знаеш дали брат ти е виновен?“

Наистина ли не искам да знам? Или искам?

Той измъкна телефона от джоба си. Стори му се по-тежък от тухла.

Отвори списъка с контактите и започна да го прехвърля с палец. Погледна часовника си. Беше късно, но на Източното крайбрежие беше още по-късно. Слава богу, че човекът, който му трябваше, беше нощна птица. Пулър познаваше куп нощни птици, защото самият той беше такъв.

Набра номера и зачака. Дрезгавият глас отговори на третото позвъняване:

— Да.

— Шайрин?

— Кой се обажда, по дяволите? — В дрезгавия глас се появи раздразнителна нотка.

— Джон Пулър.

Чу се глухо тупване като от изпусната книга. Последва го тихо звънтене, сякаш някой беше разклатил леда в чашата си. А доколкото той познаваше Шайрин, въпросната чаша беше пълна с джин тоник и много лед, защото, както веднъж беше споделила, важното е да се поддържаш хидратиран.

Отсреща настъпи тишина. После:

— Джон Пулър? Къде се загуби напоследък, човече?

Шайрин Кърк беше военен прокурор с близо двайсетгодишна безупречна кариера. Беше водила част от делата по разследванията на Пулър и всичките бяха завършили с осъдителни присъди. В момента беше четирийсет и четири годишна, дребна и слаба, с червеникаворуса коса и лице, осеяно с лунички. Нейните „ирландски капчици“, както ги беше нарекла преди време. Работеше във Вашингтон, където си беше спечелила репутацията на умна, честна и съвестна юристка, която бе готова да ти срита задника в момента, в който се опиташ да я излъжеш, независимо колко звезди кичат пагоните ти. Другото й забележително качество беше свързано с бирата — Пулър беше виждал с очите си как изпива повече от мъже канари и шампиони на халбата.

— Обикалям тук-там, Шайрин.

— От доста време не сме работили заедно.

— Значи е време да го направим.

— Чакай малко! Не беше ли ти военното ченге, което простреля някакъв в Небраска?

— В Оклахома.

— Добре де, един от забутаните средни щати. Нещо в тази връзка се появи на бюрото ми… Добре ли си?

— Да, добре съм. Но другият не чак толкова. Не го убих, обаче известно време ще куца. Нямах намерение да се стига дотам, но той не ми остави избор.

— Къде си сега?

— В Канзас.

Нова пауза, този път още по-продължителна. Пулър почти чуваше как мозъкът й прещраква, прехвърля и сортира информацията, за да стигне до безпогрешното заключение.

— Където е ФВЗ — отсече тя.

— Да. Намира се съвсем наблизо.

— Малко съм изненадана, че си там — загрижено рече тя, сякаш надушваше поредния юридически капан.

— Аз също — отвърна той. — Но всичко е официално подписано и подпечатано.

— Нима искаш да ми кажеш, че разследваш бягството? — недоверчиво попита тя.

— Точно това ти казвам.

— Стига, моля ти се, будалкаш ме!

— Не.

— Да не би армията да е изгубила шибания си мозък?

— Не мога да ти кажа.

— Значи ти си изгубил своя!

— Надявам се да не е така.

— А пък аз се надявам заповедта ти да идва от най-високо място, Пулър. В противен случай може да се окаже, че трябва да те съдя за поне десет нарушения на закона.

— Без такава заповед нямаше да съм тук, Шайрин.

— Писмена, нали? Защото началниците имат навика да си губят паметта, когато нещата загрубеят.

— Писмена, разбира се. Издадена лично от генерал и сведена до прекия ми командир по каналите на СНС. Това стига ли ти?

— По дяволите, мръснико! Нима изненадите няма да свършат най-после? Защо ми се обаждаш? Ако наистина си в Канзас, значи си твърде далече, за да изпием по няколко бири.

— Обаждам ти се заради брат ми.

— Какво мога да знам за брат ти, освен че вероятно е избягал от ФВЗ? А пък ти си там, за да разследваш престъпление, до което дори не трябва да припарваш.

— Пак чувам думата „вероятно“ — промърмори Пулър.

— Е, и?

— Не си първата, която я използва във връзка със случая.

— Логично, Пулър. Помисли и ще видиш, че е така. Хората не бягат от този затвор. Нима допускаш, че армията изгаря от желание да признае подобно нещо? Сигурно важните клечки все още се молят да се е заклещил някъде във вентилационната система или пък да е станало някакво недоразумение.

— И така, какво точно знаеш за брат ми?

Тя не отговори, но Пулър долови шумоленето на хартия и мекото изщракване на химикалка. Явно беше готова да си води бележки. Той не знаеше дали това е добър признак.

— Искам да науча повече за неговото дело — добави той.

— За неговото дело?

— Да. Онова, което е разгледал военният съд.

— За да разбереш какво?

— Всичко.

— Нима не си го проучил досега?

— Не съм.

— Защо?

— Беше засекретено, вероятно заради съдържанието му.

— Националната сигурност — каза тя, а Пулър си представи как се мръщи и поклаща глава. Отдавна знаеше, че Шайрин Кърк не обича тайните. По това си приличаха. — Добре, но защо ти трябва да знаеш детайли по делото му?

— Защото се опитвам да го открия. Ако знам защо е влязъл в затвора, това със сигурност ще ми предостави някои следи.

Пулър искрено се надяваше, че тези думи ще успеят да я заблудят. Ако не по друга причина, то поне заради късния час.

— Добре — процеди тя. Скептицизмът й струеше от тези две срички.

— Ще се съгласиш, че бягството от ФВЗ е нещо наистина забележително.

— Прав си.

— Може би някой му е помогнал.

— Говориш за хора, с които е бил близък навремето, така ли?

— Това е само една теория.

— Откога лежи във ФВЗ?

— Малко повече от две години.

— Доста дълъг срок, ако си намислил да измъкнеш някого.

— Не е така, особено ако трябва да намериш инструмента, с който да го направиш.

— Говориш за вътрешна помощ, нали?

— Това не може да стане нито лесно, нито евтино. Лично аз се надявам да не е така, тъй като неизбежно ще бъдат замесени и хора с униформи.

— Не знам какво мога да направя, след като делото е засекретено. Но официалната заповед за разследване ти дава право да поискаш отварянето му чрез съответните процедури.

— Може би да, може би не. Но засега предпочитам да не използвам официалните канали. В тази връзка си помислих, че може би ти познаваш хора, които имат право да го изискат.

— За това е нужна съдебна заповед, Пулър — остро каза тя. — Подобна на тази, с която е било засекретено.

— От часовете по физика в гимназията си спомням, че на всяко действие има равно по сила противодействие — каза той.

— А пък аз си спомням от Юридическия факултет, че в подобни случаи глупачката, която си позволи това, много бързо ще си изгуби лиценза.

— Не искам да те въвличам в неетично поведение, Шайрин. Достатъчно добре те познавам. Молбата ми е да провериш дали има начин да стигна до делото. Да получа нещо за четене или да поговоря с осведомен човек. Изобщо всичко, което би ми помогнало да науча повече, отколкото знам сега. Военните не изхвърлят нищо. Все някъде е останала следа.

Поредната пауза се проточи толкова дълго, че Пулър се запита дали линията не е прекъснала.

— Шайрин?

— Тук съм, тук съм — каза тя. — Просто ми трябва минута, за да се запитам защо въобще обмислям да ти помогна.

— Значи все пак се питаш? — обнадежди се Пулър.

— Ще звънна на един-два телефона и ако открия нещо, ще ти се обадя. Ако това не се случи, няма да ти се обадя. Така добре ли е?

— Добре е. Благодаря ти, Шайрин.

— Недей да ми благодариш.

— Знам, че молбата ми е необичайна.

— Не е само необичайна, а немислима! Но да поискат от теб да поемеш случая е нарушение на всички армейски правила! Затова предлагам ти също да се запиташ защо всъщност го правят. Лично аз не виждам по какъв начин това ще те удовлетвори въпреки официалното разрешение на СНС.

След тези думи тя затвори и Пулър бавно прибра телефона в джоба си.

Не беше юрист, но беше контактувал достатъчно дълго с такива, за да е сигурен, че те умеят да надушват проблемите дори когато се появяват в другия край на света. Вероятно защото бяха от онези хора, които неизменно твърдят, че чашата е наполовина празна — нещо, което в този момент и самият той би трябвало да направи.

Защо наистина възлагат разследването именно на мен?

Шиндлър, Дофри и Райнхарт му бяха предложили достатъчно основания — всичките приемливи и логични. След което Дофри умря.

Когато се разнесоха женски писъци, той все още разсъждаваше по въпроса.

22

Пулър машинално посегна към кобура и измъкна пистолета си.

Писъците несъмнено бяха женски. Той притича до единствения прозорец и надникна навън. Видя четири фигури. Бяха трима мъже и една жена — онази, която беше пищяла. Това не беше предположение, защото тя пищеше и в момента.

Огледа мъжете. Не можеше да види лицата им, защото бяха с гръб към него, а и външното осветление беше слабо. Но нямаше проблем да прецени габаритите им. Двама бяха едри почти колкото него, а третият — по-дребен. Най-дребна беше жената. Единият мъж я беше стиснал за гърлото и я влачеше надолу по стълбите.

Пулър набра 911 и докладва за това, което беше видял. После скочи към вратата и я отвори — точно навреме, за да види как групичката изчезва в улицата.

Стиснал пистолета, той безшумно се спусна по стълбите и се затича диагонално през вътрешния двор. Спря в началото на улицата и предпазливо надникна зад ъгъла. От мрака отново се разнесоха писъците на жената и той ускори крачка.

В следващия момент се оказа проснат на настилката, а пистолетът излетя от ръката му.

Претърколи се и вдигна глава. Тримата стояха около него и го гледаха. На лицата им имаше скиорски маски. Жената не се виждаше никъде.

Едва сега си даде сметка, че това е засада, в която жената е играла ролята на примамка.

А аз — ролята на идиота, който попада в капана.

В главата му бяха насочени три пистолета, които автоматично го лишаваха от всякакви шансове. Единственото нещо, което успя да направи, беше да стане и да вдигне ръце над главата си.

Поведоха го надолу по улицата, където чакаше някакъв джип. Качиха го вътре, като преди това му запушиха устата и му покриха очите с превръзка. Китките му бяха стегнати с пластмасови белезници. Автомобилът потегли.

Той изчисли, че пътуването продължи горе-долу половин час, но това не му помогна да установи посоката или крайната дестинация, тъй като превозното средство спокойно би могло да се върти в кръг, за да го заблуди. В късния нощен час не се чуваха дори нормалните шумове на града. Но той беше сигурен, че отдавна са извън него. Джипът спря. Вратата се отвори и чифт ръце го измъкнаха навън. Под краката му заскърца чакъл. Принудиха го да изкачи няколко стъпала и го вкараха през една врата, която след това се затръшна. Бутнаха го да седне на стол и измъкнаха парцала от устата му.

Пулър зачака. Нямаше никакво намерение да започва разговора, който очевидно предстоеше, защото това би означавало да се превърне в труп.

Гласът прозвуча глухо, сякаш идваше изпод земята. Явно ставаше въпрос за дистанционна връзка.

— Трябва да призная, че всичко е много шпионско — каза гласът, очевидно променен по електронен път.

Звучеше като Дарт Вейдър, но от нискобюджетна продукция. Това може би ще се окаже полезно, помисли си Пулър, защото мъжът не изгаряше от желание да разпознаят гласа му.

Пулър запази мълчание и зачака. Всичко, което можеше да каже мъжът, щеше да е нова информация, която би могла да го насочи към нещо — разбира се, ако изобщо излезеше жив от тук.

— Не искам да ви заплашвам, агент Пулър — започна гласът. — Единствената ми цел е да пробудя патриотизма ви.

— Можеше да го направите и по телефона.

— Не, това би било неудобно. Предпочитам този метод.

— Отвличане?

— Нека го наречем „агресивна покана за среща“.

— Докато три пистолета ме държат на мушка, можете да го наричате както желаете.

— Вие разследвате бягството на Робърт Пулър от затвора. Надявате се да го върнете обратно, по-скоро жив, отколкото мъртъв.

Устата на Пулър остана затворена.

— Искам да знам какво сте открили до този момент. Разбрахте ли къде е?

— Не.

— А разполагате ли с обещаващи улики?

— Май съм пропуснал частта, в която ми заповядват да докладвам на някакъв глас.

— Сътрудничеството ви ще бъде от полза за всички.

— В моя свят не се работи така. Аз съм войник и изпълнявам заповеди. Никога не се отклонявам от тях.

— Значи няма да споделите резултатите от разследването си?

— За това трябва да се обърнете към командването на американската армия.

— Вие се надявате да заловите брат си жив, но аз ще ви кажа, че това е невъзможно.

— Защо?

— Просто е невъзможно — повтори гласът. — Ако няма да ни сътрудничите, ще ви помоля да се оттеглите.

— Имам заповед да разследвам, а аз изпълнявам своите заповеди.

— Имате достатъчно поводи, за да се измъкнете. Един от тях е заповедта да поемете разследването, която е в нарушение с всички военни протоколи. Не трябва да сте част от него и молбата ви да се оттеглите ще прозвучи доста убедително. Защото, по разбираеми причини, вашата обективност е компрометирана. В крайна сметка става въпрос за родния ви брат. Армията на Съединените щати страда от много пороци, Пулър, но неблагоразумието не е сред тях.

— А вие откъде знаете това?

— Оттеглете се, агент Пулър. Това е всичко, което се иска от вас.

— Независимо дали участвам или не, разследването ще продължи.

— Това не е ваша грижа. Ще се оттеглите ли?

— Не.

— Ще ви попитам още веднъж: ще се оттеглите ли?

Пулър не отговори. Нямаше какво да добави към това, което вече беше казал.

— В допълнение ще подчертая само още един факт: тук става въпрос за нещо далеч по-голямо от бягство на затворник.

— Обяснете, ако обичате.

— Това би означавало да ви разкрия повече детайли, отколкото съм готов да направя. Достатъчно е да ви уверя, че съм патриот. Доброто на страната винаги е на първо място за мен независимо от минали или бъдещи действия.

— Не уточнихте за коя страна говорите. Останах с чувството, че тя не е моята — каза Пулър.

— Вече ме увериха, че сте издръжлив и упорит, боец с чувство за чест. Това са великолепни качества за всеки в униформа. Страхувам се обаче, че тук става въпрос за изключение, което опровергава цялото правило. За последен път ще попитам: ще се оттеглите ли?

— Не.

— В такъв случай нещата са извън мой контрол.

— Сега май ме заплашвате, а?

— Не е само заплаха, агент Пулър. Страхувам се, че вече е факт.

Гласът заглъхна, заменен от дълбока тишина.

После се дочуха приближаващи стъпки, изщракаха затвори. Пулър моментално се стегна, мускулите на крайниците му се подготвиха за това, което предстоеше.

После превръзката на очите му падна. Той инстинктивно примигна няколко пъти, за да нагоди очите си към ярката светлина. Миг по-късно усети дулото на пистолет, опрян в слепоочието му.

После стъклата се пръснаха от залп куршуми, а лампата на тавана угасна.

Пулър и мъжът до него замръзнаха за момент, а този с пистолета се обърна към прозореца, от който бяха дошли изстрелите. Това беше мигът, от който се нуждаеше Пулър.

Той скочи на крака, хвърли се странично към мъжа с пистолета и заби рамо в гърдите му. Кости, мускули и хрущяли се сблъскаха. Пулър беше по-висок от противника си и с двайсет килограма по-тежък. И двамата отхвръкнаха назад и Пулър използва този миг да заклещи с крак бедрото на мъжа, а с другия си крак да натисне прасеца му в обратна посока. Мъжът нададе силен вик, когато капачката на коляното му се натроши. Проснаха се на пода и от инерцията се плъзнаха по гладките дъски. Главата на противника му се блъсна в стената и ударът го зашемети.

Но китките на Пулър все още бяха вързани на гърба. Макар и едър, той беше много гъвкав и се сви така, че тялото му да се промуши между ръцете. После грабна преобърнатия стол, завъртя го във въздуха и го заби в гърдите на втория мъж, който летеше към него в тъмната стая. Мъжът успя да произведе два изстрела наслуки, след което се блъсна в масата и рухна на пода, едва дишащ и скимтящ от болка.

Пулър коленичи до първия, претърси джобовете му и прибра пистолета и мобилния си телефон. После грабна стола и го запрати в прозореца. Секунда по-късно прелетя през дупката и се приземи на няколко метра от сградата. В следващия миг вече беше на крака. Избра пътя си за по-малко от три секунди. Когато бягаш от хора, които искат да те убият, няма перфектно решение. Всичко е действие.

Хукна напред. Целта му беше да стигне до близкия завой и да изчезне от полезрението на похитителите си.

Минута по-късно от сградата се появиха двамата мъже и започнаха да се оглеждат за доскорошния си пленник. Не го видяха и се затичаха към чакащия наблизо джип. Качиха се и потеглиха, но джипът започна да поднася. Спряха, изскочиха навън и сведоха невярващи погледи към нарязаните гуми.

Робърт наблюдаваше всичко това от храстите вдясно от къщата. Именно той беше стрелял през прозореца, за да пръсне ярката крушка, която светеше в стаята. С пистолет това би бил един доста труден изстрел, но автоматът му вършеше отлична работа на близки разстояния. Беше преценил, че тъмнината ще донесе сериозно предимство на брат му, и остана на мястото си, докато не видя излитащия през прозореца стол, последван от едрото тяло на Джон. По-рано беше нарязал гумите на джипа.

После безшумно се приближи до пикапа си. Беше оставил двигателя да работи, защото искаше да избегне стърженето на стартера. След миг излезе на пътя и настъпи газта.

Робърт беше проследил брат си от мотела, където бяха открили тялото на генерал Дофри. След това търпеливо продължи да го следва и в крайна сметка стигна до мотела, в който беше отседнал Джон. Там стана свидетел на отвличането му от мъжете с черния джип, които го доведоха до тази къща. Не знаеше какво се случва вътре. Успя да долови някакъв глас, но не разбра какво говори. Не познаваше и хората, които бяха там. Направи бърз обиск на джипа, но вътре нямаше документи за регистрация и собственост.

Би могъл да атакува директно, но прецени, че шансовете му за успех са прекалено малки въпреки брутално ефикасното оръжие, което държеше в ръце. Освен това не искаше да застраши собствената си свобода и живота на брат си.

Знаеше, че Джон може да пробяга километър и половина за по-малко от шест минути, а стандартната за армията дистанция от три километра — за дванайсет. Погледна часовника си. Не след дълго брат му щеше да стигне до магистралата, междувременно освобождавайки се по някакъв начин от белезниците, с които бяха вързани китките му. След това щеше да бъде в безопасност, тъй като със сигурност не беше забравил да прибере пистолета си.

Робърт отби вдясно и спря на банкета. Направи го по две причини — да провери дали някой не преследва брат му и да му осигури време да стигне до магистралата. Даваше си сметка, че ако го подмине, ще пробуди следователските инстинкти на Джон. Той щеше да запомни номера на пикапа, марката и модела, плюс всичко останало, свързано с човека зад волана. А Робърт беше сигурен, че брат му ще го разпознае въпреки старателната дегизировка.

Изчака осем минути и бавно пое напред. Не след дълго стигна до магистралата и се огледа във всички посоки. Петнайсет секунди по-късно го видя. И изпита чувство на гордост, защото Джон крачеше по банкета, а ръцете му бяха свободни.

Някои хора пробуждат доверие при всякакви обстоятелства. Брат му беше един от тях.

Видя как Джон вади телефона от джоба си и започва да набира някакъв номер. Броени секунди по-късно той прескочи мантинелата и изчезна от другата й страна.

Няма нужда да ми благодариш, братле. Но оттук нататък трябва да внимаваш, защото положението ще става все по-лошо. Вярвай в мен, ако все още можеш.

Робърт настъпи газта и бързо се отдалечи.

23

Джон Пулър смени мотела за пореден път. С темпото, с което се местеше, много бързо щеше да изчерпа възможностите да си намери сравнително евтина стая в околността. Поигра известно време с Дезо, който приемаше промените далеч по-лесно от него. Ех, ако можеше и да говори. Котаракът му единствен беше видял убиеца на Дофри.

Пулър така и не разбра дали полицията е реагирала на обаждането му, но това вече нямаше значение. Изобщо не възнамеряваше да подава жалба, тъй като местните ченгета едва ли щяха да разберат нещо, а той държеше да не разкрива какво е научил.

Звънна на Нокс и я помоли да се срещнат на следващата сутрин в заведението, където бяха вечеряли.

Точно в седем Пулър зае място в тяхното сепаре. Тя се появи малко по-късно, облечена както обичайно в тъмен костюм с панталон и бяла блуза. Огледа се и го зърна. Докато крачеше към него, той си даде сметка, че му предстои важен избор: дали да й се довери или не. Защото въпреки откритото й поведение и начина, по който му показа белега си, той продължаваше да има резерви. Това вероятно се дължеше на факта, че често бяха злоупотребявали с доверието му.

Нокс седна насреща му и поръча кафе на минаващата покрай сепарето сервитьорка. Той изчака възрастната жена да се отдалечи, приведе се над масата и накратко разказа за неотдавнашните си премеждия. През цялото време внимателно я наблюдаваше и очакваше да познае дали е истински изненадана, или се преструва.

В крайна сметка стигна до заключението, че реакцията й е искрена. Същевременно си даваше сметка, че това, срещу което се е изправил, е толкова опасно и натежало от измами, че и най-малката грешка може да доведе до нещастие. Вече започваше да се съмнява в своите обикновено правилни заключения.

Тя го изненада още с първия си въпрос.

— Кой е стрелял по лампата? — попита. — Този човек ти е спасил живота.

— Изстрелите бяха повече от един — уточни Пулър. — Най-малко шест и това ме кара да си мисля, че е стрелял с автомат М4. Използвал съм го достатъчно често, за да запомня звуците, които издава. Но ти си права — неизвестният стрелец наистина ми спаси живота. Като преди това е проследил джипа, с който ме закараха там.

— Дали е следял теб или твоите похитители?

— Добър въпрос. За съжаление, не мога да ти отговоря.

— М4 е стандартно оръжие в армията.

— Така е, но се използва предимно от специалните части. Имах такъв, когато бях рейнджър. Той е широко разпространен и в пехотата.

— Мислиш ли, че тези хора са убили Дофри?

— Не знам. Възможно е. Но нещо в гласа ми направи особено впечатление.

— Какво по-точно?

— Че този човек не е просто престъпник.

— Защото е споменал, че мисли за доброто на страната?

— Но на коя страна, Нокс? Може би е свързан по някакъв начин с разузнаването.

— Американските разузнавателни агенции не отвличат хора, Пулър. Нито пък правят опити за убийство на федерални следователи.

— Сигурна ли си в това?

— Дори не мога да повярвам, че ми задаваш такъв въпрос!

— Наистина ли? След всичко, което се случи?

Тя не издържа на погледа му и сведе очи. След това почука с лъжичката по чашата си.

— Ако този човек действително е от разузнаването, вероятно работи за някой от враговете ни. Както ти сам спомена…

— Може би.

— Но трябва да имаш предвид и друго нещо.

— Какво? — изгледа я подозрително той. От тона й усети, че това, което ще каже, няма да е приятно.

— Ал Джордан, човекът от поддръжката, който е отговарял за изгорелите трансформатори…

— Говори ли с него? Разбра ли се кой ги е изнесъл?

— Опитах се да говоря.

— Какво значи „опитах се“? — втренчено я погледна той.

— Оказа се, че е преместен.

— Как така преместен? Къде?

— Не успях да получа ясен отговор.

— Но той работи в поддръжката от петнайсет години! Лично проверих досието му. Причината да го преместят може да бъде само една.

— Да го разкарат някъде по-далече, за да не може да споделя това, което знае — довърши вместо него Нокс. — А и да няма отговор на въпроса кой е задигнал проклетите трансформатори! Проверих площадката. Боклуците са разчистени. Дори и да отидем там, няма да открием нищо.

Пулър се облегна назад, огледа заведението и отново се втренчи в лицето й.

— Още ли поддържаш мнението, че съм станал параноичен? — попита той.

Нокс вдигна глава да го погледне в очите.

— Може би не исках да повярвам, че това е възможно — тихо каза тя.

— А аз мислех, че в разузнаването съюзниците често се превръщат във врагове.

— Това е силно преувеличено, особено от пресата, филмите и телевизията.

— Май трябва да се съглася с теб — въздъхна той.

— Предполагам, че ще го направиш. А сега накъде?

— Към Форт Левънуърт.

— Какво ще търсим там?

— Ще се опитаме да разберем как е станало така, че един човек без никакво отношение към въоръжените сили на САЩ, е бил включен в специалния отряд на военната полиция, а после е бил открит мъртъв в килията на брат ми. Заклевам се, че няма да мръдна от там, преди да получа отговор.

— Ами онези, които те отвлякоха и за малко не те убиха?

— Те са в състояние да ме изненадат само веднъж, Нокс. Ако се появят отново, едва ли ще оставя някой от тях да си тръгне. Предполагам, че мога да разчитам на теб да ми прикриваш гърба, нали? — изгледа я той.

— Нима трябва да питаш?

— Нямаше да питам, ако не бях преценил, че трябва.

— Да, можеш да разчиташ на мен — отвърна твърдо тя. — А ти ще прикриваш ли моя?

— Това го правя от деня, в който се появи, Нокс.

24

Благодарение на документите, издадени от Министерството на отбраната, Пулър и Нокс имаха право на достъп до базата през източния и западния портал, носещи имената на Ханкок и Шърман — отдавна мъртвите генерали на Съюза, прочули се по време на Гражданската война. Превърнат в основен вход, главният портал беше определен за външни посетители, новоназначени военнослужещи и за снабдяването.

Базата била основана през 1827 г. от полковник Хенри Левънуърт, който имал амбициите да я превърне в сигурен страж на тогава тесния и опасен проход Санта Фе. През 1832 г. била кръстена Форт Левънуърт, на негово име. Тогава той вече бил бригаден генерал. Случайно или не, базата никога не бе ставала обект на вражеско нападение, включително и по време на Гражданската война. Намираше се в центъра на страната и едва ли някога щеше да бъде атакувана, освен ако Съединените щати не се самовзривяха.

Влязоха през портала „Ханкок“. Пулър беше уредил среща с представителя на 15-а бригада на военната полиция, която отговаряше за сигурността на базата.

Нокс въртеше глава, за да разгледа улицата, по която се движеха.

— Близо двайсет и пет квадратни километра на разположение на армията — каза тя. — Шестстотин и петдесет хиляди квадратни метра застроена площ, разпределени в хиляда сгради.

— Петнайсет хиляди бойци, още няколко хиляди цивилен персонал, над осемдесет хиляди външни посетители годишно — добави Пулър.

— Тоест игла в купа сено — обобщи Нокс.

— Която ще открием.

— Откъде си толкова сигурен?

— Просто нямаме право на провал.

Той махна към една сграда, покрай която минаваха.

— Школата за офицери. Записах се в нея, след като получих повишение. Тя е част от Обединения армейски център.

— Форт Левънуърт, интелектуалното сърце на армията — иронично каза Нокс.

— През школата преминават почти всички майори от СВ, плюс много старши офицери и генерали — от Айзенхауер до Брадли.

— А това е щабквартирата на Деветстотин и втора група на военното разузнаване — махна към една внушителна сграда тя. — Отговарят за контраразузнаването на шест щата.

— Някаква връзка с АНС? — стрелна я с поглед Пулър.

— Трябва ли да знаеш?

— Нима мислиш, че щях да те питам, ако не трябва? — отвърна той.

— Боя се, че не мога да говоря за това. С кого от Петнайсета бригада имаме среща?

— Със старши сержант Тим Маккъчън — намръщено отговори Пулър.

— А пък аз си мислех, че ще ни препратят директно към най-големия шеф.

— Там е работата, че командирът на бригадата беше освободен след бягството на брат ми, а заместникът му се оказа зает.

— Ясно. И какво очакваш от тази визита?

— Приоритет номер едно е да идентифицираме мъртвеца. А приоритет номер две — да разберем как се е озовал в килията на брат ми.

— Не е ли много?

— Ако не искаш, със сигурност няма да получиш.

Няколко минути по-късно спряха пред щаба на 15-а бригада, влязоха вътре и бяха отведени в кабинета на Маккъчън.

Старши сержантът се надигна иззад бюрото си, облечен в бойна униформа с универсална камуфлажна шарка, която, гледана през прибор за нощно виждане, изчезваше. Високите технологии в действие. Материята минимизираше инфрачервения силует, но едновременно с това бе оборудвана с маркери, които идентифицираха своите в бойната зона. Всичко това обаче не й пречеше да изглежда ужасно. Поради лошата кройка войниците я наричаха „пижама“ и тя действително не стоеше добре на никого, включително и на най-големите атлети. Сивият цвят изпъкваше при почти всички бойни условия, може би с изключение на бетонните паркинги, където едва ли се водят много битки, а платът беше скроен толкова зле, че се закачаше по всевъзможни неща по време на патрулирането — един потенциално фатален недостатък.

Тази грешка струваше на армията повече от пет милиарда долара и щеше да струва още четири, ако някой направеше опит да я поправи, въпреки че въпросната униформа беше в употреба по-малко от десет години. Но докато това се случеше, универсалната камуфлажна шарка щеше да бъде задължителна, нищо че беше боклук. Все пак бойците нямаше как да ходят голи.

Върху левия ръкав на Маккъчън беше пришито парче плат с буквите ВП. Нашивките му представляваха два кръстосани златни пистолета „Харпърс Фери“, модел 1805 г. — първото подобно оръжие в американската армия. Под тях бе изписано мотото: „Дълг, справедливост и вярност“.

Маккъчън беше прехвърлил четирийсет и беше висок почти колкото Пулър, но с десетина килограма повече, основно мускули. Косата му беше късо подстригана, а от цялата му фигура се излъчваше силата на шампион по коремни преси и лицеви опори. Размениха си ръкостискания, след което Пулър посочи нашивките му и одобрително каза:

— Винаги съм бил на мнение, че е добре, когато човек живее съобразно това мото.

— Чух, че сте се издигнали в кариерата — усмихна се Маккъчън, покани ги да седнат и се върна зад бюрото си. — С какво мога да ви помогна?

Пулър обясни накратко целта на посещението и старши сержантът каза:

— Бях инструктиран, разбира се. Отрядът, откликнал на ситуацията в затвора, беше съставен изцяло от военни полицаи от Четирийсети и Седемстотин и пети батальон. Четири взвода, плюс командира и помощника му.

— Сто трийсет и двама души? — попита Пулър.

— Плюс капитан Люис и сержант Дрейпър — отвърна Маккъчън.

— Тоест сто трийсет и четири, нали така? — попита Пулър, приведе се напред и добави: — Но как ще обясните факта, че видеозаписите от въпросната нощ показват сто трийсет и петима, слизащи от камионите?

— Невъзможно! — смаяно прошепна Маккъчън. — Не виждам как би могло да се случи. Комплектувахме четири взвода, всеки от тях в състав трийсет и трима бойци, както изисква уставът тук, в Левънуърт. Ситуацията във ФВЗ беше потенциално кризисна, но ние не прибягнахме до извънредни подкрепления. Четири взвода, една рота. Както го изисква уставът. Вие добре знаете това.

— Но въпреки това в периметъра се появява един човек повече — изтъкна Пулър.

— Възможно ли е да сте сбъркали при броенето? — попита Маккъчън.

— Поне десет пъти изгледах записа на забавена скорост. Същото направи и присъстващата тук Нокс.

Маккъчън спря поглед върху нея и тя кимна.

— Вярно е.

— Много е вероятно при тази ситуация да не е била извършена поименна проверка — добави Пулър. — Четири взвода в шест различни камиона посред нощ. Кой би обърнал внимание на един човек повече, особено ако е облечен в пълна щурмова униформа? Освен това хората са били подложени на допълнително напрежение от спешното вдигане под тревога.

— Наистина бяха — призна Маккъчън. — Самият аз не бях дежурен, но веднага ме извикаха по телефона. Трябваше спешно да попълним ротата и да я изпратим в затвора.

— Кой издаде заповедта за сформиране на четирите взвода? — попита Нокс.

— Полковник Тийг.

— Командирът на бригадата, преди да бъде изпратен в принудителен отпуск? — каза Пулър.

— Който е съвместявал и длъжността комендант на затвора, нали? — добави Нокс. — Той бил ли е там през въпросната нощ?

— Да. Когато резервното захранване спряло, всички чули стрелбата и експлозията, а той се обадил по пряката линия и заповядал изпращане на ротата.

— А този шум е дошъл само от Зона три, нали? — попита Пулър, изчака кимването на Маккъчън и добави: — И източникът не е бил открит?

— Точно така.

— Когато повдигнах въпроса пред капитан Макри, тя обясни, че е предпочела да не претърсва надзирателите и охраната за наличието на уред, който би могъл да произведе подобни шумове.

Маккъчън не каза нищо. Пулър също замълча, но изглеждаше готов да се включи в евентуално състезание по немигащи погледи. Нокс понечи да добави нещо, но коляното му предупредително докосна нейното.

— Не искам да обвинявам никого — рече най-сетне Маккъчън, изчака кимването на Пулър и добави: — Убеден съм, че ако капитан Макри имаше втори шанс, тя със сигурност би взела друго решение.

— В смисъл, че би претърсила всички надзиратели и охранители, така ли? — внимателно го изгледа Пулър.

— Да.

— Минало-заминало — поклати глава Нокс. — Ситуацията няма как да бъде повторена. Но присъствието на един човек повече е било възможно, нали?

Маккъчън се облегна назад.

— Да, стига преброяването ви да е било точно. Мога да проверя дали някой допълнително се е явил по служба, но това ми се струва малко вероятно. Значи вие сте на мнение, че този някой е бил мъртвецът в килията?

— В момента не виждам друго обяснение — отвърна Пулър. — Освен ако вие не предложите свое.

— Нямам такова — призна Маккъчън.

— Налага се да поговорим с Люис и Дрейпър — каза Нокс.

— Предполагам, че капитан Макри вече ги е информирала за вас — каза Маккъчън. — Още днес ще уредя среща.

— Макри твърди, че в базата няма как да се появи човек, който не е ангажиран по служба — каза Пулър.

— Вярно е.

— А междувременно някой да е напуснал?

— Това е активна база, сър. Постоянно имаме назначения и преназначения. Едни пристигат, други си отиват. Имаме редовни военнослужещи, цивилни от Министерството на отбраната, чуждестранни курсанти, запасняци, контингент от ВВС…

— Да се спрем на чуждестранните курсанти — прекъсна го Пулър. — Бях забравил, че в базата има и такива.

— Има. Под надзора на Службата за международен военен обмен.

— Колко курсанти имате в момента?

Маккъчън включи настолния си компютър и натисна няколко клавиша.

— Четирийсет и пет към днес сутринта — обяви той.

— Някой да си е заминал наскоро? — попита Нокс.

Маккъчън отново се обърна към екрана.

— Един от Хърватия е заминал в деня на инцидента в затвора — обяви той. — Други няма.

— От Хърватия? — вдигна вежди Пулър.

— Страната е член на НАТО, а от миналата година и на Европейския съюз. Освен това поддържа контингент в Афганистан и по този начин ни помага в този размирен район. В замяна ние им предлагаме шанс да се обучават при най-добрите. Тяхната армия е недостатъчно финансирана, а оборудването и личният състав не са в най-добрата си форма.

— Името на този хърватин?

— Иво Месич.

— Колко дълго е пребивавал тук?

— Един месец.

— Познавате ли го лично?

— Да. Срещали сме се няколко пъти, включително и на бира. Мисля, че е добре момче.

Пулър извади една снимка от джоба си и я показа на старши сержанта.

— Това не е ли той?

На снимката беше мъртвецът от моргата на Форт Левънуърт.

— Не. Твърдо не е той.

— По всяка вероятност присъства в базата данни — каза Нокс. — Ако беше той, това със сигурност щеше да е отбелязано в тях.

— Точно така — каза Маккъчън. — Плюс задълбочена проверка на биографията му и всичко останало. Чуждестранните военнослужещи имат акредитация, която обаче е на по-ниско ниво от ОКД. — Имаше предвид „Общата карта за достъп“, ползвана от щатните служители. — Разбира се, тя се издава само на хора, които са щатни военнослужещи в своите страни — точно като Месич.

— Тоест тези хора имат право на достъп през порталите „Ханкок“ и „Шърман“, но не и през официалния вход?

— Точно така. Като служителите на Министерството на отбраната.

— А знаем ли дали Месич се е прибрал в Хърватия? — попита Нокс.

— Нямам отговор на този въпрос, но мога да проверя. — Маккъчън посочи с пръст снимката, донесена от Пулър, и отново повтори: — Но това не е той. — След което завъртя монитора към гостите си и им показа снимката на екрана. — Това е Иво Месич.

Пулър изчете информацията от досието.

— Наистина не е нашият човек — обади се Нокс. — А и в досието му пише, че наближава петдесет.

— Има чин полковник в хърватската армия — добави Маккъчън.

— Датата на заминаването му била ли е уточнена предварително? — попита Нокс.

— Да, както и на всички останали — каза старши сержантът, отново взрян в екрана. — Но тук виждам, че Месич си е тръгнал няколко дни по-рано. В досието пише, че е получил заповед да се прибира.

— На коя дата?

— В деня, в който е заминал.

— Значи непосредствено преди инцидента във ФВЗ?

— Точно така.

Пулър и Нокс си размениха многозначителни погледи.

— Как е заминал?

— Моля? — с недоумение попита Маккъчън.

— Някой го е закарал до летището или е разполагал със собствен превоз?

— О, ползваше кола под наем.

— Можем да проверим дали я е върнал — каза Нокс.

— Но мъртвецът не е Месич — напомни им Маккъчън. — Какъв е смисълът на подобна проверка?

— Колко стаи проверявате, когато търсите врагове в някоя къща в Кабул? — попита Пулър.

— Всичките, разбира се — бързо отговори Маккъчън.

— И аз правя същото в своята работа.

25

Двамата стояха пред портала „Шърман“ на Форт Левънуърт. Вече бяха проверили „Ханкок“, но без резултат. Месич не си беше тръгнал оттам. Резултатът при „Шърман“ беше обратен — и двамата часови си спомняха много добре хърватския офицер.

— Не изглеждаше особено щастлив — каза единият. — Попитах го какво има, а той отвърна, че съжалява за отпътуването си, защото тук му харесвало.

— А защо изобщо е разговарял с вас? — поинтересува се Пулър. — Можел е просто да ви покаже пропуска си и да отмине.

— Разбира се — рече вторият часови. — Но ние се познавахме от базата. Веднъж дори играхме заедно билярд в един от местните барове. Беше симпатичен човек. Спря колата на бариерата да размени няколко думи с нас. В този час на деня трафикът е слаб и зад него нямаше никой.

— Колко беше часът? — попита Нокс.

— Бих казал някъде около осем вечерта — отвърна първият. — Освободилите се от наряд вече си бяха тръгнали, а останалите вечеряха по това време или си почиваха. Той каза, че трябва да хване самолета от Канзас Сити. Щял да стигне до Хърватия след няколко прекачвания.

— От Канзас Сити до Загреб няма директен полет — уточни другият, а после с усмивка добави: — Беше готин. Никога не е създавал проблеми.

— Да сте забелязали нещо необичайно в поведението му? — попита Пулър.

— В смисъл?

— Нещо странно — обади се Нокс.

— Нищо странно. Държеше се както винаги.

— Какво означава „както винаги“?

— Беше си забравил нещо. Той е от хората, които вечно си забравят нещата.

— А как реагира, когато установи това? — попита Нокс.

— Пали гумите и се връща да го вземе — отвърна с лека усмивка вторият часови.

— А какво си беше забравил в онази вечер?

— Паспорта, можете ли да си представите? — рече първият. — Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще му прилошее. Защото без паспорт не може да напусне страната, нали?

— И вие му позволихте да се върне, така ли?

— Разбира се. Пропускът си беше у него.

— Докъде беше стигнал, преди да се върне на бариерата?

Първият часови извърна глава нагоре по пътя.

— Може би до онзи завой — посочи с ръка той, после докосна брадичката си и замислено добави: — Искам да кажа, че го изгубихме от поглед. Каза, че си е забравил паспорта в квартирата и отива да го вземе.

Пулър погледна към завоя. Всяка кола, която стигнеше там, нямаше как да бъде видяна от бариерата.

— Не претърсихте колата му, нали? — попита той. — Нито на влизане, нито на излизане?

— Не. Превозните средства без пропуски се претърсват на портала „Грант“ при „Метро“ и Седма улица. Тук не се прави. Само на официалния вход. Затова повечето хора с временни пропуски го избягват.

— А вие го видяхте за последен път при второто му напускане на базата, така ли?

— Да — потвърди първият часови, а колегата му само кимна.

— Благодаря — рече Пулър, обърна се и тръгна към завоя.

Охраната прехвърли любопитството си върху Нокс, която остана на място.

— Какво става тук? — попита вторият часови.

— Когато разберем, едва ли ще го споделим с вас — отсече тя и забърза след Пулър.

Настигна го след трийсетина метра и двамата продължиха да крачат заедно към завоя.

— И така, какво ти е мнението, Пулър?

Той отговори едва след като стигна завоя и се обърна да погледне назад.

— Никаква видимост откъм будката на охраната. Освен това е било тъмно.

— Тоест?

— Тоест нашият човек може да е чакал някъде тук и да се е качил в багажника на Месич след първото му минаване през бариерата. Така влиза в базата. Някъде там се покрива и чака, докато във ФВЗ вдигнат тревога. След това се присъединява към някой от четирите взвода, прониква в периметъра и свършва мъртъв в килията на брат ми.

— Къде точно може да се покрие, без да бъде забелязан? Особено пък в бойна униформа?

— Униформата вероятно е била скрита в раница. В базата има хиляди бойци, които малко или много си приличат, особено когато носят щурмова униформа. Подходящите за укритие места също не са малко. Убеден съм, че Месич предварително е избрал едно от тях и го е закарал право там. Може би в някоя църква или параклис, които в осем вечерта със сигурност са били празни.

— Няма логика — поклати глава Нокс. — Дори не знаем дали Месич е бил замесен.

— Защо си е тръгнал по-рано? Заповед от родината? Какво толкова се е случило в Хърватия, че да го привикат преждевременно? При това точно в деня, в който синоптиците прогнозират буря?

— Но тук възниква въпросът защо този човек е проникнал в ударния отряд, ако изобщо го е направил? Каква е причината да се появи в затвора?

— Поразсъждавах и на тази тема.

— И?

— Мисля, че мисията му е била да ликвидира брат ми.

— Нима! Това пък откъде го измисли? Мисия?

— Точно така — каза Пулър. — Става въпрос за внимателно планирана операция. Този човек неслучайно е влязъл тук. Имал е задачата да убие брат ми.

— Но в крайна сметка самият той е бил убит.

— Защото брат ми го е изпреварил.

— Не виждам връзката — поклати глава Нокс.

— Преди спирането на тока брат ми чете книга в килията си. Това личи от езика на тялото му. За него нощта е като всяка друга. Не е напрегнат. Просто чака да заспи с книга в ръка.

— Но след това токът спира — бавно каза Нокс.

— И адът се отприщва. Стрелба, експлозия и прочие. Които в действителност изобщо не са се случили.

— А брат ти?

— Той е невероятно умен. Според мен е разбрал какво става и е бил готов да посрещне нападателя си.

— Едната ръка върху темето, другата на тила и щрак — каза Нокс. — Значи наистина си го научил на тази хватка?

— Да, научих го.

— Но ако това е вярно, защо брат ти решава да избяга? Използва дрехите на нападателя си, качва се в един от камионите за Левънуърт, а после изчезва?

— Да погледнем нещата от неговата гледна точка. Той току-що е убил човек, без да знае, че жертвата му няма нищо общо с военната полиция. И въпреки това е усетил намеренията му. Но кой ще повярва на подобна версия? Ако остане в килията си с трупа в нея, смъртната му присъда изглежда сигурна. Няма никакво значение, че в този затвор не са изпълнявали смъртни присъди от шейсетте години насам.

— Но те ще разберат, че мъртвият няма нищо общо с ВП — отбеляза Нокс.

— На кого му пука? Има убит човек. Ти може би не знаеш, но някои хора бяха убедени, че брат ми е трябвало да получи смъртна присъда за предателството си. С ушите си съм чувал подобни мнения. Тези хора едва ли биха пропуснали шанса да му издействат такава присъда.

Нокс замълча, обмисляйки чутото.

— Признавам, че не откривам очевидни пропуски в логиката ти, но въпреки това имам усещането за нещо сбъркано в нея — каза най-сетне тя. — Например каква е връзката със смъртта на Дофри?

— Може би никаква.

— А защо един хърватски офицер ще вкарва убиец в американска база?

— Бих искал да е тук, за да го попитам. Разбира се, ако все още е жив.

— Мислиш, че изобщо не е стигнал до Хърватия?

— Според мен дори не е заминал за там. А сега ела да се повозим, Нокс. Искам да ти покажа нещо.

— Важно ли е?

— Много.

26

Пулър седеше на предния капак на колата си на паркинга на Националното гробище във Форт Левънуърт. На изток от него течеше река Мисури, отвъд която се простираше щатът Мисури. Малко по на север реката правеше широк завой, който имаше извивките на камбана. Там се намираше военното летище „Шърман“.

Изправена на крачка от колата, Нокс любопитно го наблюдаваше.

— Какво всъщност търсим тук? — попита тя, плъзгайки поглед по белите надгробни камъни, под които лежаха повече от трийсет хиляди души.

— Това гробище е създадено от Линкълн през хиляда осемстотин шейсет и втора година, когато северняците са губели битките в Гражданската война. То е първото от дванайсетте национални гробища, които са изградени от него.

— Ясно. А причината за този малък урок по история?

Пулър се плъзна от капака и краката му опряха в земята.

— Той е знаел, че конфликтът ще бъде тежък и продължителен, но победените не строят гробища. Президентът на една изтощена и разпокъсана страна не гради нищо национално, ако не вярва, че ще спечели войната и страната ще бъде обединена.

— Линкълн със сигурност е бил решителна личност — каза Нокс, все още объркана от думите на Пулър.

— Нерешителните никога не печелят каквото и да било — отвърна той и тръгна бавно между камъните, следван от Нокс.

— Прочети този надпис — каза той, спрял пред една надгробна плоча.

— Томас Къстър — подчини се тя. — Два медала на честта, капитан от Седми кавалерийски полк на щата Охайо.

— Той е първият от четиримата герои от Гражданската война, наградени с два медала на честта, и един от деветнайсетте такива в цялата история на Съединените щати. И двата си медала получава за щурм на вражеските позиции и пленяване на полковите знамена на Конфедерацията. При втория щурм е ранен в лицето, но успява да грабне знамето и да го пренесе през фронтовата линия, целият в кръв.

— Чакай малко… Къстър? Той не е ли…

Пулър се отпусна на колене пред надгробния камък.

— По-малкият брат на Джордж Армстронг Къстър — каза той. — Загива в битката с индианците при Литъл Бигхорн, когато е на трийсет и една, заедно с брат си и неговия батальон от Седми кавалерийски полк. Там намира смъртта си и по-малкият им брат. Вината е на Джордж Къстър, който умишлено се откъсва със своите бойци, за да изненада индианците. В резултат на тактическата му грешка те ги избиват. Брат му Том, носителят на два медала на честта, е добър, дори велик воин, участвал в безброй сражения. Не му е било трудно да види това, което е виждал и брат му — риска, на който се излагат.

— Но въпреки това се сражава рамо до рамо с него — сбърчи вежди Нокс, помълча малко и с нестабилен глас добави: — Макар и да е бил сигурен, че ще загубят.

— Или по-скоро, че ще бъдат изклани.

— Тоест семейството надделява над разума?

— Семейството е всичко.

— Нима искаш да кажеш, че ти си Том, а Робърт е Джордж? — попита тя. — И покорно следваш брат си по пътя към катастрофата?

Той се обърна да я погледне, но не отвърна нищо.

— Къде остана твоята обективност? Решимостта да търсиш единствено истината, без значение къде може да те отведе тя. И без значение кого ще засегне.

Пулър скочи на крака и се надвеси над нея. Тя инстинктивно отстъпи назад.

— Когато облякох униформата, аз се заклех, Нокс! Боби е моята кръв, но такава е и армията на Съединените щати! По тази причина възнамерявам да водя разследването напълно обективно и да търся отговорност от всички замесени. От абсолютно всички!

— Тогава защо ме доведе тук? — объркано попита тя.

— За да ти напомня, че съм готов да пожертвам брат си и всеки друг, ако това означава да си свърша работата и да раздам правосъдие. — Той замълча за момент и добави: — А ти какво би пожертвала?

— За какво говориш? — попита с разширени очи Нокс. — Как така нещата изведнъж опряха до мен!

— Готова ли си да жертваш лоялността си към УРС, АНС, или за когото там работиш?

— Този разговор вече сме го водили. Ти свали маската ми и аз обещах, че ще работя с теб. Какъв е проблемът?

— Питах те дали разквартируваната тук Деветстотин и втора група на военното разузнаване е свързана с АНС, а ти ми отговори „Боя се, че не мога да говоря по този въпрос“! — изръмжа Пулър с глас на разгневен старшина.

— Виж какво, разбирам, че си ядосан, и вероятно имаш право да бъдеш, но не мислиш ли, че да ме доведеш на това гробище е прекалено мелодраматично и…

— Ще те попитам за последен път! — безцеремонно я прекъсна той. — Готова ли си да ми пазиш гърба независимо от обстоятелствата? Защото, ако не си, нямам никаква полза от теб и всеки от нас трябва да си поеме по пътя.

Настъпи продължителна пауза.

— Вече ти казах, че не обичам да мамя хора като теб, Пулър. И наистина е така.

— Това не е отговор.

— Какво искаш от мен?

— Едно много просто нещо: да отговориш на въпроса ми.

— Мога да ти дам отговор, но той няма да е този, който очевидно… искаш. — Гласът й заглъхна на последната дума.

— Е, и това ми стига — каза той, завъртя се на пети и бързо тръгна към колата си.

Запали двигателя и рязко потегли, оставяйки я насаме с лоялния брат Томас Къстър.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

27

Седнал в мотелската си стая, Робърт гледаше лицето, което беше нарисувал, снимал и принтирал на фотохартия. Лицето на мъртвеца от килията му. Не го откри в нито една база данни, в която успя да проникне. И най-накрая се отказа. Този човек определено нямаше нищо общо с армията или с федералната бюрокрация. Не беше изпълнител на държавни поръчки със съответните правомощия, не беше човек на силите на реда, нямаше го в списъка на заподозрените терористи.

Но тогава кой, по дяволите, е той? И как се е озовал в моята килия?

Той отново се взря в снимката. Много години от живота му бяха минали в изследване на микроскопични детайли, в търсене на някаква прашинка в планината от цифрови данни. На практика беше нещо като златотърсач от XXI век, но с тази разлика, че инструментите, които използваше, бяха компютър и сложна търсачка.

След това забеляза нещо, което механично прехвърли в мозъка си, а той на свой ред потърси нужната информация в паметта му. Погледна снимката с възобновена енергия и нова перспектива.

Сбъркал съм очертанията на брадичката. В килията наистина беше тъмно, но това не ме оправдава. Грешката е факт, но аз нямам право на такива. Линията на челюстта беше по-ъгловата и малко груба. Очите бяха по-хлътнали, челото — малко по-широко, а носът по-остър.

Бързо нанесе съответните корекции. Когато свърши, се облегна назад и погледна новия образ.

Нищо чудно, че не се появи в никоя американска база данни. В нито една.

Беше изследвал много подобни лица в кариерата си. И постепенно бе станал експерт в определянето на произхода на хората по техните черти. Този човек беше източноевропеец, и то вероятно от балканските държави. Но не грък, турчин или албанец, а по-скоро славянин. Босненец, хърватин или сърбин. Но как един мъж от славянски произход се промъква в ударния полицейски отряд, който трябва да овладее кризисната ситуация в единствения американски военен затвор със строг режим?

Робърт се облегна назад и затвори очи, след което предприе мислено пътешествие из Форт Левънуърт. Едно място, което беше посещавал често и познаваше много добре. Макар да се числеше към ВВС, тясната му специалност налагаше редовно да работи с останалите родове войски. Освен това именно във Форт Левънуърт се намираше щабквартирата на Деветстотин и втора група на военното разузнаване.

Изключи фотографската си памет, но мислената му обиколка продължаваше и не след дълго му предложи отговор. Той отвори очи.

Международната военна школа във Форт Левънуърт. Този човек беше дошъл от там. Помисли още малко. Не, това беше изключено. Никъде в новините не се споменаваше, че мъртвецът в килията му е бил идентифициран. Ако наистина е бил в школата, снимката и отпечатъците му трябваше да се намират в съответните бази данни. Или го бяха идентифицирали, без да обявяват публично този факт, или не бяха успели — нещо, което означаваше, че има пропуск в разсъжденията му.

Отново затвори очи. Не, имаше и друга възможност. Чужденците, дошли на обучение, би трябвало да разполагат с пропуски, позволяващи им да избягват преминаването през главния портал. А това означаваше по-свободен достъп, без претърсване на превозното средство. Тоест един чужденец спокойно би могъл да вкара онзи, който беше намерил смъртта си в неговата килия.

Човекът, който бе имал задачата да го ликвидира. Робърт разбра това в момента, в който вратата на килията се отвори. Да, със сигурност беше тъмно. Но той имаше чувството, че нещо не е наред още от самото начало. Вярно, че бурята би могла да прекъсне основното електрозахранване. Но резервното? Той знаеше, че генераторът работи на природен газ, който получава от дълбоко заровени под земята тръби и следователно е недосегаем за природните стихии.

Шансът двете системи едновременно да излязат от строя беше нищожен. А и поведението на непознатия беше повече от подозрително. Той влезе в килията и затвори вратата след себе си — първият признак, че нещо не беше наред. Вторият беше ножът с назъбено острие, който се появи в ръката му. Пулър го видя на светлината на челника, вграден в каската му.

И съответно не му даде възможност да го използва. Обезоръжи го с едно светкавично движение, а след това го сграбчи за тила.

Краят настъпи бързо, благодарение на уроците, които беше получил от брат си.

За мой късмет беше колкото мен на ръст и тегло и никой не беше помислил за възможностите, които ми се откриваха. Дори за секунда, сигурен съм в това. Изобщо не са си представили, че мога да го убия, а след това да избягам, като оставя трупа му в килията.

Но въпросите продължаваха да са много и той нямаше отговор на всички.

Защо да ме убиват точно сега? Кой има интерес от това? И кой е в състояние да проведе такава акция зад стените на военния затвор?

Облегна се назад. Знаеше, че частта от мозъка, която отговаря за емоциите, породени от болка, е предната цингуларна кора. Интересното беше, че тя не правеше разграничение между психическата и физическата болка. Оттук и фактът, че можеше да бъде задействана както от разбито сърце, така и от счупен крайник.

Робърт затвори очи и започна да се концентрира.

Източна Европа.

Чуждестранен курсант във военната школа.

Опит за убийството му в затвора след повече от две години от влизането му там.

Защо точно сега? Трябвало е време за планиране? Подготвянето на подобна мисия действително изискваше време, но едва ли двайсет и четири месеца. Какво се беше случило междувременно?

Прекъсването на тока, имитацията на стрелба и бомбената експлозия, а дори и човекът, изпратен да го убие, бяха следствия на някаква причина, бяха пълнеж. Сега трябваше да извади този пълнеж, за да стигне до корените на нещата.

Първата му реакция беше да тръгне за някое място, което имаше връзка с предишната му позиция в СТРАТКОМ. Такива бяха намеренията му, но той съзнаваше, че не може да си позволи лукса да обикаля наслуки. Задачата трябваше да бъде конкретизирана.

И така, каква бе причината, задействала всичко това? Ако откриеше отговора на този въпрос, със сигурност щеше да съкрати бройката на местата, които трябваше да посети.

Беше имал достъп до новините въпреки единичната килия. Изчиташе всички вестници, които му носеха, гледаше телевизия. Разбира се, нямаше интернет връзка, но слушаше какво си говорят надзирателите. А и брат му също носеше новини при своите посещения.

Дофри беше получил назначение в СТРАТКОМ едва преди четири месеца. Но сега беше мъртъв. Възможно ли бе новият му пост в СТРАТКОМ да е станал причина за онова, което се случи във ФВЗ?

Освен това се носеха слухове за тотална реорганизация на Разузнавателната общност с цел въвеждане на нов ред и нов стил на работа в един сектор, който отдавна плачеше за промяна. Това ли беше причината за събитията в затвора, поради които за малко не изгуби живота си? Но той отдавна вече нямаше нищо общо с този свят.

Продължи да обмисля проблема.

Пет минути по-късно юмрукът му гневно се блъсна в стената. Мозъкът, единственото нещо, което никога не му беше изневерявало, този път го предаде.

28

Джон Пулър вече се беше отбил в мотела, за да си събере багажа. Планът му беше да прекара деня в проверка на някои следи, а след това да потегли обратно на изток, да си наеме стая и да докладва разкритията си на своите нови „шефове“. Колата пълзеше по равните улици на Форт Левънуърт. Вляво от него течеше река Мисури, носеща прозвището „Голямата кална вода“. Пулър знаеше, че тази вода е не само кална, но и доста коварна. В нея непрекъснато се давеха хора. Разбира се, не всички от тях инцидентно. Преди няколко години един взводен командир с чин сержант беше хвърлил в реката припадналата си съпруга, след като тя беше разкрила изневярата му. Не стана ясно дали бедната жена се беше върнала в съзнание, преди да се удави, но тялото й беше открито далече надолу по течението, оплетено в някакво паднало дърво. Разследването, което продължи месец, беше възложено на Пулър. В момента взводният лежеше във ФВЗ с доживотна присъда, а двете му деца растяха без родители.

Онзи случай беше приключил бързо, но сегашният беше в началото си и все още буксуваше.

Пулър отби до тротоара и изключи от скорост. Военният затвор се намираше осемстотин метра по-нататък, върху част от терена на предишния затвор, наричан от всички „Замъка“. Преди време там имаше животновъдна ферма и мандра, в които работеха „институционално приемливи“ затворници. Но всичко това вече беше минало. Днес никой не се нуждаеше от млекодайни крави, а и кой можеше да се бърка в плановете на Министерството на отбраната, когато нещата опираха до съкращаване на разходите?

Вече нямаше вимета за доене и трактори за каране, но в замяна на това обитателите на ФВЗ можеха да вдигат тежести, да играят софтбол или футбол или да потичат по игрището. Можеха дори да играят баскетбол в зала, кръстена на името на някакъв старши сержант, който беше припаднал на корта и по-късно починал. Освен това имаха право на посещения от роднини и приятели, можеха да усвояват нови професии и умения в пералнята, бръснарницата, заваръчния цех, дърводелската работилница, студиото за графичен дизайн и дори в едно ателие, където се шиеха и бродираха пагони.

Но Робърт не можеше да играе футбол и да вдига тежести, нито пък да работи в някое от споменатите места. Защото беше осъден да излежава присъдата си в пълно уединение и под максимална охрана. Животът му във ФВЗ беше много самотен. Но, честно казано, той предпочиташе именно това. Интелектът му беше толкова висок, че разговорите с останалите затворници и грубото ежедневие зад решетките със сигурност щяха да му донесат повече вреда, отколкото облекчение. Пулър беше убеден, че брат му може да живее в свой собствен мисловен свят — един от най-сигурните начини за оцеляване в затвора.

Първото му свиждане с Боби беше проведено в така наречената „безконтактна зона“, определена за осъдените на смърт. Там ги делеше дебела стъклена преграда, а разговорът се водеше със слушалки. Но тъй като брат му беше примерен затворник, следващите свиждания бяха в общата зала за посетители — просторно и доста приятно за затвор място.

Пулър обаче беше наясно, че никога повече няма да стъпи там, ако брат му бъде заловен и върнат обратно. Защото свиждания с него може би нямаше да има.

Той слезе от колата и се обърна да погледне в посоката, в която беше оставил Нокс. Тази жена му създаваше проблеми. Отначало бяха на нож, после отношенията им сякаш се пооправиха. Той се надяваше да стигнат до някакво ниво на сътрудничество. Но после тя прибягна до номера „не мога да отговоря“, което стана причина за словесните му нападки на гробището.

И сега продължаваше сам. Облегна се на капака на колата и направи кратко обобщение на постигнатото до този момент. Непременно трябваше да изясни нещата около Иво Месич, а и да разпита капитана и старши сержанта, ръководили акцията на военните полицаи. Освен това искаше да изясни произхода на фалшивата стрелба и бомбената експлозия в Зона 3. А довечера щеше да се обади на Шайрин Кърк — разбира се, ако тя не го потърсеше преди това. Изобщо нямаше намерение да се съобразява с предупреждението да не й звъни в случай, че тя не му се обади. Защото беше от хората, които никога не се отказват, когато са надушили някаква следа.

На дневен ред стоеше и убийството на Дофри, а за десерт си беше оставил срещата с генерал Арън Райнхарт и човека от Съвета за национална сигурност Джеймс Шиндлър. Добре разбираше, че има да изяснява още много неща, и не вярваше на обясненията на Райнхарт и Шиндлър защо проявяват силен интерес към случая. Всъщност той не вярваше на нищо и никого, който имаше някакво отношение към разследването.

И накрая въпросът кой го беше отвлякъл все още беше на дневен ред. А също така и кой го беше спасил, стреляйки в прозореца.

Отправил поглед към грамадата на ФВЗ в далечината, Пулър се питаше дали брат му някога ще се върне там. Може би никога нямаше да го заловят или пък щяха да го убият.

Ами ако аз бъда този, който го открие? Какво ще правя, ако откаже да се върне в затвора или реши да се съпротивлява докрай?

Мислите му неволно се върнаха към сблъсъка в сляпата уличка зад бара в Лоутън, Оклахома. Резултатът беше, че той се отърва жив, а редник Роджърс получи сериозно нараняване в крака.

Ще мога ли да натисна спусъка срещу Боби? Или пък той ще стреля в мен?

Отговорът на тези въпроси беше кратък и категоричен: „Не, по дяволите!“. От друга страна, брат му беше лежал повече от две години в единична килия, а по време на бягството си почти сигурно беше убил човек. Ако бъдеше заловен, вероятно щеше да бъде осъден на смърт за предумишлено убийство, дори и ако имаше доказателства, че е ликвидирал непознатия при самоотбрана. При този сценарий имаше вероятност Робърт да избере смъртта в битка. Или пък щеше да позволи на брат си да го убие. Пулър не успя да определи кое от двете е по-лошо.

Поклати глава на тези мрачни мисли, а след това реши да се заеме с това, което владееше най-добре — да продължава напред. Качи се в колата и потегли.

Прекара два часа в компанията на капитан Люис и неговия сержант. Оказа се, че никой от тях не е броил бойците при сформирането на ударния отряд. Просто бяха вдигнали взводовете под тревога и ги бяха изпратили да възстановят реда във ФВЗ. И двамата бяха изненадани от факта, че се е появил един човек в повече. Веднага след пристигането си в затвора военните полицаи бяха блокирали общите зони съгласно предварителните инструкции.

Пулър поиска подробности за ситуацията около Зона 3, където се намираше килията на брат му. Но никой от двамата не разполагаше с такива. Бяха разбрали за мъртвеца доста време след приключването на акцията. Никой не беше докладвал за нещо необичайно, нито пък беше имал представа, че Робърт Пулър е напуснал килията си, облечен в щурмова униформа. На практика всички били смаяни, че подобно нещо е възможно. Но когато Пулър сподели теорията си за бягството, командирите на ротата признаха, че не могат да докажат, че такова нещо не се е случило.

Пулър огледа зоната, в която беше сформиран отрядът за борба с безредиците. Беше голяма и напълно открита, а това предполагаше пълен хаос в бурната нощ. После отиде в квартирата, заемана от Месич, но тя вече беше почистена и готова за следващите курсанти. Това го лиши от възможността да снеме дори един пръстов отпечатък. Вече беше установил, че хърватинът е върнал наетата кола, която в момента се намираше някъде в Монтана. Още една улика без резултат.

След това тръгна към ФВЗ. Не след дълго седеше на леглото, на което брат му беше чел книга, преди токът да спре. Оглеждаше килията, в която Робърт беше прекарвал двайсет и три часа от денонощието. Тясно помещение, голям ум. Беше цяло чудо, че едното беше побирало другото. Запита се какво ли си е помислил брат му, когато лампата е угаснала. Очаквал ли е да се случи нещо? Бил ли е готов за него, когато вратата се е отворила? Разполагал е само с няколко секунди, за да разбере какво става. Откъде е знаел, че униформеният на прага е дошъл да го убие? Може би не е бил сигурен. Може би просто е съзрял своя шанс за бягство. Или пък е решил да убие всеки, който се появи от мрака.

След известно време направи опит да се срещне с капитан Макри, но се оказа, че тя не е дежурна. Все пак дежурният офицер Майк Кардарели се съгласи да отговори на няколко въпроса. Те не доведоха до нищо, ако не се брои последният въпрос на Пулър, който пожела да разбере къде се е намирал самият Кардарели в нощта на бягството на Робърт.

— През онази нощ трябваше да съм дежурен, но капитан Макри предложи да се сменим — отвърна той.

— Защо? — моментално наостри уши Пулър.

— Тя трябваше да е дежурна следващата нощ, но в последния момент изскочил някакъв семеен ангажимент. Извадих късмет, защото всички замесени пострадаха професионално.

— Какъв семеен ангажимент? — попита Пулър.

— Моля? — недоумяващо го погледна Кардарели.

— Онзи, който е изскочил пред Макри?

— Ами не знам, не я питах.

— Тя е тук със семейството си, така ли?

— Сама е. Реших, че става въпрос за посещение на близките й.

— В базата ли живее?

— Не — поклати глава офицерът. — Има къща съвсем наблизо.

— Ще ми трябва адресът й.

Кардарели му го продиктува.

— Нещо ново за устройството, имитирало стрелба и експлозия в близост до Зона три? — попита Пулър.

— Не съм чул. Но при всички случаи е било гаден номер.

— Точно така — каза Пулър, — гаден номер.

Няколко минути по-късно той се върна в колата и отвори една военна база данни. Намери досието на Ленора Макри и го изчете бързо, но не откри нищо съществено. Жената имаше добра биография, без черни точки. Не такава обаче беше информацията за личния й живот, която изглеждаше доста объркана и пълна с неясноти.

Единствено дете на родителите си, вече покойници. Интересно за какви семейни ангажименти беше споменала пред колегата си.

Освен това Макри сама си призна, че не е заповядала обиск на персонала, за да бъде открито устройството, произвеждащо шум. Меко казано, това му се стори странно, защото малко или много представляваше професионален пропуск.

В същото време бездействието й беше довело до някои конкретни резултати — например хвърляне на подозрение върху стотици служители, които биха могли да вкарат въпросното устройство в затвора, но без никаква възможност за доказване на това. Самата Макри също попадаше в списъка на заподозрените. Още повече че е била добре запозната с действието на охранителната система и спокойно би могла да я преодолее и да вкара устройството в затвора — най-вероятно след спирането на тока, когато вратите на килиите са се отключили.

Потегли към адреса, който получи от Кардарели. Беше го предупредил да не й се обажда по телефона, за да я запознае с току-що проведения разговор. Боеше се, че Макри може да направи опит за бягство.

Ободрен от мисълта, че вероятно най-накрая се е добрал до нещо съществено, Пулър настъпи газта и стигна за рекордно кратко време до предградието, където живееше капитан Макри. Паркира така, че да вижда добре къщата й, която беше крайната в редицата, и се приготви да чака. Пред дома й беше паркирана една кола. Той извади бинокъла от сака си и го насочи към нея. Да, на огледалото за обратно виждане наистина беше окачен пропуск за паркинга на ФВЗ, което означаваше, че това е нейната кола — хонда сивик последен модел.

Планът му беше да почака известно време и ако тя излезе, да я проследи. А ако това не се случеше, беше готов да проведе с нея втори разговор.

Вися един час, но Макри не се появи. Миг преди да слезе от колата и да тръгне към къщата, пред нея спря още една кола. Очите на Пулър се разшириха от изненада, когато видя кой слезе от нея и пое нагоре по стъпалата.

Вероника Нокс явно отдавна беше напуснала гробището.

29

Нокс почука на вратата, а след това натисна и звънеца. Никой не отвори.

Тя се огледа, бръкна в джоба на якето си и извади нещо, което приличаше на шперц. Зае се с топката на бравата. Няколко секунди по-късно бутна вратата и влезе.

Пулър изчака за миг, после тръгна към къщата. Мина покрай колата на Макри и продължи към задния двор на триетажната сграда с тераса и остъклена врата към мазето. Липсата на пердета му позволи да надникне вътре. То се оказа недовършено, с голи бетонни стени и струпани край тях кашони.

Ключалката беше проста, той проникна вътре за секунди и се насочи към стълбището. Отгоре се чуваха стъпки — вероятно Нокс оглеждаше обстановката. Но къде беше Макри? Тя не отвори входната врата, въпреки че колата й беше пред къщата. В следващия миг Пулър чу пукот от стрелба. Светкавично измъкна пистолета си, приклекна и се ослуша. Изстрелите бяха два, комбинирани със страничен шум. След първия се разнесе трясък, сякаш някой се беше блъснал в нещо. Вторият беше придружен от остър вик и глух тътен на падащо тяло. Нокс? Или Макри, ако все пак се окажеше, че си е у дома?

Взе стъпалата по три наведнъж и се озова пред вратата в горния край на стълбището. Побутна я и предпазливо надникна вътре.

Не видя никого. Огледа още веднъж стаята, след което продължи по коридора с насочен пистолет.

После спря.

Нокс се беше навела над проснатата на пода Макри, от чиито гърди шуртеше кръв. Дясната й ръка продължаваше да стиска пистолета.

— Не мърдай, Нокс! — извика Пулър, готов да реагира на евентуалния й опит да се обърне и да стреля по него.

Но тя вдигна пистолета над главата си и отмести пръст от спусъка. Беше ясно, че се предава.

— Сложи го на пода и го изритай към мен! — заповяда той.

— Тя има нужда от линейка — каза Нокс.

— Виждам. Ритни пистолета насам, а аз ще се обадя.

Нокс се подчини. Пулър хвана оръжието за дулото и го сложи на масата. След това извади телефона си и набра 911.

— Отдръпни се от нея, а след това легни на пода с ръце на тила — заповяда той.

— Опита се да ме убие, Пулър!

— Тепърва ще разберем дали е така. А сега направи каквото ти казвам.

Нокс се подчини, а той се наведе над Макри, която лежеше по гръб до някакъв стол, покрила лицето си с длани. От малка дупчица на тъмната й блуза течеше кръв и петното бързо се разширяваше. Той докосна с пръст сънната й артерия, но пулс нямаше. Широко отворените й очи бяха започнали да се оцъклят, а ръцете й вече изстиваха.

— Мъртва е, Нокс. По всичко личи, че си я улучила право в сърцето.

— И аз така си помислих — отвърна с нестабилен глас Нокс.

— Какво се случи? Защо изобщо си тук?

Тя понечи да се надигне, но той рязко повиши тон:

— Остани там, където си! Няма да повтарям повече!

Нокс замръзна за миг, после отново легна на пода.

— Дойдох да я разпитам — каза тя. — Мислех, че ще го направим заедно, но знаеш какво се получи. Благодаря, че ме заряза на гробището. Наложи се да се върна пеша.

— Защо реши да я разпиташ?

— Защото не е претърсила надзирателите.

— По-подробно, ако обичаш.

— Снощи прегледах бележките ти от разпита. Тя е признала пред теб, че не е заповядала обиск на надзирателите и охраната с цел да открие уреда, който имитира стрелба и експлозии. Защото била убедена, че никой от персонала няма нищо общо с това. Разбира се, убеждението й не я оневинява, тъй като е била длъжна да го направи. Причината за обратното може да бъде само една… — Нокс извърна глава и го погледна от долу на горе.

— И каква е тя?

— Ако служителите се окажат чисти, подозрението би паднало върху самата нея.

— Така е. Липсата на заповед за обиск е била нещо като осигуряване на алиби.

— Значи и ти си на същото мнение? Затова ли си тук?

— Видях как използва шперц, за да проникнеш в къщата. Аз предпочетох задния вход, а след това чух два изстрела.

Тя посочи далечната стена. Пулър се обърна. Куршумът се беше забил в гипсокартона, близо до един от винтовете.

— Стрелях само миг по-късно — добави Нокс. — Но улучих.

— Защо си тук? Имаш ли заповед?

— Не.

— Тоест каквото и да беше открила, то нямаше да бъде допуснато от съда.

— Не съм чак толкова загрижена за юридическите тънкости, Пулър. Просто искам да си свърша работата.

— Значи влизаш и тя стреля по теб. Но факторът изненада е на нейна страна, освен това е офицер с достатъчно опит. Как така не те е улучила от толкова близко разстояние?

— Зърнах я милисекунда преди да стреля, и ритнах стола в нейната посока. Едновременно с това се проснах на пода и стрелях от там. Аутопсията ще потвърди траекторията.

Пулър погледна преобърнатия стол до тялото на Макри.

В далечината се дочу вой на сирени, който бързо се усилваше.

— Ако се беше появил преди мен, сега със сигурност ти щеше да лежиш по корем, опитвайки се да обясниш какво е станало — каза тя. — Или щеше да си мъртъв.

— Изключено — поклати глава той. — Преди всичко защото изобщо нямаше да ми хрумне незаконно влизане.

— Е, няма как да върна назад нещата.

Пулър пристъпи към прозореца. Пред къщата спряха две полицейски коли и една линейка.

— Сега ти командваш парада, Пулър. Как мислиш да постъпиш?

— Мамка му! Ставай, Нокс.

Тя бавно се подчини и го погледна въпросително. Той мълчаливо й подаде пистолета.

— Признавам, че съм изненадана — каза тя. — Мислех си, че ще ме хвърлиш на вълците.

— Все още мога да го направя.

— Какво ще им кажем? Истината е, че влязох тук незаконно, и то въоръжена. Може да изглежда, че Макри просто е искала да защити себе си и дома си, а аз съм я застреляла.

— Ще им кажем истината.

— Като нищо ще да бъдем обвинени в нахлуване с взлом.

— Не. Първоначално ти почука и натисна звънеца. Нали й се представи със служебните си документи?

— Абсолютно. Тя знаеше коя съм, но въпреки това стреля.

— Добре. Придържай се към моите думи.

Отначало полицията беше скептична, но показанията на Пулър бяха твърди и убедителни, както и тези на Нокс. Техните правомощия имаха голяма тежест пред местните власти, които добре знаеха за последните събития във военния затвор.

— А какво ще правим с тялото? — попита единият от полицаите, свел поглед към Макри.

— Тя е армейски капитан на активна служба, застреляна в дома си. Това означава, че случаят несъмнено е под юрисдикцията на ОКР. Ние го поемаме с ангажимента, че всичко ще бъде съхранено.

— Не съм много сигурен в това — колебливо каза по-възрастното ченге.

— В такъв случай вашите началници ще се свържат с моите, след което всичко ще бъде наред. Засега тялото остава в къщата и нищо няма да се пипа.

В крайна сметка полицаят кимна и измъкна мобилния си телефон.

— Това е далеч над правомощията ми.

Един час по-късно ченгетата отстъпиха мястото си на екипа криминолози от ОКР, който пристигна от Форт Левънуърт. Те направиха подробен оглед на местопрестъплението, след което прибраха тялото в найлонов чувал и го изнесоха на носилка.

Пулър им помагаше, а Нокс отиде да чака в съседната стая по изричното му настояване.

Агентите свършиха работата си и напуснаха къщата. Пулър и Нокс останаха сами.

— Криминолозите ще потвърдят абсолютно всичко, което ти казах, Пулър — увери го тя.

— Криминолозите могат да правят много неща, но не и това, Нокс — поклати глава той. — Поне не изцяло.

— В следващата секунда щях да съм мъртва! — разпалено отвърна тя. — Беше на кантар — или аз, или тя. Какво друго би могло да бъде?

— Например, че се появяваш тук, за да ликвидираш Макри и да й затвориш устата.

— Охо, значи вече ме подозираш не само в съучастие в някакви тъмни дела, но и в предумишлено убийство?

— Аз не те познавам, Нокс. Ти почука на вратата ми, но това не означава, че си спечелила моето доверие.

— Нито пък ти си спечелил моето.

— Така ли? А кой не позволи на ченгетата и агентите на ОКР да те арестуват? Кой ти върна оръжието и потвърди версията ти? Кой не пожела да ти сложи белезниците, които всеки друг на мое място би ти щракнал? Наистина ли нищо от това не затвърди доверието ти в мен?

Гневът бързо я напусна, заменен от притеснение.

— Наистина ценя всичко това, Пулър. Евентуалният арест нямаше да ми се отрази добре.

— Естествено, че нямаше. Но това се отнася и за тези, които стоят зад теб в УРС, а те никак не са малко.

Последните му думи бяха чиста провокация.

Нокс се отпусна на близкия стол.

— Много мислих върху това, което каза на гробището — каза тя и го погледна насмешливо. — Признавам, че аналогията с братята Къстър беше повече от оригинална.

Пулър се облегна на стената в очакване да чуе продължението.

— Какво знаеш за съдебния процес срещу брат ти?

— Нищо. Беше обвинен в държавна измяна и съответно осъден. Не знам нищо повече.

— Но бягството на брат ти е изнервило доста хора от средите на разузнаването.

— Това ми е ясно и без да ми го напомняш.

— Имам чувството, че не биваше да ти казвам всичко това.

— Много неща не бива да се правят.

— Дойдох тук не само заради твоите записки по разследването, а и за още нещо.

— Какво нещо?

— Открихме и проследихме няколко депозита в сметка на Каймановите острови, която капитан Макри си е открила преди месец. Общата сума е един милион долара.

— Подкупът за това, което е направила?

Нокс кимна.

— Откъде идват парите?

— Оказаха се непроследими дори за нас. Извадихме късмет, че я засякохме, но източникът си остава загадка.

— Как стигнахте до нея?

— УРС дочу слухове, нищо повече. Но те бяха достатъчно странни, за да ни насочат към ФВЗ. Направихме проверка на персонала, при която изскочиха няколко подозрителни имена. Сред тях беше и това на Макри.

— В служебното й досие нямаше нищо необичайно.

— Живяла е сама, без никакви роднини наблизо, крайно амбициозна.

— Мнозина военнослужещи са такива.

— Тя обаче е имала доста дългове.

— Защо? Армията е поела обучението й в Уест Пойнт.

— Става въпрос за дългове на борсата, свързани предимно с нискодоходни акции. Била е вътре с около осемдесет хиляди долара — сума, която спокойно би могла да се покрие от подкупа и пак да й останат достатъчно средства за приличен живот.

— Това го нямаше в досието й.

— Така е. Армията не се интересува от личните финанси на своите служители, а и падежът на задълженията й все още не беше настъпил.

— Но въпреки това вие ги засякохте.

— Да.

— Защо не си ми казала нищо за това, по дяволите? — намръщи се Пулър.

— Казвам ти го сега, въпреки че шефовете ми със сигурност ще ме уволнят, ако научат. — Тя скръсти ръце пред гърдите си, облегна се назад и изпусна дълбока въздишка. — Ние с теб имаме коренно различно обучение, Пулър. Още от първия ми ден в армията започнаха да ми внушават, че трябва да работя под прикритие. Това означава да не се доверявам на никого извън своя кръг, да крия тайните си, а когато се налага — да прибягвам и до откровени лъжи. Казано с други думи, мен са ме учили да отблъсквам и мамя, точно както теб са те учили да разследваш местопрестъпленията. Години наред съм усъвършенствала тези умения. Просто не знам какво ще се случи, ако командването научи за този разговор.

— Тогава защо го провеждаш? — попита Пулър.

Тя се засмя, но после отново стана сериозна.

— Заради честността ти, а и защото проклетото ти благородство ме кара да се чувствам някак… засрамена. Не ми е комфортно, когато те заблуждавам. Мислех, че отдавна съм се издигнала над подобни емоции, но се оказа, че не е така.

— И сега какво? — попита след продължителна пауза той.

— За мен нещата са ясни — отвърна тя. — Моля те за втори, а може би и за трети шанс, но не бих те обвинила, в случай че този път откажеш да ми повярваш.

Пулър помълча и каза:

— Онзи белег и раната под него са достатъчно истински. Забелязах как куцаше на влизане в къщата, видях и гримасата ти, когато седна на стола. — Той извърна очи към съседната стая. — Предполагам, че си паднала точно на тази страна, когато си се хвърлила на пода да избегнеш куршума. Адски те боли, нали?

— Да — каза Нокс. — В момента съм готова на убийство за таблетка болкоуспокоително…

— Е, Деветстотин и втора група в Левънуърт подчинена ли е на АНС? — попита той.

— АНС е навсякъде, Пулър. А Деветстотин и втора не е изключение.

— Разбирам колко ти е трудно да изречеш тези думи.

— Обучението си е обучение, но въпреки това възнамерявам да се възползвам от малкото свободна воля, която ми е останала.

— Окей. Това все пак е начало.

Телефонът му иззвъня миг по-късно. Беше Шайрин Кърк.

— Здрасти, Шайрин — вдигна той. — Може ли да ти звънна след няколко минути? В момента съм зает.

— Не, не можеш — отсече Кърк. — Къде си?

— В Левънуърт.

— Аз също.

— Моля?!

— Току-що кацнах и в момента се придвижвам с такси, за да те открия.

— Какво търсиш в Канзас, по дяволите?

— Това не е за телефон. Не можем ли да се срещнем някъде?

Пулър стрелна с очи Нокс, която напрегнато го наблюдаваше.

— Да, има едно заведение… — Продиктува адреса и добави: — В момента съм с един агент на УРС. Бих искал да присъства и тя.

— Предпочитам да говорим насаме.

— Тя също ще дойде, Шайрин. Аз й се доверявам, значи можеш да й се довериш и ти.

— След трийсет минути — рязко отвърна Кърк и прекъсна връзката.

— Кой беше? — попита Нокс.

— Шайрин Кърк, моя позната от военната прокуратура.

— Откъде идва?

— От Вашингтон.

— Защо е била толкова път?

— За разговор на четири очи. Сигурно е важно.

— Благодаря за доверието. Но ако тя се чувства неудобно, бих могла да…

— Не, Нокс. Вече сме екип, значи оставаме заедно.

— Сигурен ли си?

— Хайде да тръгваме.

30

Върнаха се в Левънуърт, всеки със своята кола, след което се срещнаха в тяхното заведение. Пулър й задържа вратата, забелязал колко тежко стъпва заради контузията.

— Взе ли си болкоуспокоително?

— Да — отвърна през стиснати зъби тя. — Глътнах четири адвила наведнъж и сега чакам да подействат.

Насочиха се към едно сепаре в дъното, където ги чакаше Кърк.

Беше облечена с доста измачкан панталон и сако. Очите й бяха подпухнали от безсъние, а къдравата й коса беше разрошена. Миришеше на цигари, а чашата за кафе пред нея беше празна.

Пулър ги запозна. Кърк погледна изпитателно Нокс.

— Не те познавам — обяви тя. — Но след като Пулър гарантира за теб, значи всичко е наред.

— Благодаря.

— Няма за какво, не го правя за теб — отсече Кърк и се извърна към Пулър. — Тръгнах още снощи. Наложи се да кацна в Чикаго, защото нямаше директен полет. Преспах на летището, а през деня се опитах да намеря някакъв полет. В крайна сметка ме сместиха в някаква консервна кутия. С кола щях да дойда по-бързо, отколкото с тъпите авиолинии!

— Едно телефонно обаждане щеше да ти свърши същата работа — отбеляза той.

— Гладна съм — обяви тя. — Не знам за вас, но аз мисля да си поръчам.

Направиха поръчките си, размениха няколко общи приказки, след което Кърк се приведе над масата и понижи глас.

— Предполагам, че знаеш как действат военните съдилища, нали?

— За щастие, не съм бил техен обект, но да, знам. Действат съгласно Член първи на Конституцията, което означава, че са пряко подчинени на Конгреса.

Кърк кимна.

— Всеки военен процес се ръководи от командващ офицер.

— Тъкмо в това е работата — отвърна Пулър. — Командващият офицер свиква съда и избира съдебните заседатели.

— Но ограниченията на командващия офицер са изключително строги. Правило сто и четири за военните съдебни процеси ги определя ясно: командирът няма право да наказва съдебния състав, нито пък да му влияе по някакъв друг начин. Системата е оцеляла вече двеста години въпреки непрекъснатите атаки срещу нея.

— Което не означава, че е справедлива — отбеляза Пулър. — Но кой иска да клати лодката?

— Не казвам, че е идеална — вдигна длани пред себе си Кърк. — Но тя е единствената, с която разполагаме, а освен това работи.

— Не и за брат ми.

Кърк отпи глътка кафе и се зае да оглежда салона. Пулър не гледаше никого, а Нокс местеше очи от единия към другия и обратно.

После им донесоха храната. Разговорът беше възобновен едва след като сервитьорката се отдалечи.

— Ще ме извините, но се налага да говоря и да ям едновременно — обяви Кърк, докато щедро солеше всичко в чинията си под неодобрителния поглед на Нокс. — При военните съдилища няма временни съдебни заседатели, както при гражданските. За присъди над десет години трябва да има три четвърти консенсус между членовете на съдебния състав. Те, а не съдията решават каква точно трябва да бъде присъдата.

— Доколкото съм осведомен, за смъртна присъда трябва да има пълно единодушие — обади се Пулър.

— Невинаги. Ако обвиняемият е осъден по Член сто и шест за шпионаж, членовете на съдебния състав не определят размера на наказанието, защото шпионажът задължително означава смъртна присъда. Без никакви изключения, ако това се докаже безспорно. Съдията просто обявява присъдата.

— Това не го знаех — облегна се назад Пулър. — Какви са условията?

— Прости и ясни. Установени са още от колониалните времена, въпреки че с годините са въведени и някои промени. Най-важното от тях е да сме в състояние на война, а ние бяхме точно в такова състояние, когато брат ти беше арестуван.

— Официално Конгресът никога не е обявявал война — възрази Пулър. — Нито на Афганистан, нито на Ирак.

— От теб ще излезе добър адвокат, Пулър. Неговата защита повдигна същия въпрос. Технически погледнато, това, което казваш, е вярно, но на практика ние бяхме във война. А брат ти е бил обвинен в подпомагане на врага. В подобни случаи защитата губи много по-често, отколкото печели. Точно това се е случило, когато адвокатът на брат ти е внесъл възражението — просто е загубил.

— Добре, продължавай — каза Пулър.

— Обвиняемият трябва да е извършвал шпионската си дейност на места, които са под юрисдикцията на въоръжените сили или на такива, свързани с тях. Останалите елементи включват нелегални действия, събиране на информация с цел да бъде предадена на врага и прочие.

— Но той бил ли е обвинен по Член сто и шест? — попита Нокс, а после побърза да си отговори сама: — Предполагам, че не, защото не е бил осъден на смърт, а само на затвор.

— По всичко личи, че Член сто и шест е бил предложен, но по-късно са го оттеглили — отвърна Кърк. — Вместо него са приложили Член сто и шест А за държавна измяна. Разликите са доста, но повечето от тях незначителни. В случая е отпаднало условието шпионажът да е извършен по време на война, но има други условия, при които може да бъде издадена смъртна присъда — например да е свързан с ядрено оръжие или сателитно разузнаване.

— Все неща, с които се е занимавал брат ми.

— С тази разлика, че смъртната присъда за шпионаж е задължителна, а военният съд може да приложи всякакво друго наказание за държавна измяна. Но, както ти правилно отбеляза, тук се изисква пълно единодушие на съдебния състав. Това е голямата разлика с автоматичната смъртна присъда.

— А те не са били единодушни, така ли?

— Точно така. В противен случай той щеше да е в някоя от килиите на смъртниците или вече екзекутиран. Но вместо това получава доживотна присъда.

— Значи би трябвало да има смекчаващи вината обстоятелства — обади се Нокс.

— Предполагам, че е имало, но от процесуална гледна точка нещата изглеждат неясни.

— Вие със сигурност не сте научили всичко това само от архивите по делото — отбеляза Нокс. — Нали така, Шайрин?

— Не, добрах се до прокурора и адвоката, с които разговарях надълго и нашироко. И двамата бяха изненадващо откровени. Наистина изненадващо.

Думите й увиснаха във въздуха, подчертани от настъпилата тишина.

— Според теб защо са били толкова откровени? — попита Пулър.

— Трудно е да се каже — предпазливо обясни Кърк. — И двамата помнеха случая много добре, въпреки че оттогава насам със сигурност са гледали купища дела. А брат ти е отхвърлил предложението за извънсъдебно споразумение, което са му направили.

— Какво означава това?

— Обвиняемият се признава за виновен срещу полека присъда. Но той явно е бил против, тъй като до края на процеса твърдял, че е невинен.

— Кой е бил командир на производството? — попита Пулър.

— Началникът на СТРАТКОМ генерал-майор Мартин Ейбъл.

— Знам, че Пулър е осъден за шпионаж, но какви точно са обвиненията? — попита Нокс.

— Архивите на делото са засекретени. Напълно основателно, защото съдържат много поверителна информация. В това отношение военните правила за доказателствата са изрични.

— Но ти едва ли щеше да биеш целия този път, ако не си ги разсекретила — отбеляза Пулър.

— Вече ти казах, че за това е нужна съдебна заповед. Която нямаше как да извадя за времето от последния ни разговор.

— Но?

— Но прокурорът и адвокатът бяха словоохотливи, както вече споменах. Особено адвокатът Тод Ландри. Той ми обясни под секрет какви точно са били обвиненията.

— А не ви ли попита защо искате да знаете? — обади се Нокс.

— Разбира се. И аз споменах бягството на Робърт Пулър от затвора — нещо, което също им беше добре известно. Военната машина за слухове никога не спи.

— И ви приеха като член на някаква група следователи, така ли?

— Ако са помислили така, аз не направих никакви опити да ги разубедя — отвърна с равен глас Кърк.

— И така, какви се оказаха обвиненията? — попита Пулър.

— Известно е, че АНС поддържа тесни контакти с няколко големи технологични компании и мобилни оператори, които им позволяват скрит достъп до тези платформи. Робърт Пулър от своя страна пък е открил задна вратичка към разузнавателната платформа на СТРАТКОМ, което между другото е тясно свързано с всички останали разузнавателни канали — включително АНС, ЦРУ и военното разузнаване. Именно кодовете на тази вратичка е възнамерявал да продаде на враговете на страната. Нещо, което би имало катастрофални последици.

— Продажба на тайни?! — възкликна Пулър. — Това са пълни глупости! Той няма никакво отношение към парите! Защо му е да го прави?

— Най-вероятно заради хазартните залози, които е правил онлайн. Залози за милиони.

— Онлайн залози?! — смаяно я изгледа Пулър. — Брат ми никога не се е интересувал от това!

— Явно са открили доказателства за противното. Както в персоналния му компютър, така и в джиесема му. Залагал е под различни псевдоними.

— Брат ми е достатъчно умен, за да си дава сметка, че хазартът се базира на късмета, а не на някакви лични умения. Той е прекалено интелигентен, за да залага.

— Аз им зададох същия въпрос.

— И? — подкани я Нокс.

— Според прокурора по делото Дъг Флетчър брат ти е създал един изключително сложен хазартен алгоритъм, който поне в началото е дал отлични резултати.

— В началото? — изгледа я Пулър.

— Преди да стане неефективен. Там са потънали милионите. Но той продължавал да залага с надеждата да се измъкне от дупката. Типично поведение за комарджиите, което се превръща в зависимост. А онлайн залагането е най-краткият път към тази зависимост, в капана на която попадат адски много хора.

— Те разполагат с доказателства за всичко това, така ли? — попита Нокс.

— Да. Неоспорими.

— Защо тогава… — започна Пулър, но Нокс го изпревари:

— Защо двамата юристи са запомнили толкова добре това дело?

— Специално Ландри беше убеден, че всичко е прекалено подредено и ясно. Никой не се е съмнявал, че брат ти е много добър в технологиите, но въпреки това подозрително лесно откриват доказателствата в личните му електронни устройства.

— Значи Ландри е убеден, че са били изфабрикувани. Въпросът е дали е включил и в защитата си тези свои убеждения?

— Би трябвало — замислено каза Нокс. — Но брат ти е обявил официално, че никой не може да проникне в личните му електронни устройства. Тоест всичко, което е качено в тях, е негово дело.

Пулър стовари длан върху масата и двете жени подскочиха от изненада.

— Какъв идиот, господи! — прогърмя той. — Винаги е бил горд, вместо да мисли практично. Не е искал да признае, че някой го е надхитрил. Такъв си беше още от малък. Сритваш му задника при някаква игра, но никога не можеш да повториш.

— Един виновен човек не може да постъпи така — тръсна глава Нокс. — Той по-скоро би се хванал за всичко, което може да го оневини.

— Това е другата причина Ландри да помни всички детайли от процеса. Никога дотогава не бил имал случай защитата му да бъде унищожена по този начин, при това от самия обвиняем. Но на брат ти дори не му е мигнало окото.

— Може би не е вярвал, че ще го осъдят — добави Нокс.

— Е, значи е сгрешил.

— Обжалвали са, нали? — попита Нокс.

— Когато става въпрос за разжалване на офицер, Апелативният съд — в случая този на ВВС, автоматично внася обжалване, но в крайна сметка са потвърдили присъдата на първата инстанция. Това е всичко, което е направено за защитата на Робърт Пулър. За обжалване на по-горна инстанция са били необходими редица процесуални действия, но той ги е отказал.

— Значи все пак е протестирал срещу присъдата си — рече Пулър, като въртеше чашата за кафе между пръстите си. — Но се питам защо нищо не ми каза?

— Имал е много причини — сви рамене Нокс.

— Не мога да повярвам, че брат ми може да продава държавни тайни.

— Но е бил в състояние да го направи — изтъкна Нокс. — Може би не го е направил за пари въпреки „доказаната“ му страст към хазарта.

— Нима намекваш, че е последвал примера на Сноудън и е искал да разобличи системата от безопасна дистанция?

— Определено не го е направил като Сноудън — поклати глава Кърк. — Съдът е доказал, че е било за пари.

Пулър остави чашата си на масата.

— Не бива да пренебрегваме факта, че някой е изпратил убиец в килията му — рече той. — След това е убит един генерал от СТРАТКОМ, а присъстващата на тази маса Нокс беше принудена да застреля офицер от армията на САЩ, която най-вероятно е била замесена в опита за убийство на брат ми. Ако е виновен и е на сигурно място в затвора, защо ще привлича толкова голямо внимание?

Кърк почти се задави с кафето си.

— Какво си направила?! — попита на пресекулки тя, обръщайки се към Нокс.

— Тя стреля първа и бях принудена да се защитя. В резултат тя е мъртва, а аз съм жива.

— Но по каква причина?

— Установихме, че е имала финансови проблеми — поясни Нокс. — В даден момент обаче си е открила сметка на Каймановите острови, в която някой е превел един милион долара.

— Какво е направила, за да спечели такива пари? — попита Кърк.

— Според мен именно тя е внесла в затвора симулатора на стрелба и бомбени експлозии — отвърна Пулър. — По тази причина не е обискирала надзирателите и пазачите. Мисля, че отключените врати на килиите също са нейна работа.

— Добре — вдигна ръка Кърк. — Но нека се върнем на последния ти въпрос: защо е цялото това внимание точно сега?

Пулър се поколеба, погледна Нокс и поклати глава.

— Никой от нас няма отговор на този въпрос.

— Съгласна съм, че изглежда рисковано и се нуждае от детайлно разследване — каза Кърк. — Но ти трябва да разбереш, че ситуацията ненужно се усложнява от бягството на брат ти.

— Вероятно не е имал друг избор. Или бяга, или умира. При тези обстоятелства и аз бих избрал бягството.

— Проблемът с отговора е, че причините му изобщо не интересуват хората, които го издирват.

— Но той има и още един проблем — натърти Пулър. — Че хората, които го издирват, не са част от официалната машина.

— Особено след това, което се случи с теб — добави Нокс. — Отвличането и опитът за убийството ти са сигурно доказателство, че става въпрос за организация извън закона.

Кърк рязко се извърна към него.

— Първо тя ликвидира някаква жена с офицерски чин, а сега се оказва, че ти си бил отвлечен и заплашен от смърт? — смаяно попита тя.

— Горе-долу — сви рамене Пулър. — Нападнаха ме група въоръжени мъже, които използваха един банален номер да привлекат вниманието ми. Откараха ме в някаква къща, зададоха ми куп въпроси, на които не получиха отговор, а след това решиха да ми видят сметката.

— А защо още си жив?

— Появи се моят ангел пазител, който направи достатъчно, за да улесни бягството ми.

— Кой беше този ангел?

— Надявам се някой ден да го открия и да му благодаря лично. — Той се обърна към Нокс и понижи глас: — Гарантираш ли ми, че не знаеш кои са тези хора и откъде са?

— Ако ме питаш дали са от моите, не са — поклати глава тя. — Ние може да сме лъжци и измамници, може да изкривяваме истината, но не се занимаваме с такива неща. Нашите операции се контролират от надзорни комисии, Пулър. Ако опитаме нещо незаконно и то излезе наяве, всички до един ще се простим с кариерите си, пенсионните си осигуровки и дори свободата си. Не мисля, че някога бихме имали основателни причини да направим подобно нещо. Имаме си достатъчно врагове, за да си създаваме нови.

Той я погледна изпитателно, после отмести очи.

— Разкажи ми малко повече за престрелката си с онази жена — каза Кърк, обръщайки се към Нокс. — Как й беше името?

— Ленора Макри — отговори Пулър. — Би трябвало да е доста отчаяна, за да стреля по теб, Нокс. Мислиш ли, че те е видяла как влизаш в дома й?

— Преди да използвам шперца, почуках на вратата и натиснах звънеца.

— Знам, че е така, защото те наблюдавах. Разкажи ни какво точно се случи, за да дадеш храна за размисъл на Шайрин.

— Стъпка по стъпка — добави Кърк.

Нокс се помъчи да събере мислите си.

— Влязох, затворих след себе си и я повиках по име — започна тя. — Никой не ми отговори и аз я повиках още веднъж, като освен това се представих с име и чин. В следващия миг тя се появи иззад ъгъла с насочен в гърдите ми пистолет. Показах й служебните си документи, които държах в ръка, макар вече да знаех, че те са без значение за нея. Изражението на лицето й ми казваше всичко. Разполагах с не повече от секунда, преди тя да стреля.

— Продължавай — окуражително каза Пулър, регистрирал колебанието й.

— Хвърлих документите, грабнах един стол и го запратих по нея. Проснах се на пода едновременно с изстрела. Куршумът свирна над главата ми и се заби в стената. Столът я беше улучил в момента, в който натисна спусъка. Аз се извъртях, прицелих се и стрелях в гърдите й. Тя падна като посечена там, където стоеше. И повече не помръдна.

— Разказът й съвпада с това, което чух от долния етаж — каза Пулър, хвърляйки кос поглед към Кърк.

— Защото е истина — твърдо рече Нокс.

— Но аз се питам защо е стреляла в теб хладнокръвно, без никакво колебание — замислено каза Кърк. — Това е крайна реакция. Откъде е била сигурна за причините да отидеш в дома й? Спокойно би могла да си там, за да я разпиташ и нищо повече. Ако те беше ликвидирала, със сигурност щеше да си спечели смъртна присъда. А и как е планирала да избяга?

— Ползваше псевдоним. Същия, с който беше открила сметката си на Кайманите и който ние проследихме. На това име бяха издадени няколко еднопосочни билета с последна спирка Санкт Петербург.

— Понеже между Русия и Щатите няма спогодба за екстрадиция.

— Точно така. Но аз се съмнявам, че крайната й цел е била Русия. Избрала е тази дестинация, за да изчезне. Само можем да предполагаме накъде щеше да се насочи след това. Практически навсякъде, тъй като е разполагала с достатъчно финансови ресурси.

— За коя дата бяха издадени билетите? — попита Пулър.

— За днешна. Била е дежурна, но се обадила, че е болна. Явно не е имала намерение да се появява повече там. Това беше причината да я потърся в дома й.

Пулър втренчено погледна Нокс, но тя спокойно издържа на погледа му. Кърк забеляза това и започна да върти глава от единия към другия като на тенис мач.

— Знам какво се готвиш да кажеш — обади се най-накрая Нокс.

— Наистина ли? — вдигна вежди Пулър. — Защо не го споделиш?

— Ще кажеш, че е трябвало да те запозная с всичко това, защото сме екип. И ще бъдеш прав. Ако не ме беше зарязал на онова гробище, вероятно щях да ти кажа. Но ти изчезна, без да даваш обяснения къде отиваш. А аз трябваше да свърша тази работа.

Пулър явно остана доволен от обяснението.

— Изненадан съм, че не си изпратила специален отряд при всичките тези улики — каза той. — Армията би постъпила именно така.

— Армията — да, но не и ние. Целта ни беше да я убедим да ни сътрудничи и да ни отведе до хората, за които е работила. В общи линии тя е била дребна риба, а ние искахме другите. Затова отидох сама. Да поговоря с нея, да я накарам да използва главата си.

— Заради което без малко не изгуби своята — отбеляза той.

— Трябва да ти призная, че не очаквах това. В профила й нямаше нищо, което да ни накара да допуснем толкова крайна реакция.

— Профилите понякога са подвеждащи — обади се Кърк.

— Вероятно затова я изгубихме като потенциален свидетел и източник на информация — каза Нокс, замълча за момент и мрачно добави: — Заради мен, разбира се.

— Тя те вижда в дома си и знае коя си — рече Пулър. — И веднага усеща, че играта е свършила. Вероятно е била горе, за да си събере багажа за полета до Русия, а после е изпаднала в паника.

— Не знам — въздъхна Нокс. — Но адски се радвам, че не ме улучи.

— Защото ти си я ударила със стола.

— Не, Пулър. Просто извадих късмет.

— Като с раната на хълбока?

— Като с раната на хълбока — съгласи се тя, забеляза втренчения поглед на Кърк и лаконично добави: — Дълга история.

Нокс отпи глътка кафе и се замисли.

— Какво? — попита Пулър, забелязал палави искри в очите й.

— Питам се кога ли късметът ще ми обърне гръб.

— Е, кой не си задава този въпрос? — сви рамене той.

— Бих казала, че за ваше нещастие, това вероятно ще се случи по-скоро, отколкото предполагате — отсече с категоричен тон Кърк.

31

— Ще ме закараш ли до хотела, Пулър? — попита Кърк, след като излязоха навън. Теглеше малък сак на колелца.

— Отивам да се настаня, а след това ще ти се обадя — каза Нокс. — Сигурна съм, че след инцидента с Макри моите шефове ще ме затрупат с въпроси. А ще трябва да пиша и доклад. Всъщност това не изглежда много, когато става въпрос за отнет човешки живот.

— Убила си я, защото тя се е опитала да направи същото — отвърна Пулър и я изчака да тръгне към колата си.

— Вярваш ли й? — попита Кърк. — Наистина ли й вярваш?

— Да.

— Е, аз пък не. Затова пропуснах да спомена някои неща.

Пулър я стрелна с поглед и каза:

— Колата ми е ей там.

Качиха се в служебния му седан.

— Целият съм в слух — подкани я той, след като я изчака да се настани.

— Два факта — започна тя. — Единият от Тод Ландри, а другият — от Дъг Флетчър, прокурора по делото. С кой да започна?

— С прокурора.

— Освен представените компютърни доказателства на процеса са били изслушани показанията на двама свидетели на обвинението.

— Моля? Какви свидетели?

— Служители на СТРАТКОМ.

— Какво са казали?

— Единият твърдял, че е видял брат ти да качва в колата си човек, който по-късно е идентифициран като агент на иранското правителство.

— Това е невъзможно.

— А другият свидетел, всъщност свидетелка, видяла как Робърт сваля на диск нещо от офиса на СТРАТКОМ в Канзас.

— А защо прокурорът е споделил с теб тези неща? Те звучат достатъчно компрометиращо и едва ли са помогнали с нещо на Боби.

— Звучат компрометиращо, понеже са били такива. А Флетчър ги спомена заради нещо, което е забелязал в писмените показания на свидетелите.

— Какво е то?

— Думи, които присъстват в показанията и на двамата — отвърна тя, прочисти гърлото си и изрецитира: — „Поведението на Робърт Пулър беше изключително тайнствено.“

— Казали са го и двамата? — втренчено я погледна Пулър.

— Дословно. Според теб какви са шансовете това да е станало без предварителна координация?

— Малки или никакви. И какво е направил прокурорът?

— Разбира се, защитата е била запозната с показанията, защото такива са правилата във военния съд. Но на прокурора не му е работа да улеснява тезата на противника си и не е направил нищо. Сега обаче, две години по-късно, явно съжалява.

— А Ландри? И той ли не е направил нищо?

— Не знам. Не съм била в залата, а прокурорът не ми каза повече подробности. Останалите им доказателства са били достатъчно неоспорими. Приликите в показанията на свидетелите едва ли биха променили нещата.

— Флетчър допуска ли, че свидетелите са лъгали? Че някой ги е инструктирал какво да кажат?

— Не стигна чак до там. На негово място и аз бих постъпила така. Дори да са лъгали, използването на едни и същи думи би било доста тъпо. Според мен зад всичко това стои някой дребен началник, но в никакъв случай юрист. Сравняването на свидетелските показания се прави именно по тази причина. — Кърк замълча за момент, после добави: — Като чета между редовете, Пулър, започвам да разбирам защо Член сто и шест А е заменил Член сто и шест. Според мен защитата и обвинението са се споразумели, защото са усещали, че става нещо странно. Ако брат ти беше осъден на смърт, връщане нямаше да има. Но ако го оставят жив, макар и в затвора, може би някой ден ще се намери и друго обяснение. Разбира се, това е мое лично тълкуване.

— Ти спомена, че някой стои зад всичко това. Значи вярваш, че брат ми е бил натопен?

— Нека ти преразкажа думите на адвоката. Предупреждавам те, че няма да ти е приятно да ги чуеш. Това е главната причина да хвана самолета и да пристигна тук. Защото държах да говорим очи в очи.

— Добре — каза Пулър.

— В края на процеса Ландри предложил на брат ти да даде показания. Нещата отивали на зле и Ландри решил, че това ще помогне — високоинтелигентен човек, добър оратор, патриот. Нямало как да не направи добро впечатление.

— И какво?

— Отказал.

— Защо?

— Просто отказал.

— Но какво би загубил, след като нещата така или иначе са се развивали зле?

— Той умишлено се е „изпуснал“ пред Ландри. Изразът не е мой, а на адвоката.

— Какво му е казал?

— Че не може да рискува.

— Какво да рискува, по дяволите? Та той се е борел за живота си!

— По всичко личи, че изобщо не го е било грижа за самия него.

— А за кого?

— Казал, че не може да рискува, защото, ако бъде оневинен, семейството му ще пострада.

В колата се възцари тежко мълчание.

— Цялото му семейство се състои от мен и баща ни — промълви най-сетне Пулър. — Тоест имал е предвид нас. Отърве ли затвора, ще пострадаме ние.

— Точно така.

— Някой го е заплашил, че ако не поеме вината, ние ще бъдем убити.

— Ландри твърди, че в хода на процеса той много се променил. Отначало бил самоуверен и горд, но после… Просто се страхувал.

— И никой не е направил нищо?

— Какво да направят? Брат ти никога след това не признал, че са го заплашвали. Или че някой ще нарани семейството му. Когато Ландри го притиснал, той отказал да говори. Преди това обаче го накарал да се закълне, че този разговор ще си остане между тях. Тоест Ландри не можел да сподели опасенията си нито с прокуратурата, нито със съда.

Пулър се облегна на седалката. Имаше чувството, че някой го е ударил с чук по главата.

Брат ми е влязъл в затвора, за да защити мен?!

— Не си знаел, Пулър. Не бива да се чувстваш виновен.

Той проследи с очи млада двойка, която се държеше за ръце, помълча известно време, а после каза:

— Може би не съм искал да знам. Аз съм следовател и бих могъл да открия нещо. Нали това ми е работата?

— По-добре късно, отколкото никога — отвърна Кърк. — Какво ще правиш сега?

— Искам имената на свидетелите. Имаш ли ги?

— Имам ги. Но какво ще правиш с информацията?

— Ще разкрия истината. Това ми е работата, Шайрин, да разкривам истината. И дано така успея да помогна на брат си.

— А може би ще откриеш много повече, отколкото искаш.

32

— Благодаря, че сподели тази информация с мен, Пулър — рече Нокс.

Седяха в лоби бара на хотела, в който беше отседнала Шайрин Кърк. Самата тя спеше в стаята си. Пулър се беше срещнал с Нокс, за да й разкаже всичко, което беше научил от Кърк в колата.

— Трябваше да знаеш.

Нокс отпиваше от висока чаша с просеко, а той си беше поръчал бира.

— Но госпожа Кърк очевидно не искаше да говори пред мен — отбеляза тя. — Затова изчака да останете насаме.

— Тя си е потайна.

— Не мога да я обвинявам.

Нокс огледа бара. Беше пълен с гости на хотела, някои от тях с партньори, а други явно търсеха такива, дори и само за една нощ.

— Какво възнамеряваш да правиш сега?

— Мисля да си поговоря с тези хора — отвърна Пулър и плъзна едно листче към нея.

— Свидетелите по делото? — погледна го Нокс.

Пулър допи бирата си и кимна.

— Сюзан Ренълдс все още е държавна служителка, но работи във Форт Белвоа, Вирджиния. Найлс Робинсън заема някакъв пост в частна фирма, свързана с правителството. Седалището й е във Феърфакс, Вирджиния.

— Дистанционно или очи в очи?

— Никога не интервюирам хората дистанционно — поклати глава той.

— Интервюираш или разпитваш?

— Зависи от хората.

— А какво очакваш да откриеш?

— Отговори.

— Кога тръгваш?

— Утре сутринта. Има един полет в осем, който каца на „Рейгън Нешънъл“ два часа по-късно.

Пулър плати сметката и стана, а след това хвана ръката й.

— Свидетелите не знаят, че отивам при тях, Нокс. Искам да ги изненадам.

— Ако се страхуваш, че ще ги уведомя, спокойно можеш да преспиш в стаята ми и да ме наблюдаваш. Регистрирах се тук малко преди да се срещнем в бара.

Той мълчаливо се взря в лицето й, за да прецени изражението му.

— Вярвам ти, Нокс.

— Не, не ми вярваш! — гневно отвърна тя. — Ако не искаш да дойдеш в стаята ми, аз ще дойда в твоята. А след това заедно отлитаме на изток.

— Не е нужно да го правиш.

— Напротив, нужно е. Забелязах как ме гледаш и затова искам да го направя.

— Мисля да си ангажирам стая.

— Нали си имаше стая?

— Освободих я веднага след като те оставих на гробището. Планирах да проверя още някои улики, преди да замина за Вашингтон. Но нещата се промениха след инцидента с Макри и появата на Шайрин. Можем да тръгнем утре сутринта, а аз ще се регистрирам тук.

— Пулър…

Но той вече беше напуснал бара и крачеше към рецепцията.

Скръстила ръце пред гърдите си, Нокс остана да гледа след него. Жената зад гишето проведе няколко телефонни разговора, а Пулър ставаше все по-намръщен.

— Много съжалявам — каза най-сетне тя. — Опитах дори най-скъпите хотели в центъра, но без резултат.

— Благодаря — рече Пулър и се върна при Нокс.

— Какво става? — попита тя.

— Някакъв конгрес на животновъдите. Преди десет минути са ангажирали последната свободна стая в хотела.

— Животновъди ли? — усмихна се Нокс. — Не знаех, че и те си правят конгреси. Какво обсъждат, за бога? Може би как се доят крави?

— Това означава, че всички хотели са пълни — отвърна Пулър.

— Е, моята стая е на разположение. Да вървим.

* * *

Пулър излезе от банята, облечен с долнище на анцуг.

Нокс пристъпи към него и му подаде телефона си.

— Можеш да го провериш — обяви тя. — Докато се преобличаше, не съм водила разговори и не съм изпращала имейли или есемеси. Ако искаш, можеш да го задържиш, докато пристигнем във Вашингтон.

— Вече наистина прекаляваш.

— По-скоро действам както трябва.

Вратата на банята се затвори зад гърба й. Миг по-късно се разнесе шуртене на вода.

Пулър огледа стаята. Едно легло и един фотьойл. Лицето му се разкриви в гримаса при мисълта да прекара нощта в някакъв тесен за него фотьойл. Сведе очи към пода. Дюшеме.

Обади се на рецепцията и поиска походно легло. В хотела нямаше такова — животновъдите ги бяха заели всичките.

— Имаме детско легло — каза жената.

— Благодаря — рече Пулър и затвори.

Умница.

Седна на фотьойла и погледна телефона на Нокс. Тя беше махнала автоматичното заключване, за да елиминира необходимостта от парола. Нямаше нито входящи, нито изходящи разговори. Той провери за есемеси и имейли, но не откри такива. Беше му казала истината. За всеки случай отвори кошчето, но и в него нямаше нищо.

Остави телефона на нощното шкафче, протегна крака и зачака. Чуваше шуртенето на водата в банята. После Нокс запя. Мислите му неусетно го отнесоха далече назад към един човек.

Майка му.

Отношенията между родителите му винаги бяха обтегнати. Майка му беше кротка жена, но проявяваше желязна воля всеки път когато Джон Пулър-старши я притискаше в ъгъла. Същевременно беше много привързана към момчетата си… докато един ден внезапно не изчезна от живота им.

Преди това си беше взела душ. Точно това пробуди спомените му. Чуваше шуртенето на водата и песента на майка си. Пулър играеше в задния двор. Спомни си, че беше погледнал къщата в близост до военната база. Майка му беше на прозореца, увита в хавлия и с все още влажна коса. Очите им се срещнаха. Тя се усмихна и му помаха, а той й отвърна.

Тогава я видя за последен път. Когато влезе вътре, нея вече я нямаше. Мащабното издирване, което последва, остана без резултат. Оттогава баща му никога не бе споменал името й.

За приятелите си Джаклин Пулър беше Джаки. А тя имаше много приятели, значително повече от баща му. Хората се страхуваха от него, но нея я обичаха. Нямаше ден от живота му, в който да не мислеше за нея. Нито един.

Представи си лицето й, усмивката, помахването. Бяха изпълнени с любов и насърчение и нищо не предвещаваше този трагичен и загадъчен край.

До слуха му долетя глас и образът започна да се размива.

— Пулър? Пулър?

Някой разтърси рамото му.

Спомените се стопиха и той отвори очи. За един миг му се стори, че пред него стои отдавна изгубената му майка.

Но това беше Нокс, увита в хавлия и с мокра коса.

— Добре ли си?

В очите й се четеше загриженост.

Пулър се прокашля и рязко се изправи, а тя машинално отскочи назад, тъй като той без малко не настъпи босите й крака.

— Извинявай, но нещо се бях замислил — каза той.

— Чудя се за какво — засмя се тя.

Той й се усмихна насилено, взе телефона от шкафчето и й го подаде.

— Мисля, че това беше твое.

— Сигурен ли си, че не искаш да го задържиш?

— Сигурен съм, че би било излишно.

Тя върна телефона на нощното шкафче, след което огледа фотьойла, пода и леглото.

— По-добре да решим кой къде ще спи.

— Виж какво, ще бъде най-добре да спя във фоайето — отвърна той. — Там има диван.

— Нима се страхуваш да прекараш нощта в стаята на една жена? — попита тя. — Къде остана прословутата рейнджърска самодисциплина?

Пулър огледа увитата й в хавлия фигура.

— Вярвам в себе си — вдигна глава той, доловил аромата на ванилия от косата й. По гърба му полазиха тръпки.

— Тогава какъв е проблемът?

— Мога да спя на фотьойла или на пода.

— Но можеш да спиш и в леглото. Аз ще използвам фотьойла.

— Това е твоята стая, Нокс.

— Ти си много по-едър от мен, а аз съм спала и на много по-лоши места.

След тези думи тя извади дрехи от куфара си и тръгна обратно към банята. Минута по-късно се появи облечена в шорти и блуза без ръкави. Косата й беше пусната. Взе една възглавница от леглото и едно одеяло от гардероба. След това се сви на фотьойла и се зави с одеялото.

— Сигурна ли си? — попита Пулър, като наблюдаваше действията й с нарастващо смущение.

— Да! Ще изгасиш ли лампата?

Пулър щракна ключа, изтегна се на леглото и придърпа чаршафа върху гърдите си.

— Какво си мислеше, когато излязох от банята? — надигна се на лакът Нокс. — За брат ти ли?

— Не. За друг член на семейството.

— За баща ти?

— Не — рязко каза той.

— Добре, схващам намека и спирам да питам.

За известно време лежаха в тишина, нарушавана само от дишането им.

— За майка ми — обади се той. — Мислех за майка ми.

Обърна се и срещна погледа на Нокс.

— Тя жива ли е?

— Не знам.

— Какво й се е случило?

— Изчезна, когато бях още момче. Точно преди това ми махна от прозореца, докато играех на двора. В един момент беше там, а в следващия изчезна. Не я видях никога повече.

— Съжалявам, Пулър.

— Не съм… Не съм споделял това с никого.

— Разбирам.

— Ще ти бъда благодарен, ако…

— Умея да пазя тайна. Заклевам ти се, че няма да кажа на никого.

— Благодаря ти.

— Но защо се сети за нея точно сега? Заради брат ти?

— Не. Случи се, докато ти беше под душа. И пееше.

— Пяла съм под душа? — притеснено попита тя. — Съжалявам, но дори не съм се усетила. А и не мога да изпея дори един верен тон.

— Не, справи се добре.

Отново настъпи тишина.

— Това ли е споменът за майка ти? Освен че си я видял на прозореца? Пеела е, така ли?

Пулър само кимна. В момента не можеше да говори.

— Нямах представа, Пулър. Ако имах, едва ли щях…

— Знам — прекъсна я той, замълча за момент, после каза: — Какво семейство, а? Брат беглец, изчезнала майка и затворен в болницата баща, който си въобразява, че все още командва армейски корпус.

— Дядо ми имаше алцхаймер — промълви тя. — Това е… ужасна болест, която изтрива от съзнанието ти абсолютно всичко важно.

— Така е.

В стаята отново се възцари тишина.

— Лека нощ, Пулър.

— Лека нощ, Нокс.

33

На другата сутрин се спуснаха към облачния Вашингтон и кацнаха няколко минути по-рано. Преди да излетят, Пулър занесе Дезо във Форт Левънуърт и го остави на грижите на някакъв ветеран, който държеше пансион за животни. Освен това уреди да ги посрещнат на летището с военна кола.

— Двама свидетели — рече той.

— Двама свидетели — повтори Нокс.

— Изскочи ли нещо?

— По пътя към летището надникнах в базата данни на УРС. Сюзан Ренълдс работи във Форт Белвоа от четири месеца. По времето, когато са арестували брат ти, тя е била в щабквартирата на СТРАТКОМ в Канзас Сити.

— Където е работила с него или поне го е виждала — каза Пулър.

Нокс извади от чантичката си малък бележник и го разлисти.

— Според Шайрин Кърк тя е дала показания, че брат ти е копирал нещо на диск от някакъв компютър.

— Предполагам, че в СТРАТКОМ това е било строго забранено.

— Строго забранено е в почти всички секретни обекти. Но Ренълдс твърди, че го е видяла да го прави и след това да изнася диска в джоба си.

— Чудя се дали изобщо са проверили какви файлове е копирал — каза Пулър, след което побърза да се поправи: — Или се предполага, че е копирал.

— Вероятно да, след като са го внесли като доказателство в съда.

— А какво е станало с въпросния диск, ако изобщо е съществувал?

— Тук може да ни помогне единствено стенографският запис на съответното заседание — отвърна Нокс.

— Но Шайрин каза, че за това е нужна съдебна заповед, която би застрашила националната сигурност — основната причина делото да бъде засекретено.

— Е, брат ти все пак е избягал от затвора. Тоест, ако приемем, че е виновен, всичките тайни, с които е пълна главата му, представляват по-сериозен проблем за националната сигурност. Разбира се, ние можем да заявим, че за да помогнем за неговото залавяне, трябва да знаем за какви престъпления е осъден. С всички детайли. Например иранският агент, с когото се е срещал. Ако успеем да го открием, той може би ще ни отведе при брат ти.

— Робърт е невинен, Нокс!

— Това ми е ясно. Но целта е да получим достъп до файловете. Тоест, след като така или иначе трябва да преодолеем бариерата на националната сигурност, нека го направим!

— Звучи ми смислено — погледна я с уважение Пулър. — Те няма как да пренебрегнат подобно желание, нали? Длъжни са да ни предоставят всички факти, за да предотвратят по-нататъшни поражения за страната.

— Може би Кърк ще внесе съответната молба.

— Не, това би отнело много време. Трябва ни пряк път.

— Какъв?

Пулър извади телефона си. Мъжът насреща вдигна на второто позвъняване.

— Ало? — рече Джеймс Шиндлър.

— Обажда се Джон Пулър, господин Шиндлър. Имам нужда от вашата помощ, сър. И то спешно.

34

Паркираха колата пред къщата на Сюзан Ренълдс в Спрингфийлд, Вирджиния.

— Тръгнала си е от работа преди трийсет и пет минути — каза Нокс, като погледна часовника си.

— Може би се е отбила някъде, тъй като Форт Белвоа не е много далече от тук.

Пулър кимна, но не отговори. Местеше поглед между двуетажната къща в новия модерен квартал на Спрингфийлд и края на улицата.

— Каква длъжност заема във Форт Белвоа?

— Работи в Центъра за контрол на оръжията за масово унищожение.

— Те не действат ли в тясно сътрудничество с АОЗС? — попита Пулър, имайки предвид Агенцията за ограничаване на заплахите за сигурността.

— Точно така — каза Нокс. — На практика Центърът се помещава в щабквартирата на АОЗС и получава значителна подкрепа от нея.

— А мисията му е да ликвидира оръжията за масово унищожение?

— Поне онези, които принадлежат на лошите.

— Изскочи ли нещо от личното й досие?

— Не. Постъпила е в друго подразделение на СТРАТКОМ във военновъздушната база „Болинг“ по време на процеса срещу брат ти. А от там се е прехвърлила в Центъра за контрол на ОМУ. Но ако е излъгала, в досието й със сигурност трябва да има нещо.

— Е, скоро ще разберем, защото тя дойде — каза Пулър.

В алеята пред къщата се появи последен модел лексус с четири врати. От него слезе висока, стегната и добре изглеждаща жена в началото на петдесетте с дълга изрусена коса. Носеше служебно куфарче и голяма найлонова торба с покупки.

В досието й беше отбелязано, че има две деца, които вече не живеят при нея.

Жената се насочи към стълбите пред входната врата, а Пулър и Нокс бързо я настигнаха.

— Какво има? — попита тя, след като хвърли бегъл поглед на служебните им карти.

— Робърт Пулър — обяви той, очаквайки реакцията й с изострено внимание.

Но тя го гледаше, без да мигне. На млади години със сигурност е била хубавица, помисли си той. Впрочем все още бе привлекателна, особено стройната фигура с дълги крака. Тази жена се грижеше за себе си.

— Чух, че е избягал от затвора. Може би се безпокоите за мен заради показанията, които дадох на процеса?

Тя едва ли щеше да се пречупи и да признае каквото и да било. Вероятно беше очаквала някой да се появи на вратата й, след като брат му бе изчезнал от ФВЗ. И съответно се беше подготвила.

— Ще ни поканите ли да влезем?

— Заповядайте — каза Ренълдс и огледа Нокс. — УРС? Значи и вие сте от Форт Белвоа.

— Да, но не работя там — отвърна Нокс. — И нямам никакво отношение към Центъра за контрол на ОМУ или АОЗС.

— А, затова не съм ви виждала. А и мястото е огромно.

Тя отключи входната врата и набра кода на алармата, прикривайки панела с тялото си.

— Ще ми дадете ли две минути? Трябва да прибера покупките в хладилника.

— Мисля да направя нещо по-добро — каза Пулър. — Ще ви помогна в пренасянето, докато колежката ми подреди записките си. — Наклони глава към Нокс и посочи към дневната.

Тя отиде да седне там и разтвори бележника си, а Пулър последва Ренълдс по късия коридор, който водеше към просторна кухня.

— ОКР? — попита тя. — Предполагам, че разследвате бягството, но Робърт Пулър служеше във ВВС.

— ФВЗ е общ военен затвор.

— Забелязах, че сте с една и съща фамилия.

— По света има колкото искате хора с това име — отвърна почти искрено той, след което се зае да й подава продуктите от торбата. — Харесва ли ви да работите в Центъра?

— Да, защото има предизвикателства. Най-голямото от тях е да измъкнем оръжията от ръцете на терористите.

— Или по-скоро да не ги допускате до тях.

— Още по-добре.

— Доколко познавахте Робърт Пулър?

— Не особено. Работехме заедно в Канзас Сити, докато обектът беше действащ. Но сега всичко се събра обратно на едно място в „Офът“.

— Какво мислите за него?

— Изключително умен и изпълнителен човек. Всички знаеха, че един ден ще стане началник на обекта. Затова действията му изглеждаха още по-немислими.

— Онлайн залагания.

Ренълдс прибра последните продукти и затвори вратата на хладилника.

— Това излезе по време на процеса. Предполагам, че когато се пристрастиш към нещо, то рано или късно те съсипва. За съжаление, точно това се случи с него. На такъв човек трудно се намира заместник.

— В показанията си твърдите, че сте го видели да копира някакви материали на диск.

— Самата истина.

— А това е забранено в СТРАТКОМ.

— Абсолютно.

— Как предпазват системите?

— Като правят достъпа труден. Подобно на компютрите в АОЗС, нашите са деактивирани за използването на флашки, но все пак позволяват записите на диск и Робърт се е възползвал от това. За да си вършим работата, трябва да използваме дискове. Най-добрата превенция е постоянната проверка на служителите. Само така можем да сме сигурни, че те не работят за другата страна — като тотално елиминираме риска някой да открадне поверителна информация. Вижте какво стана със Сноудън. Претърсването е нещо обикновено, освен това има и скенери. Но със съответния бадж за достъп не минаваш през тях. Подозирам, че имат и други предохранителни мерки, които не споделят с нас — за да са сигурни, че в редиците ни няма предател.

— Но Робърт също е знаел това и едва ли се е надявал, че ще се измъкне безнаказано с диск в джоба — изтъкна Пулър. — Как всъщност го е направил?

— Задейства противопожарната аларма и сградата беше опразнена. Вероятно сте наясно, че в такава ситуация няма как да бъде проведено претърсване. Предполагам, че скритите предохранителни мерки също не са влезли в действие при опасността от пожар.

— Но вие докладвахте това, което сте видели?

— Веднага. Когато охраната се появи, алармата вече беше деактивирана. Хванаха го на няколко метра от сградата и откриха диска в джоба му.

— Арестуваха ли го?

— Да. По-късно го освободиха под гаранция, но го прибраха в ареста веднага след като стана ясно, че се е срещал с агент на иранското правителство. Остана там до началото на процеса.

— Колко време измина между двете събития?

— Не съм сигурна, но не беше много. Може би седмица.

— Учудвам се, че не са го заключили завинаги още след като са открили въпросния диск в джоба му.

— И аз си помислих същото. Явно е успял да ги убеди да го пуснат. Много го биваше в това.

— Но нали казахте, че не го познавате особено добре?

— Така беше. Присъствала съм обаче на доста негови презентации в СТРАТКОМ. Беше добър оратор и умееше да отвръща на ударите срещу себе си. Вероятно защото беше много по-умен от останалите.

Пулър усилено си записваше. Спря едва когато трябваше да обмисли последното й изявление и машинално защрака с химикалката си. Дали не долови нотка на завист?

— Да сте забелязали нещо необичайно наоколо?

— В смисъл дали Робърт не дебне в задния ми двор? Не. Съмнявам се, че съм някакъв важен фактор в тази история. Невероятното е, че е успял да избяга от затвора. Сигурно отдавна е напуснал страната.

— Не мислите ли, че за него е било твърде рисковано да се среща с ирански шпионин?

— Може би трябва да се присъединим към партньорката ви — избягна отговора Ренълдс. — Вероятно вече се чуди къде сме изчезнали.

Пулър тръгна пръв по коридора. Нокс седеше на стола до зиданата камина. Погледна го, но лицето й беше непроницаемо.

— Много хубаво място — каза тя. — Харесвам отвореното пространство и декорацията.

— Благодаря — отвърна Ренълдс. — Самият квартал е чудесен, пълен с интересни хора с най-различни занимания.

Нокс посочи снимките, струпани върху ниска масичка.

— Това вие ли сте?

Ренълдс се усмихна и кимна.

— Те са от времето, когато бях включена в олимпийския отбор по биатлон.

— Каране на ски и стрелба? — попита Пулър.

— Точно така.

— Как се представихте?

Усмивката й изчезна.

— Не можах да участвам по медицински причини.

— Сигурно сте били много разочарована — рече Нокс.

— Какво е животът без разочарования? — каза Ренълдс. — Те ни правят по-силни.

— Това децата ли са? — махна към друга снимка Нокс.

— Да, синът ми е адвокат, а дъщеря ми е управител на магазин за дрехи.

— Родили сте ги млада, нали?

— Срещнах Адам в колежа. Оженихме се още във втори курс.

— Тук не виждам негова снимка — каза Нокс.

— Блъсна го кола преди близо двайсет години. Беше прекалено болезнено да гледам лицето му.

— Хванаха ли извършителите?

Ренълдс поклати глава.

— Бях в командировка извън страната, когато се случи. Адам беше агент на ФБР, страхотно добър. Работеше във Вашингтон по разследване на някакъв наркокартел. Подозирах, че именно тези мръсници са организирали убийството му, но в Бюрото бяха на мнение, че става въпрос за случаен инцидент.

— Имате ли доказателства за противното? — попита Нокс.

— Какво значение има? Беше толкова отдавна и никой не може да върне Адам.

— Съжалявам — промълви Нокс и посочи още една снимка. Доста стара, черно-бяла. — Това вие ли сте?

Пулър се обърна. На снимката беше запечатан възрастен мъж с одежди на магьосник. В едната си ръка държеше жезъл, а в другата голяма кърпа. До него стоеше високо момиче в тийнейджърска възраст.

Ренълдс кимна.

— Баща ми беше професионален фокусник, а аз — негова асистентка. Беше много добър, направо велик. От него съм научила много неща. Преди десет години почина от рак. — После поведението й претърпя рязка промяна. — А сега ми кажете с какво друго мога да ви помогна!

— Мисля, че това беше достатъчно — отвърна Пулър, погледна към партньорката си и добави: — Тя отговори на въпросите ми, докато прибирахме покупките. — Обърна се към Ренълдс и й подаде една визитка. — Ако забележите нещо подозрително, обадете се.

Тя хвърли бърз поглед на картичката и вдигна глава.

— Искам да ви информирам, че мога да се грижа за себе си. Ако бях участвала в Олимпиадата, бронзовият медал ми беше в кърпа вързан, а и златният не беше много далече. Притежавам много оръжия и умея да ги използвам. Преди време заедно с Адам бях редовен посетител на стрелбището на ФБР. Никога не губех състезание. С лекота побеждавах всички цивилни. А дори днес, на тази възраст, все още нямам нужда от очила. Докторите намират това за забележително, но аз бих казала, че става въпрос за късмет. Така че, ако някой проникне в дома ми, едва ли ще се измъкне жив. Свикнала съм да удържам позициите си, а и рядко пропускам.

— Сигурен съм, че е така — рече. Пулър. — Приятен ден.

Двамата излязоха от къщата и се качиха в колата. Но вместо да запали двигателя, Пулър остана неподвижен на седалката, отправил поглед към дома на Ренълдс.

— Откри ли нещо, докато я разсейвах в кухнята?

— Един „Смит и Уесън“ четирийсет и пети калибър, скрит между кориците на някаква книга. Прозорците също са свързани с алармата, а датчиците за движение са навсякъде. В спалнята има голям сейф, завинтен в пода. Първата врата вдясно от хола. Заключен е, но предполагам, че вътре държи още пистолети и пушки. Разбира се, плюс трофеите, спечелени на стрелбището.

— За кратко време си покрила доста голяма площ — отбеляза Пулър.

— Правя, каквото мога.

— Нещо друго?

— Нямаше улики, ако това очакваше да чуеш.

— Може би в момента ги гледаме.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя идва от Канзас Сити — поясни Пулър. — Отишла е в „Болинг“, Анакостия.

— Точно така.

— Животът в Канзас Сити е далеч по-евтин от този тук. Според теб колко струва тази къща?

Нокс огледа сградата, а след това направи същото и с околните.

— Повече от милион — обяви тя.

— И аз така мисля. А последният модел лексус със сигурност й е струвал най-малко седемдесет бона.

— Освен това децата й не живеят с нея, а съпругът й е бил убит преди доста време. Това означава, че разчита само на собствените си доходи.

— Разгледала си досието й. Колко е печелила преди двайсет години?

— Около трийсет хиляди годишно.

— Колежът и юридическият факултет също струват доста пари, дори и да са теглили кредити. Трябвало е да намери начин да покрива поне част от разноските.

— Ако е получила подкуп заради брат ти, това е станало едва преди две години и нещо — отбеляза Нокс.

— Точно това ме кара да се питам още колко има да връща. Може би нищо?

— В момента живее в къща за един милион долара и кара луксозна кола.

— Колко е сегашната й заплата?

— Предполагам, че някъде около сто хиляди годишно, плюс премии.

— Не се връзва.

— Така е.

— Държавата проверява тези неща, нали?

— Може би не. Спомни си за ЦРУ и Олдридж Еймс. Голяма къща, луксозни лимузини, в пъти над доходите му. — Нокс направи кратка пауза, после добави: — Може би има наследство.

— Забеляза, че в края на срещата ни отправи директни заплахи, нали? Имала оръжие и умеела да го използва. Можеш да влезеш, но не и да излезеш. Според мен се е досетила, че претърсваш дома й, докато аз я задържах в кухнята. Освен това ми се стори прекалено готова за посещения от подобен характер. Сякаш ни очакваше.

— Кълна се, че не съм казала на никого, Пулър!

— Знам, знам. Но ако все пак е била предупредена, същото ще важи и за другия свидетел.

— Още ли държиш да разговаряш с него?

— Да, по дяволите. Може би няма да се окаже толкова подготвен, колкото Ренълдс.

Телефонът му издаде двоен камбанен звън и той отвори имейлите.

— Нещо полезно? — попита Нокс.

— Може би Свещеният граал.

— Какво е?

— Стенограмата на съдебното заседание. Май ще се окаже, че Шиндлър наистина разполага с големи правомощия. Но това не е всичко.

— Какво друго?

— Патологът от Левънуърт. Получил е резултатите от токсикологичния тест на нашия мъртвец.

— И?

— Той е украинец. Или скоро е пребивавал там.

— Мисля, че в Украйна не използват изотопни карти.

— Докторът казва, че сме извадили късмет.

— По какъв начин?

— Човекът е от Чернобил. Ядрената катастрофа, която са преживели преди години, създава абсолютно уникален токсикологичен подпис, дължащ се на замърсяването на водата и въздуха.

— Късмет за нас, но не и за бедните хора, принудени да живеят там. Украинец, значи… Подпомаган от хърватски офицер на име Иво Месич?

— Не е чак толкова невероятно. Украйна беше част от Съветския съюз, а Хърватия — от Югославия, в която също имаше комунистически режим.

— Грозната глава на червеното чудовище се появява отново, а?

— Нима си очаквала, че ще изчезнат в мрака? Особено при сегашния си лидер? Този човек има повече тестостерон от Арнолд Шварценегер в „Терминатор“.

35

Робърт измина разстоянието между Канзас и Мериленд за двайсет и четири часа непрекъснато шофиране, подкрепяйки се с горещо кафе, силна музика и доста кутийки „Ред Бул“.

В момента минаваше покрай Форт Мийд, който приличаше на руска матрьошка — включваше АНС, кибер командването на американската армия и Агенцията за информационни системи на отбраната. Върху площ от близо двайсет квадратни километра бяха разположени повече анализатори и шпионска техника, отколкото на всяко друго място по света.

Ако благодарение на своята роля в спътниковото наблюдение Агенцията за геокосмическо разузнаване беше окото на американската разузнавателна империя, то АНС със сигурност беше ухото, тъй като беше продуцент и главен мениджър на електронното подслушване. А както светът и обикновените американци неотдавна научиха, АНС подслушваше много повече от разговори в чужбина.

Като част от Министерството на отбраната АНС задължително се ръководеше от военнослужещ. Преди да поеме тази длъжност, въпросният офицер автоматично получаваше пагони с четири звезди или адмиралски нашивки. Заместник-директорът винаги беше цивилно лице с техническа специалност.

Робърт знаеше всичко това, защото го бяха подготвяли един ден да оглави АНС. Разбира се, това щеше да стане след дълги години служба и най-малко три звезди на пагона. А можеше и да не се случи въобще. Беше амбициозна цел за един скромен майор, но първата стъпка вече беше направена. За рекордно кратко време беше заслужил първата си звезда, а останалите две най-вероятно щеше да получи някъде около своята петдесетгодишнина.

След присъдата Робърт изгуби не само военното си звание, но и всичко останало, което имаше значение в кариерата му. В момента беше само един избягал затворник с напълно разбит личен и професионален живот.

Но може би и с някакъв шанс за изкупление.

Той огледа оградата на Форт Мийд. В далечината се виждаха множество сателитни чинии, с чиято помощ се събираше информация от дигиталния ефир. Обемът й беше огромен — за шест часа надвишаваше информацията, съдържаща се в Библиотеката на Конгреса. Дори АНС с всичките си ресурси не разполагаше с достатъчно хора за нейния анализ, но това беше слаба утеха за онези, чиито комуникации агенцията улавяше и съответно обработваше.

Робърт беше посещавал Форт Мийд много пъти, но сега това беше невъзможно, без да се изложи на риска да бъде заловен и бързо върнат в затвора. Регистрира се в един мотел наблизо, пренесе сака в стаята си и седна пред малката масичка до стената.

В СТРАТКОМ бяха осъществени промени. През последните две години генерал-майор Мартин Ейбъл — командир по времето на Робърт — беше прибавил още една звезда на пагоните си след изпълнението на поредната важна задача. Преди четири месеца го бяха назначили за директор на Агенцията за национална сигурност — горе-долу по същото време, когато генерал Дофри бе започнал работа в СТРАТКОМ. Не като директор, което също би било възможно, а като заместник на титуляря с две звезди на пагоните.

Сега Мартин Ейбъл беше кралят на АНС — един факт, който му донесе и доста неприятности след разкритията на Едуард Сноудън. Агенцията се беше превърнала в обект на интензивни атаки от страна на медиите, борещи се за абонаменти и рейтинг, а Конгресът правеше отчаяни опити да изглежда така, сякаш върши нещо. Резултатът беше истински бум в теорията на конспирациите.

Може би основателен.

За генерал Ейбъл директорският пост в централата на АНС най-вероятно беше последната спирка. Повечето висши офицери начело на АНС излизаха в запаса веднага след изтичането на мандата им там. Ейбъл беше на шейсет, доста близо до задължителната възраст за пенсиониране. Което при определени обстоятелства би могло и да се отложи.

В момента в американските ВВС имаше трийсет и осем действащи генерали с три звезди. С поемането на АНС Ейбъл автоматично беше получил и четвърта. Такива във ВВС имаше само тринайсет, а общо във всичките родове войски — трийсет и четири. Една доста елитна компания.

Освен това Ейбъл беше оглавил съдебния състав по делото на Робърт. По-рано двамата бяха работили в тясно сътрудничество. Генералът обичаше да има протежета, с които да се пъчи, и не пропускаше да се хвали с постиженията на Робърт. Менторството на талантливи хора помага и на собствената ти кариера, а Ейбъл беше от хората, за които кариерата бе най-важното нещо на света. Поне такъв го помнеше Робърт, а неговите спомени никога не му изневеряваха.

Когато започнаха проблемите му, генералът не го потърси нито веднъж. Робърт не можеше да му се сърди, понеже знаеше какво означава асоциативна вина — нещо, вкоренено дълбоко в армията. Всеки се пази от лайното, защото знае, че ако случайно го настъпи, вонята ще му остане за цял живот.

И така, Дофри бе повишен едновременно с Ейбъл. След което бе умрял, но Ейбъл продължаваше да е жив и здрав и да оглавява разтърсваната от скандали АНС. Основната му задача беше да потушава пожари и да очаква нови. Доста зает човек.

Може би твърде зает, за да си спомня миналото.

Колко ли време бе необходимо за планирането на онова, което се случи във ФВЗ? Вероятно няколко месеца.

А за покриването на нещата по-късно?

Дали Дофри бе участвал в плана? Дали се бе появил в Канзас със задачата истината да остане неразкрита? Или обратно — с намерението да я открие?

По-скоро второто, каза си Робърт. Кой убива съзаклятниците си?

Двама души свидетелстваха на процеса срещу него. Вероятно и те бяха замесени.

Сюзан Ренълдс го обвини за диска в джоба му, надлежно открит от охраната. Но той нямаше представа как се е озовал там. Записаните върху него файлове бяха засекретени, а това означаваше само едно: Робърт Пулър беше откраднал поверителна информация.

Другият свидетел, Найлс Робинсън, обяви, че го е видял в компанията на мъж, който по-късно бил разкрит като агент на иранското правителство. Робърт никога не се беше срещал с подобен човек, но твърдението на Робинсън бе подкрепено от снимки.

Свидетелите и веществените доказателства имаха опустошителен ефект. Въпреки това Робърт продължаваше да вярва, че няма да го осъдят, защото беше невинен. Дълбокото му убеждение, че ще бъде оправдан, не се разклати дори когато в компютъра му се появиха улики за участие в хазартни игри онлайн.

Същевременно той не беше чак толкова наивен, за да вярва, че невинните хора не попадат в затвора. Но когато ставаше въпрос за военен съд, беше напълно убеден, че няма как да се случи. И това продължи почти до края на процеса. В един момент беше решил да даде показания в своя защита, да отхвърли обвиненията и да предложи някои свои теории за това, което се случваше.

След което дойде писмото.

Пъхнато под възглавницата в килията, където очакваше решението на съда. Нямаше представа как се е появило там.

Отвори го и прочете краткото му съдържание. Съобщението беше ясно: Ако предприемеш нещо, за да спасиш себе си, ще пострадат най-близките ти роднини. Те ще бъдат наказани заради теб.

Е, най-близките му роднини бяха само двама. Брат му и баща му.

В първия момент реши да покаже писмото в съда. Може би то щеше да докаже невинността му, макар че най-вероятно щяха да решат, че го е написал сам.

Всъщност той бързо отхвърли подобен вариант и отказа да даде показания. Просто се примири със съдбата си. Осъдиха го, след което беше изпратен във ФВЗ.

Задължителното обжалване беше неуспешно, а той така и не пробва други позволени от закона действия. Примири се, че ще прекара останалата част от дните си в затвора. Един невинен човек, осъден на доживотен затвор. Можеше ли да има по-тежка съдба? Понякога си мислеше, че смъртното наказание със сигурност би спестило голяма част от мъките му.

А сега? След две години в затвора някой беше пожелал смъртта му толкова силно, че му беше изпратил убиец в килията. Но този план се провали. Той успя да се възползва от него и да излезе на свобода.

Сега вече нямаше как да комуникират с него. Не можеха да го заплашват със смъртта на най-близките му.

В крайна сметка Робърт стигна до заключението, че неслучайно е получил този шанс. Дълбоко в съзнанието му се загнезди едно подозрение: след като го обвиняват в измислен шпионаж, значи в СТРАТКОМ се случва истински. Факт, който щеше да причини неизброими вреди на Америка. Ако вече не ги беше причинил.

Същевременно все още нямаше представа защо бяха избрали именно него. Но мозъкът му продължаваше да търси отговор на този въпрос. И той беше сигурен, че ще го открие.

Все пак успя да стигне до едно заключение: беше предпочел близките си пред родината, жертвайки себе си, но сега беше длъжен да предпочете родината си пред всичко останало.

Бяха му свалили униформата, но той нямаше да престъпи клетвата, която бе дал — да защитава докрай интересите на страната си.

Точно това възнамеряваше да направи и в този момент.

Освен това изпитваше непреодолимо желание да накаже мръсниците за това, което бяха извършили.

36

В момента Найлс Робинсън работеше за фирма доставчик на Министерството на отбраната във Феърфакс.

На другата сутрин Пулър и Нокс го посетиха в кабинета му. Той беше чернокож, в средата на четирийсетте, висок и строен, с умни кафяви очи. Отговори с готовност на въпросите им. Работил с Робърт и го смятал за свой приятел, докато не го засякъл в компанията на мъж, който се оказал ирански шпионин.

— Значи в онзи момент не сте знаели, че мъжът е бил шпионин? — попита Пулър.

— Не. Но им направих снимки.

— Защо? — остро вметна Нокс.

— Защото човекът беше от Близкия изток — любезно отвърна Робинсън. — Освен това и двамата се държаха потайно.

— Били са в кола, на оживена улица?

— Да.

— Биха могли да си изберат някое по-уединено място — отбеляза Пулър.

— Беше късно вечерта, по улицата нямаше много хора. Освен това не излязоха от колата.

— А вие случайно ли се озовахте там? — попита Нокс.

— Не, не беше случайно.

— Така ли?

— Както вече казах пред съда, следях Робърт.

— Защо? — попита Пулър.

Робинсън го погледна.

— Защото, ако трябва да бъда честен, вече се съмнявах в него.

— По каква причина?

— В СТРАТКОМ ни учат да сме параноични. И аз бях такъв. Не мога да кажа какво точно предизвика подозренията ми, но ги имах. След което започнах да го следя. При предишните случаи не открих нищо, но този път се усъмних. По тази причина им направих няколко снимки.

— Които предадохте на висшестоящите? — попита Нокс.

— Не веднага, а когато една колежка хвана Робърт да напуска обекта с диск в джоба.

— А защо не го докладвахте веднага? — попита Пулър.

— Защото не знаех, че човекът в колата му е шпионин. Нямах намерение да вдигам излишен шум.

— Но по-късно предадохте снимките — отбеляза Нокс.

— Да. Вкараха ги в една база данни и той изскочи. Опасна личност, много опасна.

— Тоест подозренията ви се потвърдиха?

— За съжаление. Моля да отбележите, че имах великолепно мнение за Робърт. Изключително умен и работлив човек, когото подготвяха за по-големи роли и по-високи постове. На практика генерал Ейбъл го превърна в свой личен проект. Преди да излезе новината, че Робърт е залагал в интернет, аз изобщо не разбирах защо би постъпил така.

— Залаганията бяха мотивът, така ли? — попита Нокс.

— По-скоро милиони мотиви.

Пулър разглеждаше лавицата зад гърба му. На нея имаше снимка, която привлече вниманието му.

— Благодарим ви за помощта — обяви той и му подаде визитката си за в случай, че има да добави нещо.

Робинсън я взе, поколеба се за миг и попита:

— Имате ли представа как е избягал? Лично аз мислех, че ФВЗ е сто процента сигурен.

— Явно и там е имало ахилесова пета — отвърна Пулър.

Върнаха се в колата. Пулър се изтегна на седалката и затвори очи.

— Не забравяй, че в показанията си двамата използват едни и същи думи, Пулър — обади се Нокс.

— Но те са работили заедно. Вероятно са разговаряли, преди да дадат показания.

— Това означава ли, че вече се съмняваш в невинността на брат си?

Той отвори очи.

— Не. Целта му е била да защити мен и баща ни. Истинските предатели са го поставили в безизходно положение.

— Снимките лесно могат да бъдат манипулирани — каза тя. — Добавяне и изтриване на образи, плюс още куп неща.

— Могат, разбира се — каза той. — При това без никакви следи.

— С Робинсън ударихме на камък — рече Нокс. — Вероятно е бил предупреден, че ще го потърсим.

— Не вероятно, а несъмнено. Направих си труда да го проверя, но не открих нищо. Служил е достойно на страната си, а сега прави пари в частния бизнес. Но в този човек имаше нещо, което не видях у Ренълдс.

— Какво?

— Угризения на съвестта.

— Чувства се зле заради брат ти?

— Обърна ли внимание на снимката зад гърба му?

— Коя по-точно? Там имаше няколко.

— На хлапето в болнично легло. С бръсната глава, с прикачени тръбички. Мисля, че детето е негово, някъде към десетгодишно. На друга снимка са двамата, но момчето вече е видимо по-голямо и по-здраво.

— Значи детето му е било болно, най-вероятно от рак.

— Но сега е добре.

— Е, и?

— Робинсън живее скромно, в малка къща. Не показва признаци на забогатяване. Питам се дали здравната му застраховка преди две години е била достатъчна за скъпо лечение, може би и в чужбина. Сигурен съм, че нашата федерална система на здравеопазване не покрива подобни разходи.

— Мислиш, че това може да бъде мотив, за да излъже за брат ти?

— Ти какво би направила, ако гледаш как детето ти умира?

— Ако си прав, тези хора са наистина отвратителни.

— Ще можеш ли да се поразровиш и да провериш?

— Разбира се. А ти какво мислиш да правиш?

— Ще прегледам стенограмите от процеса, а след това ще се опитам да проуча украинската връзка.

— Несъмнено става въпрос за наемник — рече Нокс.

— Но кой го е наел?

— Ако успеем да изясним този въпрос, вероятно ще имаме всички отговори.

37

Ден по-късно Пулър се намираше в един просторен кабинет в бившата сграда на ОКР във Форт Белвоа. Стенограмите от заседанията на военния съд бяха, общо взето, скучни, с малки изключения. Беше ги изчел три пъти, като търсеше изключенията.

Той разтърка очи, допи отдавна изстиналото кафе и погледна към единствения прозорец, зад който тихо се сипеше дъжд. Според метеорологичните прогнози скоро щеше да се разрази буря, настъпваща откъм Атлантическия океан.

Вратата се отвори и Нокс надникна в кабинета.

— Казаха ми, че си тук. Искаш ли компания?

Той кимна и каза:

— Приспа ми се. Дойдох в ранни зори.

Тя държеше бяла торбичка и картонена поставка за чаши с две кафета.

— Наближава обед, но съм готова да се обзаложа, че изобщо не си закусвал.

— Със сигурност ще спечелиш облога.

Нокс му подаде кафето, бръкна в торбичката и остави един сандвич на масата. След това сложи помежду им голяма кутия пържени картофи и се настани насреща му.

— Пържени картофи? — учуди се Пулър. — Очаквах да се появиш с моркови и кофичка обезмаслено кисело мляко.

Тя извади от кутията едно картофче и шумно го схруска.

— Диетата може да се нарушава от време на време, Пулър. Тази сутрин пробягах осем километра, а след това направих пълна тренировка.

— В такъв случай имаш право на цялата кутия — отвърна той и започна да разопакова сандвича си. В следващия миг видя, че е с месо и топено сирене, и се ухили доволно.

— Колко са предсказуеми момчетата — развеселено каза Нокс.

— В някои отношения сигурно е така.

Пулър отхапа от сандвича и отпи глътка горещо кафе.

— Откри ли нещо? — попита тя, оглеждайки внушителния куп листове.

Той избърса устните си със салфетка и придърпа към себе си плътно изписан бележник.

— Шайрин каза, че са му повдигнали обвинение по Член сто и шест.

— Онзи, който автоматично предвижда смъртно наказание.

Той кимна и топна едно картофче в купичката с кетчуп.

— После обаче сто и шести отпада и на негово място се появява обвинението в държавна измяна.

— Това отбелязано ли е в стенограмите?

— Не. Първоначално е само сто и шести, после изчезва.

— Разликата е огромна — отбеляза тя. — Сигурна смърт срещу доживотен затвор.

— Така е. Но ако повдигнем въпроса, отговорът ще бъде само един — в името на националната сигурност.

— Вечното шибано оправдание, когато искат да скрият истината — направи гримаса Нокс.

— Ти би трябвало да знаеш — остро каза той.

— Защо според теб са заменили обвинението с по-леко? — намръщено го изгледа тя. — Възможно ли е брат ти да се е радвал на тайна подкрепа от високо място?

— Не, защото въпреки всичко го осъдиха и го обрекоха да прекара остатъка от живота си в затвора. Що за подкрепа е това?

— Не е точно така, Пулър. В началото са му готвели смъртна присъда, а и престъпленията, в които е обвинен, покриват изцяло тезата за измяна.

— Отговор на този въпрос могат да дадат единствено адвокатът и прокурорът по делото, с които е разговаряла Шайрин.

— Но дали ще пожелаят да се срещнат с нас? Изненадана съм, че са й казали толкова много.

— Тя все пак е военен прокурор, колеги са. Освен това не са й казали всичко. Но ние винаги можем да ги разпитаме в качеството си на следователи по случая с бягството.

— Можем, разбира се. Но те могат да откажат. Тогава ще ги притиснем със съдебна заповед, която адвокатите им със сигурност ще оспорват.

— Всичко това ще отнеме време — поклати глава Пулър. — Много време.

— От личен опит знам, че адвокатите никога не бързат.

— Значи трябва да подходим по свой начин.

— Да поискаме разговор със съдията?

— Съмнявам се, че изобщо ще пожелае да ни види — каза Пулър. — Но дори и да пожелае, няма да ни каже нищо. Съдиите не обичат да говорят за делата, които гледат.

— Такива са и прокурорите, и адвокатите.

— При тях шансовете ни са малко по-големи.

— Окей. Къде се намират въпросните господа?

— Прокурорът живее в Шарлътсвил, Вирджиния, на два часа път от тук. Вече не се занимава с дела, а преподава във факултета по военно право, който се намира там. А адвокатът на брат ми е напуснал ВВС и има частна практика в Северна Каролина.

— Ясно. Разделяме ли се, или действаме в екип?

— Искаш ли да се разделим?

— Не.

— В такъв случай да тръгваме за Шарлътсвил. Откри ли още нещо за Робинсън?

— Предчувствието ти се потвърди. Синът му е бил много болен. Заминали са за Германия с надеждата да се случи чудо и то наистина се е случило.

— А как са платили?

— Част от средствата са били събрани от фондация. Свързах се с хора в Берлин, които са запознати с медицинските процедури. Те твърдят, че разходите най-вероятно са надхвърлили един милион долара. Пари, които не можеш да събереш, като продаваш сладкиши и лимонада с благотворителна цел. А макар и валидна, здравната застраховка на Робинсън изобщо не е покривала лечение от този тип.

— Но никой не е заподозрял нищо?

— Когато става въпрос за болно дете, нещата са доста деликатни. Освен това лечението е било проведено след края на процеса. Може би никой не си е направил труда да събере две и две.

— По-скоро не са искали да съберат две и две. Но ние го направихме, при това доста бързо. Радвам се, че детето се е оправило. Но брат ми е изгубил всичко.

— Да — каза Нокс.

— Жалко, че преди две години никой не се е сетил да се вгледа по-внимателно.

38

Сюзан Ренълдс остави покупките в багажника на колата си и седна зад волана. Пътуването до вкъщи щеше да й отнеме не повече от трийсет минути, тъй като трафикът не беше натоварен. Не след дълго пренесе торбичките до входната врата, остави ги на земята и изключи алармата. Посегна да светне лампата в хола, но непознат мъжки глас я накара да замръзне на място.

— Не мърдай, моля! В главата ти е насочен пистолет.

Ренълдс понечи да се обърне.

— Не го прави! — рязко заповяда гласът.

Тя се подчини.

— Сега тръгни напред, влез в дневната и седни на най-близкия стол пред телевизора.

— Изглежда, добре познаваш къщата ми — спокойно отбеляза Ренълдс, докато крачеше в указаната посока.

После седна на стола и протегна ръка към настолната лампа до себе си.

— Аз ще светна — обади се гласът.

Тя бавно отдръпна ръката си. Човекът зад гърба й включи лампата на най-слабата степен.

— Как влезе тук при пусната аларма? — попита тя.

— Всяка аларма струва толкова, колкото паролата й. А твоята не беше много сложна.

— Тогава защо я включи отново?

— Обратното би означавало да разкрия присъствието си, нали?

Робърт прекоси стаята и се изправи зад нея.

Беше с качулка и скиорска маска. Открити бяха само очите и устните му. Пистолетът му беше насочен право в тила на Ренълдс. В другия край на стаята беше поставил едно огледало, което откри в банята. Беше извърнато така, че да вижда лицето й, докато самият той оставаше извън полезрението й. Това беше направено с цел да наблюдава реакцията й на въпросите.

— Знам, че си въоръжена — каза той. — Бавно извади пистолета, като го държиш за дулото. В противен случай ще чуеш звук, който със сигурност ще бъде последният в живота ти.

Тя извади компактния 9-милиметров ЗИГ и го пусна на килима.

— Изритай го зад себе си.

Ренълдс се подчини. Робърт се наведе и прибра оръжието в джоба си.

— Какво искаш? В кабинета има пари, а кредитните карти са в портмонето ми. Не държа златни кюлчета в къщата си, ако това търсиш.

— Кой ти плати да излъжеш в показанията си? — попита Робърт. Тя замръзна на мястото си и той добави: — Мислех, че по-рано ще разпознаеш гласа ми, Сюзан.

— Оттогава все пак минаха две години.

— Повече от две. Но аз все още помня твоя глас.

— През последните две години се занимавах с много по-важни неща от теб.

— Аз пък имах предостатъчно време за размисъл.

— И до какво заключение стигна, Робърт?

— Че са те компенсирали много добре, ако съдим по тази къща и по колата, с която пристигна. Армията не плаща чак толкова много на човек с твоето положение.

— Инвестирах разумно, а и имах малко готови пари. Всичко е на светло, проверено до последния цент.

— Много добре знаеш, че невинаги е така. В днешно време проверките не са както преди. Но не съм тук, за да обсъждам финансовото ти състояние, а за да разбера кой ти плати.

— Никой не ми е плащал. Просто видях как открадна класифицирана информация от СТРАТКОМ, а впоследствие дискът се оказа в джоба ти. От това по-сигурно доказателство, здраве му кажи.

— Точно това е причината да го пъхнеш незабелязано в джоба ми, а след това да задействаш противопожарната аларма и да накараш охраната да ме претърси.

— А, значи грешката е била моя! Имаш ли представа колко хора те преследват? Убил си човек, за да избягаш от затвора! Преди, по неизвестни за мен причини, успя да отървеш смъртната присъда, но този път със сигурност ще я получиш! Знаеш ли, че брат ти идва тук да ме разпитва? Дори той те смята за виновен!

— Значи няма да ми кажеш кой те нае, така ли?

— Никой не ме е наел! Май имаш халюцинации от престоя си в затвора. А на всичкото отгоре вече си и убиец. Надявам се Бог да е милостив към теб, когато ти забият иглата, Робърт.

— Бог със сигурност ще е милостив, но не към мен, защото аз не се нуждая от милост.

— Ами Найлс Робинсън? Да чуем какви ще ги увърташ за него.

— Няма нищо за увъртане. Той излъга, също като теб. Двамата сте купени от едни и същи хора.

— Явно няма да стигнем доникъде.

— Я кажи как стана така, че изведнъж се озова в Центъра за контрол на ОМУ? — попита Робърт.

— Откъде знаеш това?

— Стига, Сюзан! Не обиждай интелигентността ми.

— Отидох там, защото ми предложиха. Доволен ли си?

Той се взря в огледалото, но не видя нищо впечатляващо.

Лицето й беше спокойно, а ръцете й лежаха неподвижно в скута.

— Доста необичаен пост за човек като теб. Преди време действително инспектираше ядрените оръжия, но след това използваше таланта си в съвсем друга област.

— Това си е моя работа.

— Която в някои отношения е доста показателна.

Физиономията й в огледалото видимо се промени.

— За да работиш в областта на оръжията за масово унищожение, най-напред трябва да знаеш къде се намират те. Затова ли работиш там, Сюзан?

— Придобих опит с ОМУ още от времето на преговорите за споразумението СТАРТ — отсече тя. — А сега ще бъдеш ли така добър да си тръгнеш, преди да съм извикала полицията?

— Ще стигна до истината по един или друг начин — изръмжа той.

— И мен ли ще убиеш? Като онзи нещастник във ФВЗ?

— Той беше изпратен да ме ликвидира. Не съм сигурен дали са те запознали с тази част от плана.

— Оставям те да разясниш тези оплетени теории на военната полиция.

— Ако ми сътрудничиш, ще ти съдействам за извънсъдебно споразумение. Едва ли искаш да прекараш останалата част от живота си в затвора. Ще бъде отлична сделка за теб.

— За какъв затвор говориш? Ти си този, който ще иде там. Отново. Този път най-вероятно със смъртна присъда.

Иглата прониза тила й. Тя изпищя и се хвана за убоденото място миг след като Робърт извади спринцовката, която изтрака на масичката.

Ренълдс понечи да се извърне и ударникът на пистолета му рязко изщрака.

— Не го прави!

— Какво ми инжектира? — изкрещя тя.

— Едно мое изобретение. Сърцето ти всеки момент ще излезе от ритъм.

— Отровил си ме! Мръсно копеле, отровил си ме!

— Спокойно, противоотровата е у мен. Ще я получиш в момента, в който отговориш на въпросите ми.

— Не ти вярвам!

— Ще се наложи, защото не виждам друг изход за теб.

— Ще те убия! — извика тя и направи опит да стане, но Робърт натисна рамото й. Тя бързо прекрати съпротивата, понеже той беше много по-силен.

— Трябва да те предупредя, че подобни физически усилия ускоряват процеса на отравяне. Тогава и противоотровата няма да ти помогне. Бих добавил, че смъртта ти съвсем няма да бъде безболезнена.

Ренълдс моментално престана да се движи.

— Така те искам — каза той. — А сега се опитай да дишаш нормално. Дълбоки и бавни вдишвания като при йога. Дълбоки и бавни. — Изчака я да последва съвета му и добави: — Така вече е по-добре. — Времето за истинския разпит беше настъпило. — Кой те нае?

— С колко време разполагам, преди противоотровата да стане безполезна?

— Пет минути, а може би и по-малко при ускорен пулс. Тогава отровата нахлува в кръвоносната ти система по-бързо от оптималното.

— В това няма нищо оптимално — озъби се тя.

— Успокой се, Сюзан. Опитай се да нормализираш пулса си и отговори на въпросите ми. Кой ти възложи мисията да ме натопиш?

— С каква отрова ме инжектира? — изсъска тя.

— С органофосфат — невропаралитичен агент.

— По дяволите! А противоотровата?

— Пралидоксим хлорид. В комбинация с малко атропин за по-ефикасно действие. За всеки случай съм добавил и пилокарпин, който да балансира атропина.

— Значи имаш атропин, така ли? — попита Ренълдс, започнала да диша значително по-спокойно.

— Да — каза Робърт. — Кръстен на Атропа, една от трите мойри в древногръцката митология. Тя решавала кой как да умре. Доста подходящо за нашия случай, не мислиш ли? В крайна сметка ти си разчитала да бъда умъртвен с отровна инжекция заради твоето престъпление, а сега аз ти връщам жеста. Времето тече, затова ще повторя въпроса си: кой те нае?

— Не знам — остро отвърна тя.

— Грешен отговор — рече той.

— Казвам ти, че не знам! Инструкциите дойдоха на личния ми имейл чрез сложен секретен код.

— И ти извърши престъпление заради един имейл?

— Освен това се срещнах с един човек.

— Име?

— Той не беше от хората, които раздават визитки.

— Е, все пак разбрах, че е бил мъж — каза Робърт. — За кого работеше той?

— Не за САЩ.

— А за кого?

Тя вдигна вежди и леко разтърка нос.

— За Русия.

— Ясно — каза той. — Какво точно те убеди да направите?

— Това, за което те натопихме. Да осигурим таен достъп до системите.

— Но след като ме натопихте, е била извършена проверка. Защо да привличат вниманието върху непозволения достъп до системите?

— Те са проверили твоите начини за достъп, а не на някой друг.

— Значи ме хвърли на вълците, за да отървеш собствената си кожа?

— Нещо такова.

— А тайният достъп все още ли е актуален?

— Предполагам.

— И те го използват?

— Съмнявам се, че ще плащат за нещо, което не използват.

— Същевременно ти получаваш служба в Центъра — каза Робърт. — Интересно.

— Това няма нищо общо. Руснаците разполагат със свои ОМУ, едва ли им трябват чужди.

— Това е валидно само ако ти повярвам, че са замесени руснаците. Но аз не ти вярвам.

— Ти ме отрови. Мислиш ли, че ще лъжа?

— Мисля, разбира се. Защото си лъжкиня.

— Нямаш шанс, Пулър. Никакъв. Ще умреш.

— Руснаците са най-удобни за подобни обвинения. Като ги посочваш за свой източник, не проявяваш никакво творчество. Лично аз очаквах да се представиш по-добре.

— Колко време ми остава? Дай ми проклетата противоотрова!

— Найлс Робинсън заявява, че ме е видял в компанията на ирански агент — продължи Робърт, без да й обръща внимание. — И в неговия случай е същото — той едва ли би изрекъл тези думи, ако Иран действително е замесен. Следователно спокойно можем да извадим от уравнението тази държава. В момента разсъждавам на глас. А ти можеш да ми предложиш истинския отговор, когато ти е удобно. — Ръката му потъна в джоба на панталона.

— Гаден мръсник! Нямаш никакъв атропин!

Иглата на следващата спринцовка потъна в тила й, буталото бавно започна да се спуска. След няколко секунди тя клюмна на стола си, приспана от силния седатив. А „отровата“ беше най-обикновен физиологичен разтвор.

Вече беше претърсил къщата и беше открил сейфа с оръжейната колекция. Тук Ренълдс беше допуснала елементарна грешка — използваше същия код като този на охранителната система. Той бе стигнал до заключението, че е въоръжена, защото един пистолет липсваше от кутията си. Освен това засне с телефона си всички документи, които изглеждаха обещаващи. След което хакна лаптопа й и прехвърли файловете на флашката си.

Излезе от къщата, смъкна маската си и се отправи към пикапа, паркиран до отсрещния тротоар. Тръгна и се замисли за случилото се. Посещението му имаше и плюсове, и минуси. Признанието, че Ренълдс го е натопила, беше най-важният плюс. Освен това му беше дала и няколко важни улики, водещи към истината. Минусите, от своя страна, също бяха очевидни. Тя несъмнено щеше да съобщи на когото трябва както за появата му в дома й, така и за заплахите, които й беше отправил. А това щеше да ги предупреди, че се намира в района, и вече едва ли някой щеше да се съмнява, че е виновен. Не че преди това се бяха съмнявали.

Заключението му беше, че акцията все пак си струваше. За пръв път от началото на цялата бъркотия Робърт изпита чувството, че се приближава към истината.

39

Пулър и Нокс слязоха от колата в момента, в който Дъг Флетчър излизаше от сградата на Факултета по военно право към Университета на Вирджиния. Човекът наближаваше петдесет, беше слаб, с ниско подстригана коса, вероятно както по време на военната му служба, макар че сега бе доста побеляла. Имаше остра брадичка и проницателни сини очи, с които печелеше доверието на съдиите и заседателите.

Когато Пулър и Нокс му се представиха и показаха служебните си карти, Флетчър не изглеждаше изненадан от появата им.

— С какво мога да ви помогна?

Гласът му беше тих, но твърд и леко гърлен.

Изслуша обясненията на Пулър и кимна.

— Чух за това бягство, разбира се. — Огледа се за миг, после предложи: — Имам кабинет във факултета. В него можем да поговорим на спокойствие.

След пет минути бяха там. Флетчър затвори вратата. Помещението беше малко, с едно бюро, върху което имаше компютър. Рафтовете покрай стените бяха пълни с прашни томове и купчини правни списания.

Флетчър седна зад бюрото, а Нокс и Пулър — насреща му.

— Научихме, че сте имали известни съмнения относно вината на Робърт — започна Пулър.

— И не бях единственият — каза Флетчър. — Беше твърде умен, че да позволи да бъде видян да прибира някакъв диск, а след това да го намерят у него.

— А срещата с иранския шпионин? — попита Нокс.

— Тези показания му навредиха много. На всичкото отгоре свидетелят вдъхваше доверие, тъй като никога не беше имал търкания с Пулър. Тоест какви биха били мотивите му да излъже?

— Ами например тежко болно дете, нуждаещо от експериментално лечение, което не се покрива от здравната застраховка на баща му.

— Какво?! — приведе се над бюрото Флетчър.

— Синът на Робинсън е страдал от рядка форма на левкемия — поясни Нокс. — Експерименталното лечение е струвало седемцифрена сума и се е предлагало в друга страна. Преди Робърт да бъде осъден, детето е умирало. А след като той влиза в затвора, Робинсън изведнъж получава шанс да лекува сина си. Но не безплатно.

— Как научихте всичко това? — попита Флетчър.

— Партньорът ми обърна внимание на две снимки на момчето, намиращи се в кабинета на Робинсън — отвърна Нокс. — Едната беше на умиращо дете, а другата — на същото дете, но вече по-голямо и очевидно здраво.

— Решихме да проверим и някои неща излязоха наяве — добави Пулър.

— Нямаше ли друго обяснение? Дарения, безплатно лечение?

— Не, лечението е било платено. Над един милион долара, преведени по сметката на клиниката два месеца след като Робърт влиза в затвора.

— По дяволите! Значи Робинсън е бил купен!

— Също и Ренълдс. Имам достатъчно опит в разпитите на четири очи, за да усетя кога ме лъжат. Тя определено лъжеше.

— А мотивите? Пак ли пари?

— Да. Съпругът й е бил убит преди близо двайсет години и тя е останала сама с две малки деца. Но в момента живее в къща за един милион, въпреки че е на държавна заплата.

— И никой не е открил това по-рано, така ли?

— Случило се е след процеса. Детето на Робинсън е на смъртно легло. Сюзан Ренълдс е бедна. Кой ще тръгне да ги проверява след това? Вие не го направихте, нали?

— Не. Бях изключително зает. Нямах време да се обърна назад след произнасянето на присъдата. — След кратка пауза Флетчър добави: — А и това не беше моя работа.

— Но сега трябва да знаем истината, защото Робърт е там, някъде навън.

— Не беше ли убил някакъв човек, за да се измъкне? — попита Флетчър. — Чух нещо такова.

— Това е само теория — отвърна Пулър. — Нещата може да се окажат доста по-сложни.

— Вие сте били скептичен към еднаквите думи в показанията на свидетелите — каза Нокс. — Защо не проверихте този въпрос?

— Пак ще повторя — това не беше моя работа. Казах го открито на защитата, въпреки че не бях длъжен да го правя. А другите доказателства бяха непоклатими. Онлайн хазарт, дългове. Всичко беше налице: средство, мотив и възможност. Класически случай.

— Но мотивацията би могла да е изфабрикувана предвид факта, че компютърът му е бил хакнат — отбеляза Пулър.

— Чак сега виждам това.

— Всъщност кога точно беше оттеглено обвинението, предвиждащо смъртно наказание?

Въпросът предизвика остър поглед от страна на Флетчър.

— Знаем, че обвинението е било променено — поясни Пулър. — От шпионаж, който неминуемо се наказва със смъртна присъда, ако е осъществен по време на война, на държавна измяна. Как стана това? — Той се приведе напред. — Защото в стенограмите от процеса, които прегледах, открих внесено от вас искане за промяна на обвиненията срещу Робърт Пулър. От вас, а не от защитата.

Флетчър скръсти ръце пред гърдите си и потъна в размисъл.

— Указанията дойдоха отгоре.

— От колко високо?

— Доста над мен. Честно казано, тази нагласа се появи извън военната прокуратура. Дори извън ВВС.

— Как е възможно това? — учуди се Пулър. — Робърт служеше именно във ВВС, които би трябвало да имат юрисдикция над него и цялото дело.

— Тук сте абсолютно прав. Но ако трябва да бъда откровен, това се случи, защото баща му е легендарен генерал от СВ. Явно Министерството на отбраната е решило, че не бива синът на такъв герой да бъде осъден на смърт.

Пулър се облегна назад. Това изобщо не му беше хрумвало.

— Разбира се, той е и ваш баща — погледна го изпитателно Флетчър.

— Направихте връзката заради фамилните ни имена, така ли?

— Не, знаех го предварително. Когато повдигаш сериозни обвинения срещу някого, трябва да проучиш и семейството му. Знам всичко за вас. И съм страшно учуден, че са ви възложили да разследвате бягството на брат си.

— Не сте единственият — каза Пулър. — Значи мислите, че всичко е заради баща ни?

— И заради писмото, което беше написал.

Пулър сякаш блокира. Нокс го погледна, оцени състоянието му и побърза да се намеси:

— Какво писмо?

— От генерал Пулър, който молеше синът му да не бъде обвинен в шпионаж. Беше доста трогателно.

— Кога беше внесено то?

— В самото начало на процеса. Съдията прие моето искане, а защитата, естествено, не възрази.

— Но го нямаше в материалите по делото — обади се Пулър, най-после успял да си възвърне своето дар слово.

— Не съм изненадан. Технически погледнато, то не беше част от официалните документи.

— Спомняте ли си какво още пишеше? — попита Пулър.

— Всъщност направих копие. Ако ми дадете имейла си, ще го сканирам и ще ви го изпратя.

— Ще ви бъда много благодарен — отвърна Пулър и му подаде визитката си.

— Какво друго мога да направя за вас?

— Ако възникне нещо, ще ви се обадим.

Тръгнаха си, оставяйки Флетчър в мрачно настроение.

— Не си знаел за писмото на баща си, нали? — попита по пътя Нокс.

— По това време той вече беше във военната болница. Не допусках, че е в състояние да изпише дори собственото си име.

— Явно е намерил сили да помогне на сина си, чийто живот е бил под заплаха.

— Аз пък мислех, че изобщо не му пука какво ще се случи с Боби.

— Може би не е искал да разкрива чувствата си пред теб. Някои мъже имат подобни проблеми.

— Доколкото знам, баща ми никога не е имал чувства — каза хапливо Пулър.

40

Следващата им спирка беше Шарлът, Северна Каролина. Стигнаха за четири часа, защото Пулър караше с висока скорост почти през цялото време. Той обичаше да шофира, тъй като това му позволяваше да мисли. А в момента имаше куп неща, заслужаващи обмисляне — най-вече писмото, което баща му беше написал в опит да спаси първородния си син от смъртно наказание.

— Нямам дори един цент кеш, но съм готова да заложа сериозни пари, за да разбера какво има в главата ти.

Той се извърна към нея и видя, че го гледа разтревожено.

— Мислех си за баща ми.

— И защо е написал писмото?

— Струва ми се невъзможно.

— Помня думите ти отпреди малко, но съм убедена, че баща ти все пак има чувства — рече тя.

— При едно от посещенията ми в болницата се разкрещя. Дори не мога да повторя клетвите и ругатните, с които обсипа брат ми.

— Но сега, когато вече знаем мотивите на брат ти за отказа му от защита, може би някой ден все пак ще получиш шанс да му обясниш, че Робърт е невинен.

— Бих искал самият Боби да го направи.

— Надявам се, че ще има тази възможност — промълви Нокс и докосна рамото му.

— Ще питам адвоката защо не е развил тази теза — отсече Пулър. — Защо не е имало разследване, като са разбрали, че Боби е бил заплашен?

— Според Шайрин Кърк единствените доказателства са били показанията на брат ти. Той обаче не е позволил на адвоката си да ги използва, за да предпази теб и баща ви.

— И е допуснал един невинен човек да влезе в затвора?

— Адвокатът е изградил защитата си върху това, с което е разполагал. А Робърт е бил изпратен в затвора от съдебния състав.

— Знаеш, че нещата не са толкова прости — поклати глава Пулър.

— Знам само, че ни трябват повече доказателства от тези, които имаме в момента.

— Макри е била подкупена, а Сюзан Ренълдс и Найлс Робинсън лъжат.

— Наистина е така. Но дали можем да убедим другите? Включително и с финансовите доказателства, които събрахме? И нещо по-важно — ще успеем ли да ги свържем с делото срещу брат ти? Защото хората вече знаят, че той е избягал от затвора, оставяйки след себе си труп. Повечето от тях изобщо не си задават въпроса дали този човек е трябвало да бъде там или не. За тях е важно, че брат ти е убиец. Каквато и да е истината, тя със сигурност е сложна, а нашето удавено от информация общество не обича сложните казуси. Защото обратното би означавало, че трябва да се концентрира за повече от пет секунди, което е непосилно за много хора.

— Излиза, че всичко, което правим, е безполезно.

— Не, естествено. Но искам да разбереш, че това, с което разполагаме, не е достатъчно. Самата аз все още не виждам светлина в тунела, а вероятно и ти. Така че трябва да упорстваме.

— Цял живот само това правя, Нокс.

Нокс беше успяла да издейства командировъчни, които покриваха престоя им в „Риц-Карлтън“ в центъра на Шарлът — разбира се, ползваха намаление, което би възпряло счетоводителите в Министерството на отбраната да си прережат вените. Получиха стаи на един и същ етаж, разделени от асансьорната шахта. Уговориха си среща във фоайето след трийсет минути.

Пулър взе бърз душ и облече чистите дрехи, които измъкна от сака си. После проведе няколко телефонни разговора, включително и с военната болница.

— Спокоен е — беше отговорът на въпроса как е баща му. Това означаваше, че старецът не крещи на никого, поне за момента.

Остави съобщение на гласовата поща на Шайрин, описвайки накратко къде се намират и какво са открили. Даваше си сметка, че съвсем скоро трябва да докладва на генерал Райнхарт и на партньора му от СНС Шиндлър. Все още не беше решил каква информация може да сподели с тях.

Погледна часовника си и побърза да излезе. Нокс вече го чакаше пред асансьора. Беше с кремава пола, изумруденозелена блуза и отворени обувки на висок ток, разкриващи розовия лак на пръстите й. Кестенявата й коса контрастираше на зелената материя и беше прибрана на кок. Държеше чанта-плик, а на раменете й небрежно бе наметнат шал. Пулър усети парфюма й и изведнъж се почувства леко замаян.

— В сравнение с теб съм доста зле облечен — обяви той, оглеждайки панталона си, трикотажната риза и старото кадифено сако.

— Добре си — каза тя.

— Къде ще вечеряме? — попита той, когато слязоха във фоайето. — Не познавам града добре.

— Запазила съм маса в едно заведение наблизо. Да отидем пеша.

— Можеш ли да ходиш с тези обувки? — попита той.

— Умея да пазя равновесие — усмихна се Нокс.

— Въоръжена ли си?

Тя кимна.

— Компактно оръжие с достатъчно мощ. Обикновено го използвам като резерва.

Беше топла и ясна вечер. Разходката им продължи не повече от двеста метра. В този късен час ресторантът се оказа доста пълен. Главно с добре облечени двайсет и няколко годишни младежи, които приличаха на адвокати, банкери, технократи и представители на други престижни професии. Пулър разгледа цените в менюто и й хвърли въпросителен поглед.

— Моите дневни доста се разминават с това тук — рече той.

— Спокойно, аз плащам.

Разделиха си бутилка вино, Пулър яде стек от говеждо, а Нокс — сьомга, печена на кедрова дъска. Накрая си поръчаха морковена торта и кафе.

Напуснаха заведението последни.

По обратния път Нокс го хвана под ръка и леко се облегна на рамото му. Той възприе това единствено като нужда от опора. Наведе се да срещне погледа й.

— Високите токчета не бяха добра идея — призна тя.

— Но много ти отиват. Също както и облеклото.

— Не бях сигурна, че си обърнал внимание.

— Обърнах внимание и на нещо друго — каза той. — На четиримата мъже, които ни следят. Двама на другия тротоар и двама зад нас.

— Заинтригували сме ги, така ли? — попита Нокс, без да извръща глава.

— Чакаха ни пред ресторанта, после се разделиха по двойки и ни последваха. Засега поддържат дистанция и не проявяват желание да се приближават.

— Но ни предстои да прекосим един доста пуст район. А в този час сме единствените хора, които все още се мотаят навън.

— Да свърнем вляво по следващата улица и да видим какво ще се случи.

Направиха го. Пулър не пропусна да види как Нокс отваря чантичката си, измъква пистолета и го стиска в ръка.

— Чувам стъпки — обяви тя.

— Виждаш ли онзи контейнер?

— Да.

— Като стигнем при него, ще изиграем малка любовна сцена.

— Добре, но после какво?

— Те ни превъзхождат в жива сила, затова се надявам да свалят гарда, дори и само за миг.

Продължиха с бавна крачка напред и скоро спряха до контейнера. Пулър се обърна към нея, отмести кичур коса от очите й, прегърна я през кръста и се наведе да я целуне. В момента, който устните им се докоснаха, в главата му нямаше романтични мисли. Може би защото беше зает да брои стъпките. Лявата му ръка беше около талията на Нокс, но дясната вече стискаше пистолета.

Докосна с устни шията й и прошепна:

— Три-две-едно…

Последва светкавично завъртане и пистолетите им се насочиха към четиримата, които се бяха приближили на два-три метра от тях. От смаяните им физиономии личеше, че са хванати абсолютно неподготвени.

— Оръжието на земята! — заповяда Пулър. — Веднага!

Единият от непознатите пренебрегна заповедта, насочи пистолета си и стреля. Куршумът издрънча в контейнера зад гърба на Пулър. В същия момент и Нокс стреля и мъжът рухна на асфалта. Останалите трима започнаха да се оттеглят с безразборна стрелба. Пулър отвърна на огъня.

— Давай, гони ги! — изкрещя Нокс. — Покривам ти гърба!

Пулър хукна след непознатите. Нокс провери падналия, огледа се назад, а след това си събу обувките и се затича след Пулър.

Тримата мъже стигнаха до пряката. Пулър чу боботенето на автомобилен двигател, което бързо се приближаваше.

Той увеличи скоростта, но беше принуден да се скрие зад някакви кофи за боклук, тъй като един от мъжете се обърна и откри огън по него. Когато най-после се добра до пряката, големият джип вече завиваше в следващата.

Нокс запъхтяно спря до него.

— Нещо? — попита без дъх тя.

— Избягаха — поклати глава той. — Не успях да видя номера.

— Да проверим мъртвеца при контейнера. Може би има някакви документи.

Но мъртвец нямаше. Имаше кръв, но не и труп.

Набързо претърсиха околността, но от ранения нямаше дори следа.

— Сигурна съм, че го улучих в гърдите — прошепна объркано Нокс.

— Може би са носили бронежилетки.

— Не мога да кажа. Беше прекалено тъмно. Но кръвта доказва, че съм го улучила. — После изведнъж се плесна по челото. — Заслужавам си го. Трябваше да се прицеля в главата.

Пулър се обади в полицията и обясни случая. Веднага след това звънна и на началника си в ОКР. Ченгетата се появиха след броени минути. След тях дойдоха и екип криминалисти. Последни пристигнаха двама агенти от ОКР със седалище Форт Браг във Файетвил. Не изглеждаха никак доволни, че им се е наложило да шофират до тук по тъмно. Зададоха си въпросите и огледаха местопрестъплението — дотолкова, доколкото имаше такова.

После единият попита Пулър знае ли защо са ги взели на мушка. Пулър отговори, че в момента двамата с Нокс провеждат секретно разследване.

— Е, в такъв случай късмет — каза агентът и си тръгна в компанията на партньора си.

След като в участъка отговориха на безброй въпроси на местните ченгета, прегледаха каталозите с лица на криминално проявени и дадоха официални показания, Пулър и Нокс се прибраха в хотела едва в три часа сутринта.

— Успя ли да докладваш на началството? — попита в асансьора Пулър.

Нокс кимна.

— А ти?

— Моите не бяха щастливи, но какво съм виновен, че някакви се опитаха да ни убият.

Преди да излязат от асансьора, Нокс се наведе и събу обувките си. В коридора се облегна на стената и започна да разтрива единия си крак.

— Вечерта нямаше нищо общо с онова, което планирах — мрачно каза тя.

— И аз мисля така.

— Кои бяха тези според теб?

— Може би същите, които ме нападнаха в Левънуърт.

— Разпозна ли някого?

— Онези в Канзас носеха скиорски маски.

— Възможно ли е да са ни проследили до тук?

— Възможно е — каза той.

Тя го погледна.

— Уморен ли си?

— Не особено. Вероятно е от адреналина, след като за малко не ме убиха.

— Хотелът предлага денонощен румсървис. Искаш ли да си поръчаме вино и някакви закуски? Изведнъж усетих, че умирам от глад.

Поръчаха от нейната стая. Двайсет минути по-късно Нокс напълни чашите с вино и подаде на Пулър чиния със солени бисквити, хапки, сирена, плодове и ядки. След това седнаха от двете страни на масичката, която беше докарал сервитьорът.

— Някой наистина се е уплашил, че може би ще стигнем до истината — каза тя и отпи глътка вино.

— От опит знам, че това се случва често — отвърна той. — Много хора лъжат.

— А често ли се опитват да те убият според опита ти?

— По-често, отколкото би ми се искало.

В стаята настъпи тишина.

— Ти си много странен човек — каза най-сетне тя.

— Така ли мислиш? — попита той, след като преглътна хапка сирене. — Винаги съм се смятал за прям и открит.

— Това никой не може да го оспори. Ти държиш на правилните неща, така че си предвидим. Не те интересуват нито славата, нито медалите. Правиш всичко възможно да си свършиш работата.

— Къде точно започва странното?

— Все още се опитвам да разбера. В момента е само предчувствие. — Тя се надигна и добави: — Мисля, че и двамата се нуждаем от сън.

Пулър стана и тръгна към вратата. На прага спря и се обърна.

— Там, в онази улица…

— Да? — погледна го тя.

— Ти си добър стрелец. И освен това си бърза.

— Винаги съм била такава. Винаги. Така предпочитам да изживея живота си — на бързи обороти. — Тя хвърли кос поглед към леглото и каза: — И двамата се нуждаем от сън. Утре ни чака много работа. — Очите им се срещнаха за миг. — Лека нощ, Пулър.

Стори му се, че го гледа с жаден поглед. Вероятно и той я гледаше така.

Тя влезе в банята и затвори вратата след себе си.

Пулър остана още няколко секунди на мястото си, опитвайки се да осмисли това, което току-що се беше случило.

Прибра се в стаята си, съблече се и легна. Вътрешният му часовник беше сериозно повреден. Сърцето му продължаваше да бие ускорено. Нокс безспорно бе сложна личност. В един момент абсолютен професионалист, но в следващия изпращаше странни сигнали. Това вероятно се дължеше на факта, че като шпионин често й се беше налагало да използва всичките си предимства, включително сексапила си. Тя беше много, много… привлекателна. Вдиша дълбоко и се запита дали един студен душ няма да му помогне.

Телефонът му иззвъня. Той изруга под нос и посегна към него. Винаги го поглеждаше, включително и когато нямаше намерение да отговори. Може би беше Нокс, която…

Беше есемес. Той го отвори.

После рязко седна. Не беше от Нокс, но се отнасяше за нея.

Номерът на изпращача беше непознат.

Той го набра. Веднъж, после втори път. Никой не отговори.

Отново отвори есемеса. Беше кратък и ясен.

Не се доверявай на Вероника Нокс, Пулър! Тя не е такава, каквато изглежда.

41

Найлс Робинсън излезе по-рано от работа, за да отиде на футболния мач на дванайсетгодишния си син. За последните две години момчето се беше превърнало в здрав и силен спортист, който с лекота понасяше тежките физически натоварвания. Робинсън никога не забравяше, че това се дължи на истинско чудо.

Край терена се бяха събрали групичка родители. Денят беше топъл и момчетата вече се потяха от загрявката. Синът му играеше централен полузащитник — вероятно защото тичаше по-бързо от съотборниците си и беше много издръжлив.

Момчето профуча покрай него, подгонило топката, и Робинсън невярващо поклати глава. Минута по-късно топката се оказа в мрежата. Отборът му поведе и нямаше никакво намерение да изпуска предимството си. След края на мача Робинсън поздрави сина си и пое обратно към работното си място. Момчето щеше да се прибере у дома с колата на приятел.

На паркинга към него се приближи висок мъж с качулка на главата. Робинсън го забеляза едва когато се изправи пред него.

— Какво желаете? — попита той.

Преди мъжът да отговори, от паркираните наблизо коли изскочиха четирима мъже, които светкавично ги обградиха. Непознатият беше повален на земята, а ръцете му бяха извити назад и оковани в белезници.

Робинсън се втренчи в него и каза:

— Това не е Робърт.

Мъжът с качулката беше по-млад, с изцапано лице.

— Не ме докосвайте! — изкрещя той. — Нищо не съм направил! Махнете тези белезници!

Един от мъжете го притисна в страничната врата на вана на Робинсън и изкрещя:

— Защо се приближи към този човек?

— Това престъпление ли е?

— Може и да бъде.

— Платиха ми.

— Кой ти плати? Къде е?

— Най-обикновен човек. Даде ми двайсетачка, за да се появя тук след края на мача.

— Как изглеждаше?

— Беше висок колкото мен, но не видях лицето му.

— Защо е избрал точно теб?

— Откъде да знам, по дяволите?

— Често ли се навърташ наоколо?

— Да. Обикалям кошчетата за смет. Хлапетата имат навик да изхвърлят почти пълни бутилки, а майките правят същото със сандвичите, които носят. Истински рог на изобилието, човече.

— Бездомник ли си?

— Не бе, току-що кацнах с частния си самолет, за да се поровя в боклуците.

— Кога дойде при теб онзи човек?

— Преди около час.

— Къде?

— В другия край на парка, при баскетболните кортове.

Мъжът го пусна и се обърна към Робинсън.

— Извъртя ни номер с тоя идиот!

— Нали ви казах, че е умен.

Мъжът се обърна към колегите си.

— Приберете го и вижте какво още можете да изтръгнете от него.

Качиха бездомника в джип, който потегли бързо.

Мъжът погледна Робинсън и каза:

— Ако осъществи контакт с теб, веднага ни се обаждаш, ясно?

Робинсън кимна, качи се в колата си и побърза да изчезне. Едва когато се погледна в огледалото, забеляза, че се поти. По пътя реши, че няма смисъл да се връща на работа, и се прибра у дома. Извини се с имейл на началника си, излезе на верандата и се замисли. В главата му се въртяха апокалиптични сценарии.

Личният му джиесем издаде тихо пиукане. Той с изненада установи, че го е очаквал.

Погледна дисплея.

Извинявай за представлението в парка, но трябваше да разкарам доберманите.

Секунда по-късно се появи ново съобщение.

Радвам се, че Иън е добре. Надявам се, че това ще ти напомни за вредите, които ми нанесоха твоите показания. И тези на Сюзан. Трябва да се срещнем.

За известно време Робинсън остана неподвижен, загледан в текста на малкия екран. После написа кратък отговор.

По какъв начин? Те са навсякъде.

Полученото съобщение за пореден път го увери, че Робърт Пулър е много умен човек.

В този час на Юниън Стейшън беше изключително оживено. Робинсън паркира на горното ниво и взе ескалатора за пероните.

Слезе и се насочи към телефонните кабини в дъното на терминала. Там беше спокойно, тъй като днес почти никой не използваше тези безнадеждно остарели средства за комуникация.

Насреща му се виждаше високо покрито скеле, издигнато за ремонт на тавана.

Робинсън седна близо до телефона, който се намираше най-далече от вратата. Малко по-късно въпросният телефон иззвъня и той вдигна слушалката.

— Изглеждаш добре, Найлс. Както винаги стегнат и строен.

Робинсън не си направи труда да се огледа. Съмняваше се, че ще успее да види човека, с когото разговаряше.

— Как успя да се измъкнеш от ФВЗ, Боби?

— Нищо планирано. Просто се възползвах от един шанс.

— Брат ти дойде да ме види.

— Не се съмнявам.

— Не мисля, че ми повярва.

— Той много трудно може да бъде излъган.

— Знам, че си ходил при Сюзан. Тя твърди, че си се опитал да я убиеш, но си избягал в момента, в който е насочила пистолета си в теб.

— О, сигурен съм, че е казала нещо подобно. Не се случи точно така, но Сюзан си е такава.

— Торба с лъжи.

— Ти го казваш, но това определение ми харесва.

— Съжалявам, Боби. Не исках да го направя, но те ме притиснаха в ъгъла. Нямаше друг изход, а Иън щеше да… — Изречението остана недовършено.

— Не искам да те съдя, Найлс — отвърна Пулър. — При тези обстоятелства вероятно и аз бих направил същото. Но сега трябва да оправим нещата.

— Как?

— За начало трябва да ми кажеш кой ти плати.

— Не съм се срещал с никого. Контактуваха с мен по имейла. Никога не са превеждали пари в сметката ми. Платиха за лечението в Германия директно. Тук обяснихме, че то е безплатно, че това са клинични изследвания, за които се нуждаят от опитни зайчета.

— Добре, но какво точно поискаха от теб? Да ги вкараш в СТРАТКОМ, а от там да стигнат докъдето пожелаят?

— Може би плановете им са били точно такива, но не ги споделиха с мен. Вместо това обясниха, че само трябва да свидетелствам за срещата ти с иранеца. Те ми изпратиха и обработените снимки.

— Разбирам, Найлс. Но все пак би трябвало да има причина.

— Някога да си си задавал въпроса защо от целия персонал на СТРАТКОМ са избрали точно теб?

— Разбира се.

— А откри ли отговора?

— Не. Или поне не онзи, който би ме задоволил.

— Е, аз също си задавах този въпрос. Многократно.

— И получи ли отговор?

— Да, преди около година, когато бях на работа.

— И?

— Подготвяха те да изминеш целия път до върха, Боби. Генерал Ейбъл дори не го криеше.

— И какво от това? — попита Пулър.

— Това не се е харесало на някои хора.

— Кого имаш предвид?

— Опитах се да поправя нещата, Боби. Наистина се опитах. През цялото време това ме ядеше отвътре.

— Искам име, Найлс — притисна го Пулър.

Куршумът улучи Найлс Робинсън в основата на тила, поразявайки гръбначния му мозък. Смъртта настъпи мигновено. За един кратък миг той остана неподвижен, с учудено изражение на окървавеното лице, през което беше излязъл куршумът, преди да се удари в стената. После започна да се свлича на пода, оставяйки кървави следи по рамката на кабината. Ръката му продължаваше да стиска слушалката.

Стрелецът, облечен в полицейска униформа, се намираше в ограденото за ремонт пространство. Беше се прицелил и стрелял през един процеп в матирания параван, използвайки пистолет със заглушител. Прибра оръжието в кобура си, изскочи от другата страна на строителната площадка и започна да крещи на хората да не изпадат в паника и да се отдалечат от мястото. Голяма част от тях се подчиниха, тъй като човекът беше в униформа.

Но имаше и доста, които изпаднаха в паника, разпищяха се и се разбягаха във всички посоки, изоставяйки багажа си. Единствената им цел беше да се озоват максимално далече от окървавения труп при телефонните кабини. Натам се втурнаха няколко полицаи с извадени пистолети.

Само двама души напуснаха спокойно гарата в този кошмарен ден.

Единият беше Робърт Пулър, а другият — човекът, който току-що беше застрелял Найлс Робинсън.

42

Точно в седем на другия ден Нокс и Пулър слязоха на закуска в хотелския ресторант. През прозорците, които гледаха към улицата, нахлуваше ярка слънчева светлина. По тротоарите бързаха хора, платното беше задръстено от коли. Струваше им се абсурдно, че някой се е опитал да ги убие на няколко метра от тук.

— Трябва да ти кажа, че ми беше трудно да заспя през тези три часа, които ни останаха от нощта — сподели Нокс.

— Защо?

— Застрелях човек. За теб това може да е рутинно нещо, но не и за мен.

— Да застреляш човек никога не е рутинно нещо. Надявам се, че поне за мен никога няма да стане такова.

— Съгласна съм. Трябва да сме изнервили някои хора, а това си е успех.

— Покрихме огромен периметър, но все още ни липсват отговори, Нокс — поклати глава той. — Това не е успех.

— Напротив. Открихме двама лъжци, чиито показания са изпратили брат ти в затвора. Открихме още — всъщност ти го направи, — че някакъв хърватин е вкарал във Форт Левънуърт наемник, който е трябвало да го убие. Според мен свършихме доста работа.

— Но все още нямаме цялата информация — въздъхна Пулър. — При това за най-важните въпроси: кой и защо?

— Явно брат ти е някъде наоколо и се опитва да разгадае нещата — рече тя, докато си играеше с лъжичката.

— Казваш го така, сякаш си размишлявала по въпроса.

— Нямаш представа колко много.

— И какво измисли?

— Че в някои отношения той е по-напред от нас.

— Защо?

— Защото е много умен. Защото са го натопили, а той е работил в разузнаването. И сега се опитва да докаже невинността си. Мотиви колкото щеш.

— А пък аз започвам да мисля, че именно той ми спаси задника от онези бандити — каза Пулър. — Друго обяснение няма.

— Дори не съм се замисляла върху това — изненадано го погледна Нокс. — Но наистина има логика. Значи през онази нощ сте били само на метри един от друг, така ли?

— Вероятно. Но все едно, че сме били на километри. Него го няма, а шансовете ми да го открия изобщо не се станали по-големи.

— Двамата бяхте много близки, нали?

— Да. Бяхме всичко един за друг дълги години. Мама вече я нямаше, а татко беше в такова състояние, че все едно и него го нямаше. — Той побутна едно печено картофче в чинията си и добави: — Вероятно това е причината никога да не направя решителната крачка.

— Коя? Да се ожениш ли?

— Да.

— Защо? Страхувал си се да не станеш лош баща?

— И лош съпруг.

— Това не го вярвам. От теб ще излезе страхотен съпруг и баща. Ще учиш децата си кое е добро и зло, как да се сливат с околната среда, да хвърлят гранати, да проникват в затворени помещения, да стрелят със снайпер, да премахват едновременно четирима лоши с парче от въже и малко дъвка. Все хубави уроци от живота.

— А ти? Мислила ли си някога да се обвържеш?

— Всъщност, да. Дори нещо повече. Извървяхме разстоянието до олтара и си разменихме пръстени.

— Кога?

— О, преди много време във Вегас. Бяхме на осемнайсет, гаджета от гимназията. Цялата работа продължи две седмици. И двамата знаехме кои сме и какво искаме от живота — както си мислиш на осемнайсет, нали? Е, не беше така. Дори представа си нямахме. И решихме да анулираме брака. Върнахме пръстените, подписахме съответните формуляри и всеки пое по пътя си. Аз така и не казах на майка ми и баща ми. Те мислеха, че съм на летен курс преди колежа.

— Защо ли не мога да си го представя? Как се омъжваш на осемнайсет в някакъв параклис в Града на греха?

— Вече ти казах, че ми харесваше да живея на бързи обороти. На практика обаче бях адски праволинейна, отличничка, приета в три университета, която в онези години правеше всичко както трябва. Никога не прекрачвах линията. Спечелих всички възможни награди, приеха ме в най-добрите училища. След което нещо у мен изведнъж се пречупи и превъртях. Случи се точно когато завършвах гимназия. Вече споменах, че за две седмици всичко премина. После отново влязох в релси. Завърших с отличие „Амхърст“, като едновременно с това продължавах да тренирам. Изкарах магистратура и реших да служа на страната си в областта на разузнаването. — Тя вдигна глава и любопитно го погледна. — Някога да си вършил подобни неща?

— Не.

— Винаги по устав, а?

— Аз бях дете на армията с баща офицер. Не знаехме нищо друго освен устава. Съобразяваш се с него и толкова. — Последните думи изрече с особена острота.

— Добре, ясно — каза тя, стресната от тона му. — Отсега нататък ще те наричам „Пулър Устава“.

— А теб как те наричат? — изгледа я враждебно Пулър.

Дълго време останаха неподвижни, вперили очи един в друг.

— Наричат ме Вероника Нокс. А сега и аз ще те попитам нещо: какво се промени от няколко часа насам? Защото през нощта нещата между нас изглеждаха доста по-добре. Но сега изведнъж стана студен и затворен. Имам чувството, че не съм в Северна Каролина, а в Аляска.

— Според мен проявяваш мнителност.

— Не. Искам истината.

— Никога не съм те лъгал — каза той. — И не възнамерявам да го правя.

— Знам, знам. Мислиш, че само аз лъжа, и вероятно имаш право. Но досега ти дадох достатъчно доказателства за почтеността си. Затова пак ще те попитам: какво се промени?

— Харесва ми начинът, по който излагаш доводите си. Може би трябва да напишеш роман.

— А може би ти трябва да ми кажеш какво става.

Пулър понечи да отвърне, но нещо го спря. Имаше опасност да прекали. Вътрешната борба приключи, той стана и погледна часовника си.

— Време е за срещата ни с Тод Ландри.

Той тръгна към изхода, а Нокс остана на мястото си.

— Жените би трябвало да са загадъчни, не мъжете! — промърмори под носа си тя, после грабна якето си и го последва.

43

Срещата с Тод Ландри, някогашния адвокат на Робърт, беше насрочена за осем сутринта в кантората му в центъра на Шарлът, която беше съвсем близо до „Риц“.

Посрещна ги една секретарка, която ги поведе към малка заседателна зала в дъното на просторен офис. Докато краката му потъваха в дебелия килим, Пулър оцени по достойнство светлата ламперия и хубавите картини по стените. Зад бюрата се трудеха усърдни като пчели юристи, решаващи различни проблеми от правно естество.

Ландри ги посрещна на вратата на заседателната зала. Беше среден на ръст, слаб и строен, с посивяла коса около плешивината на темето. Носеше тъмен двуреден костюм и копринена вратовръзка върху светлосиня пепитена риза. Пулър не пропусна да отбележи златните ръкавели, които проблясваха под ръкавите на сакото. Това беше човек, който добре се грижеше за външния си вид.

И който беше успял да съхрани военната си стойка, здравото ръкостискане и делово поведение.

— Моля, седнете — покани ги той. — Сигурен съм, че искате да преминем директно на въпроса. Кафе, вода?

— Не, благодаря — отвърна Пулър, а Нокс само поклати глава.

Настаниха се около масата. Ландри разкопча сакото си и зачака.

— Предполагам, че знаете защо сме тук — започна Пулър.

— Робърт Пулър. Не мога да повярвам, че се е измъкнал от ФВЗ. Бях твърдо убеден, че е невинен. Нещо, което не бих казал за повечето си клиенти. Но май ще се окаже, че съм сбъркал.

— Може би не сте. Открихме достатъчно факти, които сочат, че са осъдили невинен човек.

— Защо тогава е избягал?

— Не можем да навлизаме в тази тема, но все пак ще кажа, че съществуват доста смекчаващи вината обстоятелства.

— Добре, ясно. Аз вече не съм под пагон и няма как да изисквам информация. Но вие безспорно имате някакви въпроси, нали?

— Вече се срещнахме с Дъг Флетчър — обади се Нокс.

— Добър човек, добър юрист — каза Ландри. — В момента е преподавател в Юридическия факултет в Шарлътсвил.

— Точно така — потвърди Пулър. — Разбрахме, че сте разговаряли с Шайрин Кърк.

— Никак не обичах да се изправям срещу нея — усмихна се Ландри. — Безброй пъти ми е сритвала задника. Надявам се, че никога няма да се премести в Шарлът и да се занимава с частна практика.

— Ценим откровеността, която сте проявили при разговора с нея.

— Вижте, това беше доста странен случай — каза Ландри. — Малко неща изглеждаха смислени. Наясно съм, че имаше доказателства за хазарт, но въпреки това отказвах да ги приема. Такива неща се фалшифицират сравнително лесно. Ако Робърт не беше проявил самоувереност относно хакването на личния му компютър, присъдата евентуално можеше да бъде съвсем друга. Подчертавам — евентуално, но със сигурност бихме имали повече аргументи за защита.

— Научихме, че е имало писмо от бащата на Робърт — каза Нокс, пренебрегвайки косия поглед на Пулър.

— Който е и ваш баща — добави Ландри, обръщайки се към Пулър. — Добре знам кой сте вие.

— Да, така е.

— Брат ви твърдеше, че сте най-добрият следовател в системата на Министерството на отбраната. И беше много горд с вас.

— И аз с него.

Ландри кимна.

— Писмото имаше голяма тежест. Убеден съм, че то беше единствената причина обвинението срещу него да бъде променено от шпионаж в държавна измяна. А това означаваше доживотна присъда вместо смъртна.

— Брат ми беше ли запознат с него? — попита Пулър.

— Не — отвърна след кратко колебание адвокатът.

— Защо?

— Защото неговият… вашият баща не желаеше това. Такива бяха условията, при които съдията имаше право да разгледа писмото и да вземе решение за промяна на обвинението.

— Значи баща ми не е искал брат ми да знае за неговата намеса?

— Именно. Разбира се, това ми се стори доста необичайно, но тогава бях под пагон, господин Пулър. Изпълнявах заповеди. Също като Дъг Флетчър.

Пулър се облегна назад, обмисляйки чутото.

— Робърт споменаваше ли за заплахи срещу семейството му? — попита Нокс.

Ландри спря очи върху лицето на Пулър.

— Какво знаете за това?

— По онова време бях на мисия в чужбина. В бойна зона. Прибрах се в Щатите едва след като брат ми вече беше осъден и изпратен в затвора.

— Той ми разказваше много за вас. Не във връзка с делото, а изобщо. Страхуваше се, че може да си помислите нещо лошо за него. И твърдеше, че е невинен. През цялото време. Опасяваше се единствено от факта, че ще хвърли петно върху безупречната репутация на семейството си.

— Аз редовно ходех да го виждам — рече Пулър.

— Което със сигурност е било важно за него.

— Но той не сподели ли с вас нещо по-конкретно за въпросните заплахи?

— Каза, че е намерил някакво писмо под възглавницата си в килията в ареста.

— Което е било сложено там от служител на затвора.

— На пръв поглед това изглежда очевидно. Той ми го показа. Беше написано с печатни букви, всеки би могъл да го направи. По тази причина представянето му като доказателство би било доста съмнително. Обвинението вероятно щеше да обяви, че то е дело на самия Робърт. Но аз така и не получих шанс да опитам, защото брат ви не ми позволи. Този факт ме убеди, че писмото е истинско. Някой заплашваше семейството му, за да повлияе на защитата му пред съда. И той отказа да даде показания. На практика ми върза ръцете до края на процеса. Осъдителната присъда се оказа предрешен въпрос.

— Разбирам — каза Пулър.

— Любопитното е това, което се случи вчера във Вашингтон — добави Ландри.

Двамата го погледнаха изненадано.

— Какво се е случило във Вашингтон? — обади се Нокс.

— О, съжалявам. Мислех, че вече знаете. Снощи ми се обади един стар колега и приятел от времето, когато работех там. Беше се натъкнал на материал в пресата.

— За какво говорите? — попита Пулър.

— Вие познавате Найлс Робинсън, нали?

— Колега на брат ми е, дал е показания по време на делото. Съвсем наскоро разговаряхме с него.

— Значи добре сте направили.

— Защо? — попита Нокс.

— Защото вече не бихте могли. Снощи е бил застрелян на Юниън Стейшън.

Пулър и Нокс се спогледаха.

— Найлс Робинсън? — попита Пулър. — Сигурен ли сте, че става въпрос за човека, който е свързан с делото срещу брат ми?

— Абсолютно. Към статията е поместена и негова снимка. Познах го веднага. Добре си го спомням. Тогава го подложих на дълъг кръстосан разпит, който, за съжаление, не даде резултат. Ако това има някакво значение, човекът изглеждаше доста притеснен, че дава показания срещу Робърт.

— Сигурен съм, че е било така — отвърна Пулър.

— Заловили ли са убиеца? — попита Нокс.

— По-скоро не, ако съдим по това, което пише в материала. Приятелят ми твърди, че Робинсън се е намирал край телефонните кабини на Юниън Стейшън. Доста странно. Кой в днешно време ползва монетен автомат? Изненадан съм, че все още ги има.

— Дали е бил там с намерението да пътува? — попита Пулър, предизвиквайки любопитния поглед на Нокс.

— Не знам — поклати глава Ландри. — Може би, ако са намерили билет в джобовете му.

— Имате ли какво още да добавите? — попита Нокс.

— Само едно: искам да подчертая, че през цялото време твърдо вярвах в невинността на Робърт. За съжаление, моето убеждение беше минирано от доказателствата — направените от Робинсън снимки в комплект с устните му показания, компютърните файлове със залаганията и дълговете му, проследяването на личните му финанси. Като капак на всичко дойдоха онзи диск и показанията на втория свидетел, забравих й името.

— Сюзан Ренълдс.

— Точно така. Тя беше като скала на свидетелския стол. Но за разлика от Робинсън, хм…

— Не изглеждаше разстроена от факта, че изпраща брат ми в затвора до края на дните му?

— Именно — насочи показалец в гърдите му Ландри. — Изглеждаше доволна, че го прави. — Той замълча и поклати глава. — Много неприятна жена. Безскрупулна. Аз, разбира се, я проучих с надеждата да открия някакви аргументи срещу нея. За съжаление обаче, не намерих нищо.

— Е, може пък ние да имаме по-голям късмет — рече Пулър, стана и протегна ръка. — Благодаря за времето, което ни отделихте.

— По-скоро аз трябва да ви благодаря — отвърна Ландри. — Искрено се надявам, че истината ще излезе наяве. И ако брат ви се окаже невинен, той не бива да прекарва дори една минута повече в затвора.

Докато се сбогуваха, Нокс поглеждаше Пулър с нескрита тревога.

Няколко минути по-късно вече крачеха по обратния път към хотела.

— Робинсън е мъртъв! — каза Нокс. — Толкова неочаквано!

— Може би не.

— Какво искаш да кажеш?

— Защо се е озовал край телефонните кабини на гарата?

— Може би защото е говорил с някого, с когото не е искал да бъде видян, или са избягвали да използват джиесемите си — отговори след кратък размисъл Нокс.

— Въпросът е с кого е говорил, преди да го разстрелят.

— Кой знае — сви рамене тя.

— Възможностите едва ли са толкова много. Би могъл да контактува и по друг начин с хората, които са платили лечението на сина му. От друга страна, монетният автомат е перфектният начин за комуникация с човек, който не може да си позволи нито среща очи в очи, нито проследяване на разговора.

— Чакай малко. Нима…

— От другата страна на линията е бил брат ми — каза Пулър.

— Но защо му е трябвало да говори с Робинсън?

— Чу Ландри. Робинсън се е чувствал виновен. Убеден съм, че брат ми е забелязал това още по време на показанията му. И може би е решил, че е дошло времето този човек да разкрие истината, дори и само за да прогони чувството си на вина.

— Мислиш ли, че е разкрил мотивите на Робинсън?

— Болното дете? Може би. Аз видях снимката му. Вероятно брат ми я е виждал, защото съм сигурен, че е била сложена още в кабинета му в Канзас Сити. Робърт не пропуска нищо. Вижда всичко, помни всичко. А сега трябва да разберем каквото можем за смъртта на Робинсън.

— Кой го е убил според теб? Може би брат ти, защото Робинсън е отказал да му сътрудничи?

— Брат ми никога не би избрал Юниън Стейшън. Там има твърде много хора. А и той не е хладнокръвен убиец. Би могъл да убие някого при самозащита, какъвто е бил случаят във ФВЗ, но не и от разстояние. Според мен Робинсън е бил проследен и ликвидиран в момента, в който преследвачът му е осъзнал какво се случва.

— А брат ти?

— Не мога да знам какво му е казал Робинсън. Може би нещо, което е насочило вниманието му в друга посока.

— Мислиш ли, че ще посети Сюзан Ренълдс?

— Може би, ако вече не го е направил.

— Не би ли трябвало да чуем за подобно посещение?

— Не е задължително. Ако някой друг плаща на Ренълдс, тя едва ли ще изгаря от желание да сподели това със своите работодатели и да привлича внимание. Но може би се е обадила на Робинсън да го предупреди.

Телефонът на Пулър иззвъня. Той погледна дисплея и изражението му се промени.

— Лоши новини? — попита Нокс, която го наблюдаваше внимателно.

— Дъг Флетчър удържа на думата си.

— Какво?

— Току-що получих от него писмото на баща ми.

— Виж какво — рече Нокс и докосна ръката му, — качи се, събери си багажа и прочети писмото. Не бързай, използвай толкова време, колкото ти е необходимо. Аз ще освободя стаята и ще те чакам във фоайето.

— Оценявам това — погледна я Пулър, поколеба се за миг, после добави: — Моля те да ме извиниш за гадното поведение тази сутрин.

— Забрави — усмихна се тя. — Самата аз не съм по ранното ставане. И понякога също мога да бъда гадна.

— Спомена, че не си близка с баща си, но не го ли виждаш понякога?

— Той умря.

— Извинявай, не знаех.

— Пиеше прекалено много. Постепенно се затвори в себе си и изпадна в депресия. Сам сложи край на живота си с куршум, без дори да остави предсмъртно писмо.

— Мамка му, това трябва да е било трудно за теб!

— Не чак толкова. Когато се случи това, вече бяхме напълно отчуждени.

— Но все пак е бил твой баща!

— Отдавна не беше такъв в моите очи. Титлата „баща“ не се дава даром — само защото един сперматозоид е оплодил определена яйцеклетка. Тя трябва да се заслужи, но той избра да не го прави и си понесе последствията. Изборът не беше мой, а негов.

— Възхищавам се на… аналитичността, която демонстрираш.

— Тя дойде след десет години сълзи. А когато емоциите изчезнат, ти остават само анализите. — Въпреки категоричния тон, с които бяха изречени тези думи, Нокс се обърна и се загледа встрани. Няколко секунди по-късно каза: — Хайде, върви да си свършиш работата. Аз ще отскоча до съседната аптека и ще се срещнем във фоайето.

Пулър се обърна и влезе в хотела.

Нокс трескаво се огледа, зърна тясната уличка зад сградата на „Риц“ и се насочи към нея. Сълзите й потекоха в момента, в който свърна зад ъгъла.

44

Робърт седеше в занемарената стая на мотела край някакъв търговски център на шосе 1 в южната част на Александрия. Гледаше протрития мокет, но не виждаше нищо.

Предишната вечер беше станал свидетел на убийството на Найлс Робинсън. Няколко години беше работил с него в СТРАТКОМ — първо в Небраска, а след това и в Канзас и го смяташе за свой приятел. Но по-късно Найлс беше застанал на свидетелското място, за да даде показания срещу него. Още тогава разбра, че тази човек е в конфликт със себе си.

Докато слушаше показанията на Робинсън в съдебната зала през онзи ден, той извика в съзнанието си кабинета му, представяйки си съвсем ясно какво има в него. Благодарение на необикновения начин, по който работеше умът му, Робърт помнеше всичко, което беше видял.

Така в паметта му изплува снимката на малкия Иън, поставена на един от рафтовете. Беше с обръсната глава и множество тръбички, стърчащи от слабото му тяло. Двамата с Робинсън често бяха говорили за болестта на момчето и мрачните прогнози на лекарите. Сърцата им се късаха от мъка. Той не можеше да прости постъпката на Найлс, но добре разбираше мотивите му.

В крайна сметка Иън оцеля, но загуби баща си, за което Робърт обвиняваше себе си. Трябваше да предвиди, че той може да бъде проследен, но наистина не очакваше, че ще го убият на толкова оживено място.

Сега вече беше късно. Не можеше да помогне на бившия си приятел, но чутото от него продължаваше да го измъчва. Някои хора очевидно не бяха преглътнали факта, че Робърт е подготвян за висок пост в разузнаването. Но нима беше само това? Може би Робинсън не бе имал поглед върху цялата картина.

Да съсипят кариерата ми и да ме пратят в затвора само защото не ме харесват или ми завиждат? Не, трябва да има и още нещо. И какво означава „опитах се да поправя нещата, Боби “? Как?

Той легна и заби поглед в тавана. Нямаше как да стигне до някакви заключения само от думите на Робинсън и затова реши да продължи напред.

Беше потеглил на изток заради повишението на Дофри и назначението му в централата на СТРАТКОМ. А после той беше убит. Освен неговото повишение имаше и други промени в управленската стълбица. Най-важното събитие в това отношение беше избирането на Мартин Ейбъл за директор на АНС. Пост, който в момента не изглеждаше чак толкова примамлив, тъй като след разкритията на Сноудън Агенцията се раздираше от дълбоки противоречия.

Доскорошният оперативен агент беше отправил срещу бившата си служба обвинения, които разтърсиха цялата разузнавателна общност на Съединените щати.

По време на службата си в СТРАТКОМ Робърт не работеше пряко с АНС въпреки тясното сътрудничество между двете централи. Същевременно разкритията, заливащи световните медии повече от година, не допринесоха с нищо за промяна в стила на работа на АНС. Наскоро оповестената и съответно атакувана тактика за глобално наблюдение продължаваше да действа по абсолютно същия начин.

Много хора искаха тя да остане в тайна, но все пак тя беше разкрита. И това доведе до грешка в предположенията на Робърт. Той подозираше бившия си шеф Мартин Ейбъл. Но най-вероятно щеше да се окаже, че осъждането му няма нищо общо с дейността на АНС, а оттам и с тази на СТРАТКОМ. В продължение на две години Робърт беше обитавал единична килия във ФВЗ и през това време никой не се занимаваше с него. Никой.

След което изведнъж в затвора проникна човек, за да го ликвидира. За това трябваше да има причини. Успееше ли да ги извади на бял свят, спокойно би могъл да си изясни и всичко останало.

Тези разсъждения го върнаха обратно към хората, които не желаеха той да се издига и евентуално да се изкачи до върха. Но Мартин Ейбъл не би могъл да е сред тях — назначението му за директор на АНС беше почти сигурно, а и желанието му да види Робърт на своето място беше известно на всички.

От друга страна, Сюзан Ренълдс явно не беше сред неговите фенове и с готовност беше дала показания. За пари или от професионални амбиции. Но тя нямаше как да бъде движеща сила в заговора срещу него. Просто не разполагаше с достатъчно власт и достатъчно ум.

После мислите му поеха в друга посока — към пропастта, зееща между Дофри и Ейбъл. Бърза справка в Гугъл показа, че мястото на Ейбъл в СТРАТКОМ е било заето от някакъв адмирал. Без да бъде предварително повишен, може би защото идваше от друг род войски. Под него следваха заместници с три звезди, началник-щаб с две звезди и старши сержант.

Но нещата не спираха дотук. Във ведомостта фигурираха още началник-канцелария и съответните началници на отдели, които носеха всякакви пагони — с една, две или три звезди, контраадмирали, вицеадмирали, полковници, майори, капитани, плюс неизбежния брой цивилни. Смущаваща навалица от вероятни заподозрени, всеки от които изпълняваше професионалния си танц с надеждата за отскок, преди музиката да е спряла.

Той отвори лаптопа си и влезе в интернет, след което се залови да проучва всеки един от тези хора, надявайки се да попадне на нещо важно. Интересът му беше насочен към един определен период.

Какво е предизвикало решението да бъда убит в затвора? Планирането вероятно е отнело поне два месеца, за да бъдат уточнени всички детайли. А даването на зелена светлина също би изисквало време. Но имам и друга отправна точка, която може би ще ме тласне в правилната посока.

Хакна една секретна база данни, която съдържаше сведения и подробна биография на Сюзан Ренълдс.

През последните двайсет и пет години тя беше направила впечатляваща кариера в държавната администрация. Блестящи умения, нови и нови дипломи, въпреки че сама бе отглеждала децата си. Беше си пробила път до добра мениджърска позиция, която според Робърт трудно би могла да задържи чак до пенсия, тъй като за това се изискваха много труд и съответните връзки по върховете. Но кой знае, може пък да успее, каза си той. В чужбина също се беше представяла повече от добре, включително и в най-горещите точки на света. Дори беше стигнала до участие в следствени екипи и имаше репутацията на експерт в техниките за изтръгване на информация от хора, които отказват да я споделят доброволно. Е, това той можеше да си го представи съвсем ясно.

Сред мисиите й в чужбина имаше такива в Източна Европа и Южна Корея. Освен това тя наистина беше участвала в подготовката на споразумението СТАРТ със Съветския съюз за ограничаване на ядрените оръжия.

Преди четири месеца беше назначена на работа в Центъра за контрол на ОМУ. Робърт би могъл да изброи поне още пет други позиции, които би могла да заеме. И така, защо Центъра?

Потърси името на директора, който се оказа цивилно лице. Донован Картър, човек от висшата изпълнителна власт, чиято позиция отговаряше приблизително на генерал или адмирал. Робърт знаеше, че освен тази длъжност Картър управлява и далеч по-голямата Агенция за ограничаване на заплахите за сигурността, АОЗС. Познаваше лично този човек. Никога не бяха работили заедно, но се бяха срещали няколко пъти.

Картър беше влязъл в борда на Центъра и АОЗС горе-долу по времето, когато там бе назначена и Сюзан Ренълдс. Тоест двамата бяха заедно във Форт Белвоа. Разбира се, базата беше огромна. Ренълдс бе само една бурмичка в гигантската машина.

Но съществува и още един ключов момент — аз съм натопен и изхвърлен от СТРАТКОМ малко преди следващото ми повишение.

Бяха го уведомили, че съвсем скоро ще получи чин подполковник, след което служебната му траектория беше ясна: полковник, бригаден генерал, генерал-майор, генерал-лейтенант и още нагоре. Единственият неясен компонент беше времето. Съществуваха точно определени стандарти за периодите между съответните повишения, включително минимални срокове за всяка позиция и съответната подготовка за тях. А за извънредните повишения бяха поставени допълнителни изисквания, тоест — меритокрация в най-чист вид. Робърт беше сред хората с бърза кариера. Звездите върху раменете му започнаха да се трупат още след завършването с отличие на Академията на ВВС.

После в съзнанието му изникна друга възможност.

Като подполковник трябваше да бъде прехвърлен във военната база „Болинг“ във Вашингтон, където го чакаше назначение в щаба на Центъра по разузнаване, наблюдение и проучване (РНП), който беше подразделение на СТРАТКОМ.

Всеки цивилен би се побъркал от толкова акроними, но Робърт беше живял с тях почти през целия си съзнателен живот. Можеше да ги използва с лекотата, с която децата рецитират азбуката.

В РНП той без съмнение щеше да е на подчинение на някой генерал-лейтенант. Освен това щеше да има директен достъп до разузнавателната инфраструктура на Съединените щати главно защото щабквартирата на АНС се намираше във Форт Мийд, само на няколко километра на север.

Нима това е възможно?

Отново се приведе над компютъра и потърси служебната биография на Донован Картър. Не му отне много време да я открие. Картър беше назначен в РНП точно преди две години.

После провери досието на Сюзан Ренълдс.

И нещата изведнъж се получиха. Сякаш търкането на две сухи пръчки най-после беше произвело огън.

Ренълдс беше назначена в РНП едновременно с Картър. В момента и двамата служеха в Центъра за контрол на ОМУ.

Бяха ли го натопили с фалшивите обвинения, за да не получи следващото си повишение? И защо, ако е така? Кой беше заел неговото място там?

Нещо изпълзя от дъното на паметта му. Той направи бърза справка с компютъра, за да бъде сигурен. Вече нямаше право на никакви грешки.

Това, което се появи на екрана, направи подреждането на пъзела много по-лесно. Картър, Ренълдс и този човек.

Мястото на Робърт в „Болинг“ бе заето от полковник, който впоследствие е бил повишен в бригаден генерал. Същият, чиято кариера и живот бяха приключили преди няколко дни в Канзас.

Тимъти Дофри.

45

Джон Пулър отвори писмото на баща си едва след като се прибра в стаята си. Седна на стола и го прочете, а след това още веднъж. Накрая, като всеки прилежен боец, го прочете още два пъти.

Остави телефона и се втренчи в отсрещната стена. Никога досега не беше си представял, че баща му може да бъде толкова убедителен в писменото слово. Той умееше да издава заповеди като никой друг — кратки, без никакви възможности за погрешна интерпретация. Истински Юлисис Грант на своето поколение. Но писмото до военния съд беше нещо съвсем различно. Страстно, убедително. Толкова необичайно, колкото и неочаквано.

Пулър никога не беше имал възможност да опознае тази страна от характера на баща си. Както и всички останали, включително брат му. Най-вече брат му. Баща им никога не прости на Джон, че се е отказал от офицерска кариера, но Робърт, в качеството си на офицер, изпита на гърба си цялата му злоба. Джон беше само един прост боец с пушка, чието място беше в окопите. Беше се сражавал за страната си и беше получил своите рани. В очите на баща си той беше обикновен войник, син на войник. Но отношението към Робърт беше по-различно. Баща им го наричаше „авиатор, превърнал се в машинописка“.

Но в това писмо Джон Пулър-старши беше опитал да открие най-подходящите думи, които биха убедили военния съд да даде на сина му възможност за живот вместо сигурна смърт. За целта беше използвал фрази, които Джон никога не беше чувал от неговата уста. Сякаш ставаше въпрос за две абсолютно различни личности. Но тези думи бяха там, изписани върху хартията с едрия почерк на стария генерал. За Пулър си оставаше пълна загадка как е успял да го постигне, докато болестта бавно, но неумолимо разяждаше мозъка му.

Прибра телефона в джоба си и започна да си събира багажа. Няколко минути по-късно освободи стаята и слезе при Нокс, която го чакаше във фоайето. Веднага забеляза умореното изражение върху зачервеното й лице.

— Май си ходила да тичаш, докато бях горе, а?

— Откъде разбра?

— Очите и лицето ти са зачервени.

— Може би съм пипнала нещо. Алергична съм към полени, а и спах само три часа.

— Ясно — каза той, докато крачеха към колата.

— Ще се оправя — забързано го увери тя. — Взех си лекарството. За него отскочих до аптеката преди малко.

— В такъв случай ще карам аз, а ти ще си почиваш.

— Благодаря ти.

Натовариха багажа и тръгнаха. От плътните тъмни облаци заваля ситен дъжд.

— Най-доброто време за спане. Слушаш как капките барабанят по покрива и неусетно се унасяш.

— Аха — промърмори тя, придърпа якето върху себе си и се облегна назад. — Впрочем къде отиваме?

— Обратно във Вашингтон.

— Защо?

— А защо не? Нима вече ти е домъчняло за Канзас?

— Никак. Според мен там направихме всичко, което можахме.

— Е, аз все пак трябва да се върна — каза той. — Да си прибера котарака.

— Още не мога да повярвам, че имаш домашен любимец. И то котарак. Същият, който най-невъзмутимо се протягаше до мъртвия Дофри, сякаш нищо особено не се е случило.

— Дезо не се поддава на напрежението, освен това е лесен за гледане, няма претенции — каза Пулър.

— Като собственика си?

— Може би затова се разбираме чудесно.

— Доста път ни чака до Вашингтон.

— Това не е проблем. Аз ще карам през цялото време, защото така мисля най-добре.

— Какво ни води там?

— Най-напред трябва да разберем повече за случилото се с Найлс Робинсън.

— Това звучи като план — каза тя и затвори очи.

Пулър излезе на магистралата и настъпи газта.

— Спиш ли вече, Нокс?

— Не. Още не.

— Извинявай.

— Какво щеше да ме питаш?

— Имаш ли врагове?

— Че кой няма?

— Имах предвид личен враг.

— Не мисля — отвърна тя и отлепи гръб от облегалката. — Защо питаш?

Пръстите на Пулър леко забарабаниха по кормилото. Гледаше право напред.

— Получих един есемес.

— За какво?

— За теб.

— Какво за мен?

— Че не си тази, за която се представяш, и че не бива да ти се доверявам.

Нокс погледна встрани.

— От кого е този есемес?

— Не знам. Набрах номера, но никой не вдигна. Ще се опитам да го проследя, но предполагам, че ще се окаже телефон с предплатени минути. Всъщност бих се изненадал, ако не е така.

— Значи затова беше толкова кисел цялата сутрин?

— Да.

— Вярваш ли на предупреждението, въпреки че не знаеш кой ти го е изпратил?

— Вече не знам на какво да вярвам.

— Глупости! Разбира се, че си повярвал. Въпреки нападението на онази уличка, където и двамата за малко не бяхме убити.

— Ако съм повярвал, щях да предприема нещо. И изобщо не бих ти казал за есемеса, по дяволите!

— Но не го направи веднага, нали?

— Никой не е съвършен — сви рамене той.

Нокс кръстоса ръце и се облегна назад.

— Аз със сигурност не съм — обяви тя.

— Какво те тревожи? Разполагам с достатъчно време, за да те изслушам.

— Нямам какво да ти кажа.

Изминаха няколко километра в мълчание.

— Може би някога ще мога.

— Това е добре.

— Есемесът вероятно ще се окаже верен. Не съм такава, за каквато се представям.

— Есемесът няма значение — каза Пулър. — И с него, и без него никога не съм допускал, че си тази, за която се представяш, Нокс.

Тя го стрелна с поглед.

— Но тогава защо…

— Да оставим нещата такива, каквито са — прекъсна я той. — Поне засега.

— Не те разбирам. В момента, в който си помисля, че съм те разгадала, ти ми свиваш поредния номер.

— Нали сама каза, че съм предвидим?

— Вече започвам да разбирам, че не си. Поне не напълно.

— Добрият боец никога не спира да се учи.

Тя отново се отпусна на седалката и затвори очи.

— Прочете ли писмото на баща си?

— Да.

— И?

— Помогна ми да проумея, че никой от нас не е този, за който се представя. А сега поспи. Ще те събудя, когато пристигнем.

Няколко минути по-късно дишането й стана равномерно, а ръцете й се плъзнаха встрани от тялото.

Дъждът се усили, вятърът също. Това принуди Пулър да стисне волана с две ръце.

Когато най-лошата част премина, умът плавно разпредели вниманието му между шофирането в условията на буря и писмото на баща му.

Може би имаше някаква надежда, ако Пулър-старши действително е вярвал в това, което беше написал.

Много му се искаше брат му да беше прочел тези думи.

46

Шест часа по-късно наближиха Вашингтон и Пулър внимателно побутна Нокс.

Тя се събуди веднага. Спокойна, уверена и готова за действие.

— Не се сетих да те попитам къде ще отседнеш — каза той.

— Можеш да ме оставиш пред хотел „Дабълю“ в центъра. Намира се на лесно място, а аз съм била там и преди.

— На две крачки от Белия дом. Да не би да имаш среща с президента?

— Не, това не влиза в днешната ми програма — отвърна тя.

Пулър я погледна. Начинът, по който изрече тези думи, звучеше съвсем сериозно.

— Добре, ще те закарам — каза той.

— А ти? — изгледа го тя.

— Ще отскоча до Куонтико да си взема чисти дрехи и някои други неща. И ще се обадя в службата.

— Аз ще го направя от хотела.

— Питам се как ще приемат факта, че си стреляла срещу двама души, единият от които е мъртъв?

— Според мен добре, особено ако обърнат внимание на алтернативата — отвърна тя. — Но това едва ли ще ме спаси от попълването на купища формуляри и писането на доклади. Рано или късно ще трябва да се върна в Канзас и Северна Каролина, за да свърша тази работа.

— Надявам се, че ще открият онзи, по който стреля в Шарлът.

— Това би ми помогнало. Може би ще се окаже, че е умрял в някоя от съседните улици.

Телефонът на Пулър отново изпиука. Той провери дисплея, докато чакаха на червен светофар, а след това го прибра в джоба си.

— Нещо важно? — погледна го тя.

— Генерал Райнхарт и господин Шиндлър настояват за среща.

— Къде?

— Те също са се върнали на изток и предлагат вечеря във Военния клуб. В осем и половина. Ще дойдеш ли?

— Не мисля, че искат да се срещнат с мен — каза Нокс.

— Това изобщо не ме засяга. Ти си част от моя екип и по тази причина трябва да присъстваш и да докладваш.

— Чувала съм, че Райнхарт е голямо куче.

— Такъв е всеки, който се бори за четвърта звезда на пагона — сви рамене Пулър. — Ще се наложи да облека униформа. Мога да те взема малко след осем и да отидем заедно. Как ти звучи това?

— Звучи ми добре. Наистина съм поласкана.

— За какво?

— Че бях включена в твоя екип.

Спряха пред хотела. Нокс слезе и взе нещата си от багажника. После заобиколи колата и му направи знак да свали стъклото.

— Аз пък все си мислех, че ти си част от моя екип — игриво каза тя, целуна го по бузата и тръгна към хотела.

Той я изчака да влезе, вдигна стъклото и потегли.

* * *

В Куонтико Пулър проведе кратка среща с командира си Дон Уайт. Той беше крайно недоволен от ситуацията, а и си даваше сметка, че не му е казал всичко.

— Знам, че това разследване е свързано с голямо напрежение за теб. Но съветът ми е да следиш всички посоки на компаса. Ако нещата тръгнат на зле, което е доста вероятно, ще обвинят теб, при това толкова бързо, че свят ще ти се завие.

— Разбрано — кратко отвърна Пулър.

Малко по-късно той позвъни в офиса на Райнхарт и получи разрешение да вземе на вечерята Нокс. След това попълни няколко формуляра и се обади на ветеринаря във Форт Левънуърт, за да провери как се чувства Дезо.

— Какво да ти кажа? — отвърна човекът. — Проклетият котарак изобщо не знае, че си го зарязал!

— Е, добре. Предай на Дезо, че и аз го обичам.

Той облече екипа си и излезе да потича, въпреки че до вечерята във Вашингтон не оставаше много време. След кроса се прибра в квартирата си с приятно чувство на умора в мускулите и в добро състояние на духа благодарение на ендорфините. Взе бърз душ и прегледа бележките си от последните дни.

Смъртта на Макри.

Смъртта на украинеца.

Смъртта на Дофри.

Изчезналите трансформатори.

Човекът, който го беше спасил, вероятно брат му.

Лъжите на Сюзан Ренълдс.

Нападението.

Смъртта на Найлс Робинсън.

Писмото на баща му.

Брат му, някъде там.

И Нокс. Бяха си разменили погледи, които за малко не доведоха до размяна на още много неща. След което дойде есемесът. Тя не беше тази, за която се представяше. Той не можеше да й се довери изцяло. Всъщност на никого не можеше да се довери. Не, това не беше светът на военните въпреки присъствието на доста униформи. Това беше светът на разузнаването, задръстен от лъжи, съмнителни съюзи, скрити мотиви, променящи се планове. Докато ти забиваха нож в гърба, тези хора ти казваха това, което искаш да чуеш, и прехвърляха вината за деянието си на други. Този свят беше светът на брат му, но за него си оставаше безкрайно чужд.

Пулър облече парадната си униформа, напусна Куонтико и пое на север по междущатска магистрала 95, която щеше да го отведе във Вашингтон. За късмет, натовареният трафик беше в южна посока, както обикновено привечер. Не след дълго той спря пред хотел „Дабълю“ и извади телефона си с намерението да изпрати съобщение на Нокс, но в същия момент тя се появи. Беше с морскосин костюм, бледосиня блуза и обувки на висок ток. Косата й беше прибрана на плитка, а под мишницата си стискаше чантичка. Пулър вече знаеше, че вътре има зареден пистолет.

Той отключи пътническата врата и тя се качи. Погледът му неволно се спря на дългите й бедра под фината материя.

— Е, успя ли да свършиш нещо днес? — попита тя.

— Доста неща. А ти?

— И аз свърших едно друго. Получи ли разрешение за присъствието ми на вечерята?

— Всичко е наред.

— Изненадана съм, че са се съгласили.

— Е, вероятно са провели няколко разговора, изпратили са имейли, а след това са проверили биографията ти ред по ред, консултирайки се с точните хора. И ето те тук. Бъди сигурна, че вече знаят за теб повече, отколкото ти самата.

Потеглиха към Военния клуб, който не беше много далече.

— И така, каква е програмата?

— За програмата отговарят те — каза той. — Генералите и приближените до президента хора обичат да контролират нещата. А аз съм само един скромен следовател.

— С тази самооценка няма да стигнеш далече — рече тя.

— За мен е важно да напредвам бавно, но стабилно.

— Освен ако някой не те гръмне.

— По-добре ли се чувстваш? — погледна я той. — Преодоля ли онова, което те мъчеше?

Тя отново скръсти ръце пред гърдите си — нещо, което правеше само когато е в отбранителна позиция или иска да избегне директните отговори.

— Все още работя по въпроса.

— Добре, ясно. Може би трябва да опиташ с антидепресанти или със свещеник.

— Свещеник ли? — втренчено го погледна тя.

— В досието ти пише, че си католичка. Предполагам, че това ти дава право на изповед, а изповедта е балсам за душата.

— Пак ли ме обвиняваш в лъжи?

Пулър си проби път сред оживения трафик и спря на червен светофар.

— След десетина минути сме там — каза той.

— Не те разбирам, Пулър.

— Не беше болна, нямаше дори настинка. Гласът ти беше нормален, по пътя към Вашингтон не кашля и не киха. В един момент включих климатика, но ти дори не потръпна. Освен това и аз съм алергичен към полени, но не усетих във въздуха дори следа от тях.

— Тоест?

— Лицето и очите ти бяха зачервени по други причини — най-вероятно плач. Пак ще повторя, че не те познавам чак толкова добре, но след като си рухнала, причината за това трябва да е сериозна. И вероятно ще се стовари върху мен. Ако бъркам, спокойно можеш да ми кажеш.

Светофарът светна зелено, но Пулър не помръдна. Колите отзад започнаха да свирят.

— Карай. По думите ти имаме някакви си десетина минути.

Той настъпи газта и пресече кръстовището.

— Вече ти казах, че не съм тази, за която се представям — продължи минута по-късно тя.

— А пък аз ти отвърнах, че не съм изненадан.

— Ами ако… — Тя замълча и извърна глава към страничното стъкло.

— Какво ако?

— Отбий! — завъртя се към него тя.

— Какво?

— Отбий и паркирай. Останалата част от пътя ще извървим пеша. Дори и малко да закъснеем, генералът и господин Шиндлър едва ли ще обърнат внимание. Вероятно ще стигнем по-бързо пеша, отколкото ако висим в задръстването.

По чудо намериха място за паркиране още на следващата улица.

Извървяха около половин пряка, преди тя да проговори.

— Хубава шапка. Още като те видях, исках да ти кажа, че в униформа изглеждаш много добре. Внушително.

— И ти изглеждаш отлично, но все още чакам да чуя това, което имаш да ми кажеш — отвърна той.

— Включването ми в разследването не беше случайно. Назначиха ме заради теб.

— С каква задача?

— Да следя твоите действия и да докладвам. Което и правех.

— Това ли е всичко?

— Не ти ли стига? — побутна ръката му тя.

— Времето на флиртовете отмина, Нокс.

Тя веднага стана сериозна и се загледа през предното стъкло.

— Не, не е всичко. Трансформаторите…

— Какво за тях? — загрижено попита Пулър.

— Аз уредих да бъдат откарани. В комплект с Джордан, човека от поддръжката.

Пулър се закова на място, а Нокс продължи още няколко крачки по инерция. После се завъртя и бавно тръгна към него. Челото й беше сбърчено от притеснение.

— Уредила си премахването на важни доказателства в криминално разследване? — мрачно изрече той. — Това е възпрепятстване на правосъдието.

— Уверявам те, че не беше по моя воля — каза тя. — Беше заповед.

— Чия?

— На началниците ми.

— Искам имена, чинове, постове!

— Страхувам се, че няма как да стане.

— Току-що призна престъпление, Нокс.

— За което никога няма да бъда съдена. Така се прави в моя свят.

— Но не и в моя!

— Ако все още не си обърнал внимание, ти се намираш в моя свят. Просто защото там е живял брат ти.

— Защо трябваше да премахнеш доказателствата?

— Защото върху тях щяха да бъдат открити следи от експлозиви.

— Искаш да кажеш, че е било саботаж?

— Те не биха оставили това на случайността. Същото се отнася и за генератора, който умишлено е бил блокиран.

— А двамата техници?

— Така и не са разбрали. Хората на Макри не са имали никакви проблеми да го блокират.

— Откъде знаеш всичко това?

Двамата продължиха по тротоара.

— Имаме сериозен проблем, Пулър. Сред нас има предател, може би повече от един. Всъщност със сигурност са повече. Всичките на високи позиции. Именно те са вкарали брат ти в затвора. Без съмнение планират нещо друго, нещо голямо…

— Но защо тогава съм тук? Ти знаеш всичко! Защо ме поканиха да се включа в купона?

— Това е най-важният въпрос. Защо са те поканили? Все още не съм открила човек, който да ми даде задоволителен отговор.

— Райнхарт, Дофри и Шиндлър обясниха, че благодарение на близостта ми с Робърт бих могъл да стигна до заключения, които друг не може да направи. Това бил най-добрият шанс да го заловят.

— Кой знае.

— Ами защо не ги попитаме? Така и така отиваме на вечеря с тях.

— Точно това няма как да направим — каза тя. — Когато споменах, че нещата опират до най-високи места, имах предвид самия Еверест.

— Шиндлър е в Съвета за национална сигурност, човек на президента. А Райнхарт е много уважаван генерал. Нима искаш да кажеш, че тези хора са предатели?

— Не твърдя това, но не казвам и обратното. Знам само едно — трябва да разкрием истината, преди да се е случило нещо необратимо.

— По всичко личи, че знаеш много повече от мен — каза Пулър.

— В някои строго определени области това може би е вярно. Но нямам отговор на въпросите кой и защо, които ти сам си задаваш. Не получим ли някакви отговори, все едно че не знаем нищо.

— Но защо трансформаторите? Какво са искали да прикрият?

— Не искаме те да знаят, че знаем. В противен случай ще се заровят дълбоко и никога няма да ги открием.

— А Макри? А хората, които ме отвлякоха?

— Нямам обяснение. Не знам дали са били част от конспирацията или друга фракция, за която не знаем нищо.

— А мъжете на онази уличка?

— Ако знаех, щях да ти кажа.

— Сигурна ли си?

47

Изкачиха стъпалата пред Военния клуб и се озоваха в просторно добре осветено фоайе. Главната зала за хранене се намираше вдясно, но Пулър не беше сигурен къде точно ще се състои вечерята с Райнхарт и Шиндлър. Проблемът беше решен още преди да беше свалил сакото си, от един мъж, който забърза към тях.

— Старши следовател Пулър? — попита той. — Госпожица Нокс? Моля, последвайте ме. Ще ви настаним в една частна зала на втория етаж.

Изкачиха се по стълбите, а след това поеха по дълъг коридор.

В малката зала ги очакваха трима души. Придружителят им се оттегли и затвори вратата след себе си. Тримата мъже се изправиха. Единият беше генерал Райнхарт в парадна униформа, която беше обсипана с различни ордени и лентички. Другият беше Джеймс Шиндлър, облечен в черен костюм, бяла риза и яркочервена вратовръзка. Райнхарт представи третия, който също беше с костюм и вратовръзка, около петдесетгодишен, стегнат и здрав, със сивееща руса коса, която беше леко разрошена. Едната част от лицето му беше силно пострадала и се набиваше на очи въпреки пластичните операции. Очната ябълка, бузата и част от брадичката бяха дълбоко хлътнали, а самото око изглеждаше изкуствено.

— Да ви представя Донован Картър, директор на АОЗС — обяви Райнхарт.

Пулър с усилие запази безизразното изражение на лицето си.

Директорът на АОЗС оглавяваше и Центъра за контрол на ОМУ, което означаваше, че човекът насреща му се явява шеф на Сюзан Ренълдс.

Ръкуваха се. Салатите и бялото вино им бяха поднесени в момента, в който седнаха на масата. Райнхарт изчака оттеглянето на сервитьорите и се обърна към Пулър:

— На всички ни е ясно, че се случиха доста неща. Очакваме подробен доклад.

Пулър стрелна с очи Картър, след което отново се извърна към Райнхарт.

— Той е в течение — успокоително добави генералът.

Пулър понечи да попита защо, но в крайна сметка се въздържа, тъй като не измисли начин въпросът му да прозвучи почтително.

Започна да разказва точка по точка. Когато свърши, умишлено не погледна към Нокс, която със сигурност беше отбелязала редица пропуски. Например отвличането му и появата на незнаен спасител или преместването на трансформаторите. Появата на неизвестния нападател в килията на брат му, подозренията му по отношение на Ренълдс. И накрая всичко, което бяха открили за Найлс Робинсън.

— Капитан от СВ е бил част от конспирацията във ФВЗ? Това ми се струва невероятно! — възкликна Райнхарт и се обърна към Нокс. — А вие сте застреляли Макри?

— Боя се, че да, сър. Тя се опита да ме убие и нямах друг избор.

— Ликвидирали сте и един от хората, които са ви нападнали в Шарлът — добави Шиндлър. — Невероятно!

— Аз също можех да го направя, но Нокс се оказа по-бърза — обади се Пулър.

— Не съм го ликвидирала — каза Нокс. — Когато се върнахме на мястото, той вече не беше там. Вероятно е носел бронежилетка или пък някой му е помогнал да се изтегли. Не знам кое от двете.

Райнхарт прочисти гърлото си.

— Но кои са били тези хора? — попита той. — Възможно ли е нападението да е свързано с Робърт Пулър?

— Разследваме бягството му — отвърна Нокс. — Не мога да си представя друга причина да ни нападнат.

Тук за пръв път се намеси и Донован Картър.

— Вие със сигурност имате врагове, агент Нокс — рече той. — Прегледахме служебното ви досие. Направили сте редица изключителни неща за страната ни, но всичко това си има цена.

— Фактът, че Ленора Макри се опита да ме убие, не подлежи на съмнение — каза Нокс. — Също като този, че се е готвела да избяга в Русия, а от там Бог знае къде. Тя е вкарала и убиеца във ФВЗ.

— Момент! Какъв убиец? — възкликна Райнхарт.

Пулър стрелна партньорката си с поглед. Беше изненадан от думите й, тъй като беше пропуснал тази подробност в доклада си. В отговор получи леко кимване, което го подканяше да говори.

Обясненията му отнеха няколко минути. Почти още толкова минаха и за предположението как Робърт е заел мястото на убиеца.

— Криминологичните изследвания потвърдиха, че този човек наскоро е бил в Украйна — добави в заключение той. — Вероятно е живял там. А единственото логично обяснение за появата му в затвора е, че е целял да убие брат ми.

— Не е единственото — поклати глава Картър. — Може би е искал да помогне за бягството на брат ви.

— Тогава защо е бил убит?

— Може би са се спречкали? Или е било инцидент?

— Вратът му е счупен. Не мисля, че е било инцидент.

— А спречкване? — държеше на своето Картър.

— Не съм убеден — поклати глава Пулър. — Когато планирате операция за бягство от строго охраняван затвор, едва ли ще разполагате с достатъчно време за приказки и спорове относно детайлите. Просто изпълнявате плана. Не виждам по какъв начин биха избягали и двамата. Непознатият не е носел допълнителна униформа, а брат ми не би могъл да се измъкне незабелязано дори и с такава.

Райнхарт замислено го погледна, но не каза нищо. Картър и Шиндлър също не изглеждаха убедени.

— А какво ще кажете за Дофри? — обади се Нокс. — Кой го уби?

— Вероятно отново Робърт Пулър — отвърна Картър. — Случило се е в Канзас, откъдето е избягал брат ви.

— Но защо би го взел на мушка? Според мен той изобщо не го е познавал.

— Тимъти Дофри заема мястото на брат ви в РНП. Робърт е щял да бъде повишен в чин подполковник именно защото са го готвели за тази позиция. Ако не беше влязъл в затвора, аз щях да работя с него.

— Тоест твърдите, че Пулър го е убил, понеже е заел мястото, определено за него? — скептично подхвърли Нокс.

— Може би помежду им е имало и други неща — отговори Картър. — Били са конкуренти все пак. Не твърдя, че е било така. Само казвам, че е възможно. Фактите са ясни: Дофри е бил с един чин по-старши от брат ви, но Робърт е бил по-талантлив. На даден етап със сигурност щеше да задмине Дофри. Дали с една или две звезди, е без значение. Беше въпрос на време Дофри да достигне тавана на професионалната си кариера. Той беше добър, но не и изключителен като вашия брат.

— Разбира се, всичко това се промени, когато брат ти влезе в затвора — добави Шиндлър.

— Вероятно несправедливо — засече го Нокс. — Имаме всички основания да вярваме, че той е невинен.

— Не мисля така — поклати глава Райнхарт. — Все още не. Не предлагате доказателства, а само догадки. Догадки, които лесно могат да бъдат обяснени. Робърт е помолил Макри да подпомогне бягството му.

— Не! — възрази Нокс.

— Това няма как да бъде доказано — контрира Райнхарт. — Умен човек като него спокойно би могъл да скрие някакви активи във виртуалното пространство. Тоест той подкупва Макри и се измъква. Вие откривате, че Макри е подкупена, но не знаете от кого. След което идва фаталният сблъсък с нея. Сега вече няма как да разберем за кого е работила.

— А онези хора, които ни нападнаха? — не се отказваше Нокс.

— Ако Робърт е бил предател, който продава тайни на наши врагове, тези хора със сигурност са някъде наблизо — сви рамене Райнхарт. — Те нямат никакъв интерес истината да излезе наяве. Фактът, че мъртвецът в затвора е бил украинец, потвърждава тази теория. Може би е работил за родината си, за руснаците или за някой друг, а може би Пулър е продавал тайните ни именно на него.

— Значи мислите, че той е виновен — рече Пулър.

— Вината му е доказана от военния съд! — кипна Райнхарт. — Освен това избяга от затвора. Докато ти или някой друг не докаже противното, аз ще го смятам за виновен.

— А Найлс Робинсън? — обади се Нокс.

— Той е дал показания срещу Робърт — отвърна Картър. — Освен това има и нещо друго, за което вероятно не знаете.

Нокс и Пулър го погледнаха въпросително.

— Сюзан Ренълдс работи в Центъра за контрол на ОМУ. Тя също е дала показания на процеса срещу Робърт. Бях лично информиран от нея, че е проникнал в дома й, отправил й е заплахи и я е инжектирал с някаква отрова, за да я принуди да признае, че е дала фалшиви показания пред съда. Успяла да се освободи и да стигне до оръжието си, но през това време той изчезнал. Преди да го залови… — Картър направи кратка пауза и добави: — Или да го застреля.

Пулър остана неподвижен.

— Брат ми е бил в дома на Сюзан Ренълдс? — попита най-сетне той.

— Да. Тя ни показа и убождането от инжекцията, а ние й направихме кръвна проба. За късмет, нямаше никакви следи от отрова. Вероятно е блъфирал.

— Което означава, че се намира на Източното крайбрежие — добави Райнхарт. — Или поне доскоро е бил там.

Пулър не сваляше очи от лицето на Картър.

— Кога научихте това?

— Едва днес.

— Споделихте ли го с някого?

— Да. Със съответните власти, които издирват Робърт.

— Това включва и мен.

— Затова ви го казвам.

— Ренълдс твърди, че той се е опитал да измъкне признание, така ли?

— Да. Вероятно я е записвал с цел да я изнудва. Но дори и да е признала нещо, то е било просто защото се е страхувала за живота си.

Пулър понечи да каже нещо, но Нокс го изпревари.

— Какво точно му е признала?

— Нещо, което е искал да чуе. Все пак той е осъден престъпник, който е убил човек, за да избяга от затвора. Със сигурност е била много уплашена. В момента сме поставили охрана в дома й.

Пулър се обърна към останалата част от компанията.

— А вие двамата знаехте ли нещо за това?

— Донован ни информира малко преди да се появите — каза Шиндлър. — Това едва ли е поведение на невинен човек.

— Ако е истина — вметна Пулър.

— За какво й е да си измисля подобни неща? — намръщено попита Картър. — Те биха я замесили в бъркотия, с която няма нищо общо. Няма мотиви да ни лъже.

— Ако си затваряме очите, няма да има мотиви — отвърна Пулър. — Знам това от опит.

— А моят опит ми казва да приемам нещата такива, каквито са, господин Пулър — сухо каза Картър. — За разлика от вашия брат госпожа Ренълдс е далеч по-надежден свидетел. Тя е ценен кадър, отдала много години от живота си в служба на родината.

— Само напомням, че все още не разполагаме с всички факти.

— Пристрастието към каузата на брат ви е съвсем естествено — рече Картър и погледна Райнхарт и Шиндлър. — Лично аз не мога да разбера защо изобщо са ви поверили това разследване.

— Ние го помолихме, Донован — сковано отвърна Райнхарт.

— Той познава брат си като никой друг и има голям опит като следовател — добави Шиндлър. — Мислехме, че шансовете му да го открие са по-големи от тези на всички останали.

— Но това не се случи, нали? — контрира Картър.

— Няма и седмица, откакто съм поел случая — обади се Пулър, макар да имаше чувството, че работи по него цяла година.

— И други хора издирват Робърт Пулър — добави Райнхарт.

— Е, предполагам, че знаете какво правите — промърмори Картър.

Вечерята премина в почти пълно мълчание. След като им поднесоха кафето и чаша портвайн за Райнхарт, Пулър хвърли поглед към Нокс и се обърна към тримата мъже.

— Научихме, че по време на процеса брат ми е получил едно заплашително писмо. В него са го предупредили, че ако не бъде осъден, ще пострадаме аз и баща ми.

Той погледна един по един Райнхарт, Шиндлър и Картър, надявайки се на някаква реакция. Но остана разочарован, тъй като никой от тримата не показа изненада.

— Знаем, Пулър — отвърна Райнхарт.

— Но аз имам информация, че не е било показвано на никого.

— Дори за миг не бива да допускаш, че разчитаме единствено на теб за това разследване — обади се Шиндлър.

— Вече разговаряхме с прокурора и адвоката по делото. А също така и със съдията. Между другото, именно Дъг Флетчър ни каза за писмото — добави Райнхарт.

— Аз го разпитах, но той не призна, че се е срещал с вас.

— Моите хора го бяха предупредили. Макар че вече е извън армията, той знае как да изпълнява заповед.

— А защо беше толкова важно да скриете писмото от мен? — попита Пулър.

— Това не беше задължително. Не знаех, че ще разговаряш с него, но за всеки случай приложихме принципа „знае само онзи, който трябва да знае“.

— Какво мислите за това писмо?

— За Робърт не би представлявало трудност да го напише сам. Точно по тази причина то не е било представено като доказателство.

— Не е точно така. Не е било представено, защото брат ми не е позволил. Да разбирам ли, че Флетчър не ви е казал това?

— Какво значение има? Дори и да е било представено, никой не би могъл да определи неговата автентичност.

— Тъкмо в това е работата. Брат ми трябва да е бил наясно с това. Защо тогава изобщо да го пише? Писмото не би му помогнало с нищо.

— Няма как да си сигурен в това — обади се Шиндлър. — Може би е променил намерението си, след като го е написал, и в крайна сметка е решил да не го използва. Може би е очаквал, че то ще има известна тежест при обжалването. Не знам, не съм юрист. Но при всички случаи брат ти е гений, Пулър. А гениите понякога вършат ирационални неща. Може би е изпитвал чувство на вина и е написал писмото с идеята да оправи нещата поне в съзнанието си.

— Моят брат няма нищо общо с лудите гении — каза Пулър. — Той е точно толкова прагматичен, колкото съм и аз.

— Но вие не сте били постоянно край него, нали? — попита Картър. — А хората се променят.

— Не и брат ми.

Картър допи кафето си, избърса устни със салфетката и се обърна към Райнхарт.

— Мисля, че изчерпахме възможностите на тази среща.

Райнхарт кимна и отпи последна глътка от своя портвайн.

Пулър не ги изчака да станат, а се обърна към Картър.

— Как се случи така, че вие попаднахте в тесния кръг на хората, които „трябва да знаят“?

— За бога, Пулър! — присви устни Райнхарт. — Господин Картър все пак е директор на АОЗС, агенция, която управлява бюджет от три милиарда долара и ръководи специализиран персонал в дванайсет държави по света! Да не говорим, че притежава максимално широки правомощия за достъп до секретна информация.

— Не се съмнявам — отвърна Пулър. — Просто попитах защо е замесен точно в това.

Райнхарт понечи да каже нещо, но Картър вдигна ръка.

— Арън, позволи ми аз да отговоря на този въпрос. Вече споменах, че преди да оглавя АОЗС, работех на мястото, към което се беше устремил вашият брат, преди да влезе в затвора. Мой колега там беше генерал Тим Дофри, който по онова време беше още полковник. Никога не съм работил с брат ви, но двамата се познавахме. Оценявах неговия потенциал, но нищо повече. Никога не съм се смятал за негов ментор, защото не се мислех за толкова умен. Освен това Робърт имаше достатъчно кандидати за ментори. Не исках да повярвам, че е виновен, но бях принуден да приема фактите. А сега за конкретния ми интерес към това разследване… Както вероятно знаете, вашият брат беше главно действащо лице в редица програми, засягащи всичко, което страната ни прави в областта на разузнаването и ядрената отбрана. Част от задълженията ми в АОЗС са свързани с локализирането на оръжията за масово унищожение и предотвратяването на възможността никое от тях да попадне в ръцете на враговете ни. Работата на брат ви в СТРАТКОМ беше тясно свързана с това, което се опитвам да направя в Центъра за контрол на ОМУ. Но след бягството му и активизирането на хората, които са купували тайни от него, аз исках да знам какво се случва. САЩ има много врагове и много проблеми, с които трябва да се справя — от кибер оръжията до корпоративния шпионаж. Но нищо не е по-важно от опасността някое от тези оръжия да бъде използвано срещу нас. Всеки подготвен екип от хакери може да проникне в системата и да копира данните от сървърите, за да получи достъп до милиони кредитни карти. Но само едно оръжие за масово унищожение е в състояние да изтрие от картата цял град, да убие стотици хиляди хора. Кредитните карти могат да бъдат подменени, но не и хората. Според вас кое е по-важно?

— Благодаря, че отговорихте на въпроса ми, сър — рече Пулър.

Картър се изправи с усмивка.

— За нищо — отвърна той.

48

Райнхарт и Шиндлър си тръгнаха с кола, шофирана от човек в униформа. Пулър също се насочи към изхода, но Нокс дръпна ръката му.

— Изчакай една секунда.

Миг по-късно Донован Картър се приближи към тях, прекосявайки фоайето.

— Имате ли време за по едно питие преди лягане? — попита той, като местеше очи от единия към другия.

Пулър погледна към Нокс и каза:

— Това ми звучи като предложение, което няма как да откажем.

Качиха се в бара на втория етаж и се настаниха на една маса в дъното на полупразното помещение. Картър си поръча уиски със сода, Нокс чаша просеко, а Пулър бутилка „Хайнекен“.

Когато питиетата пристигнаха, Картър извади някакво хапче от сребърна кутийка и го глътна с малко уиски.

— Болкоуспокоително — лаконично поясни той.

— Но може ли да го смесвате с алкохол? — попита учудено Нокс.

— Вероятно не, но аз го правя от години без странични ефекти.

— Защо пиете болкоуспокоителни?

Картър посочи увредената част от лицето си.

— Ако не сте забелязали…

— Какво се е случило? — погледна го Нокс.

— Афганистан, две хиляди и първа.

— Били сте в армията? — попита Пулър.

— Бях там да служа на родината си далеч преди да се появят военните. Бях пленен и изтезаван. Обезобразеното ми лице показва само част от белезите. Под дрехите ми има още много. Талибаните умеят да причиняват болка.

— Разузнавателни сведения ли събирахте? — попита Нокс.

Той кимна.

— Разузнаването на място беше от важно значение преди военните операции. Афганистан е костелив орех. Много държави са се опитвали да го счупят — най-напред британците, а след това и руснаците. Там войната се печели лесно. Просто трябва да превърнеш камъка в прах, както казват. Но след оттеглянето на танковете е абсолютно невъзможно да покориш страната. Точно това се случи и с нас.

— Как успяхте да избягате? — попита Пулър.

— Ще ми се да можех да кажа, че ме спасиха, но, за съжаление, не беше така. Измъкнах се със собствени сили, и аз не знам точно как. Изпитвах ужасни болки, буквално полудявах от тях. Вероятно съм бил толкова отчаян, че съм прогонил болката единствено със силата на волята си. Убих тримата талибани, които ме охраняваха. Ако имах време, със сигурност щях да ги изтезавам, преди да им прережа гърлата. Заслужаваха си го, но, за съжаление, нямах шанс да ги накажа. Добрах се до безопасно място, след като седмици наред се влачих през една пустош. След две години активна терапия успях да се възстановя функционално, тоест да ходя, да говоря и да използвам ръцете си. Но белезите останаха, а болката е постоянна. По тази причина пия хапчета и уиски, но без да прекалявам. И продължих да служа на страната си, при това добре. Не знам дали е заслужено, но след премеждията ми в Афганистан много хора ме смятаха за герой. Вероятно заради раните. Това със сигурност ми помогна в кариерата. Прескачах между Капитолия и разузнаването, набирах опит в областта на националната сигурност и външните работи. Всичко това допринесе за постовете, които получих в АОЗС и Центъра. Дори не съм очаквал такова признание. Сега вече вие двамата знаете за мен повече, отколкото ви е нужно — добави с лека усмивка Картър.

— Защо ни поканихте тук? — попита Пулър. — Останах с впечатлението, че на вечерята казахте всичко, което искахте да кажете.

— Така е. Но не знаех дали вие казахте всичко, което искахте. Ако не сте, сега е моментът. Ще се убедите, че съм добър слушател. Освен това съм сигурен, че ще говорите по-свободно в отсъствието на генерала и човека на президента.

— Добре, нека го направим — директно обяви Нокс. — Ние сме сигурни, че Робърт Пулър е невинен.

— На какво основание?

— Представените доказателства по време на процеса са били крайно неубедителни.

Картър поклати глава и отпи глътка уиски.

— Показания на двама свидетели? Изнасяне на секретна информация? Доказателства за дългове? Всичко това едва ли може да бъде наречено неубедителни доказателства.

— Дълговете могат да бъдат изфабрикувани много лесно.

— Може би. Но показанията на Ренълдс и Робинсън?

— Мислите, че не мога да бъда обективен по отношение на брат си, нали? — внимателно го погледна Пулър. — Но аз бих казал, че и вие не можете да бъдете обективен по отношение на Ренълдс, защото тя работи за вас.

Картър се облегна назад и потъна в размисъл.

— Добре, нека го обсъдим по-подробно. Да приемем, че Ренълдс е излъгала. Защо?

— За пари — отвърна Нокс. — Било й е платено.

— Тоест тя е предател и е получила пари, за да натопи брат ви. Още веднъж питам: защо? Какво толкова специално има у него?

— Сам казахте, че е бил изключително ценен за правителството.

— Така беше. Но правителството разполага и с други ценни служители. Защо са избрали точно него?

— Имало ли е причини да го махнат от СТРАТКОМ?

— Той чакаше следващото си повишение, за да напусне СТРАТКОМ по своя воля. Вече споменах това по време на вечерята. Щеше да бъде прехвърлен в РНП. Там самият аз щях да работя с него.

— Имало ли е някакви причини да му попречат да стигне до там? — попита Нокс.

— Не мога да кажа — сви рамене Картър. — В РНП работят много хора. Дали той е бил достатъчно важен за конспирацията, която описахте? Лично на мен ми е трудно да го повярвам.

— Казахте, че сте работили с генерал Дофри още докато е бил полковник.

— Точно така.

— Дофри заема мястото на брат ми в РНП, а вие намеквате, че това е достатъчен мотив за брат ми да го убие. Нека да погледнем на нещата от друг ъгъл.

Картър остави чашата си и любопитно попита:

— От какъв ъгъл?

— Беше ли брат ми пръв избор за позицията в РНП?

— Да. Единодушно.

— А Дофри е бил нещо като негова резерва, така ли?

— Добре, виждам накъде биете — каза Картър. — Искате да кажете, че Робърт е бил натопен, за да не отиде в РНП.

— Да, като това позволява на Дофри да заеме мястото му — отвърна Пулър.

— И с каква цел е бил натопен?

— Въпросът е какво включва тази позиция. И достъп до какво получава човекът, който я заеме.

Картър отпи поредната глътка уиски и разтърка брадичката си.

— Малко или много до всичко. Дейността на РНП стига далече. От Космоса до дъното на океаните и всичко, което се намира между тях. В много отношения РНП е очите, ушите и мозъкът на Министерството на отбраната. Нейният командир носи две дини под една мишница, защото ръководи и Агенцията за военно разузнаване. От своя страна, РНП работи с всички по-големи разузнавателни институции, с АНС, Агенцията за геокосмическо разузнаване и Националната служба за разузнаване. Неговите отговорности покриват целия спектър от транснационални заплахи, войната срещу тероризма и ОМУ.

— А Дофри имал ли е достъп до всичко това?

— Малко или много, да.

— След което беше убит — отбеляза Пулър.

— Когато вече беше напуснал РНП — уточни Картър.

— Но той е бил прехвърлен в друго подразделение на СТРАТКОМ, нали? — попита Нокс. — В кое по-точно?

— Кибер командването на Съединените щати.

— Още една гореща точка — каза Пулър. — А как беше оценена работата му в РНП?

— Лично аз го намирах за изключително талантлив, трудолюбив и амбициозен.

— Колко амбициозен? — бързо вметна Пулър.

— Амбициозни са всички офицери, които търсят реализация в кариерата си. Добре знаете това.

— Не говоря за медали и повече звезди на пагона.

— А за какво тогава?

— Сюзан Ренълдс живее в къща за повече от един милион долара — намеси се Нокс. — Кара кола за седемдесет хиляди, носи обувки „Прада“. В библиотеката й има оригинална картина на Хуан Миро, която не би могла да купи дори с двайсетгодишната си заплата.

Пулър я стрелна с поглед. Не му беше споменавала нищо нито за „Прада“, нито за картината.

— Аз съм жена, Пулър — каза тя, забелязала изражението му. — Обръщам внимание на обувките и чантите, въпреки че нося пистолет и умея да ритам задници. А в картината се загледах, тъй като учих история на изкуството в „Амхърст“.

— Хуан Миро? — погледна я с недоумение той.

— Испанец, роден в Барселона. Умрял преди десетилетия.

— Прочут художник, така ли?

— Ще ти го кажа по друг начин. Преди две години една от картините му беше продадена за близо четирийсет милиона на търг на „Сотбис“ в Лондон. Да, би могло да се каже, че е прочут.

— Мамка му! — изруга Пулър.

Картър изглеждаше заинтригуван.

— Никога не съм ходил в дома й и изобщо не знам каква кола кара — призна той. — А ако трябва да бъда честен, не бих разпознал обувка „Прада“, дори някой да ме удари по главата с нея.

— Фактът обаче си остава: тази жена живее много по-нашироко, отколкото позволяват доходите й. Откъде идват средствата? Има и още нещо — тя отива да работи в РНП едновременно с Дофри. В момента е в Центъра за контрол на ОМУ, докато Дофри остава в кибер командването. Светът на разузнаването е много преплетен, какъвто винаги е бил.

— Вярно е. Като казахте, че работят заедно, имахте предвид работа като шпиони?

— Шпиони, къртици — все тая. Но със сигурност са имали какво да продават, нали?

— Разбира се. Точно по тази причина сме създали цяла система за проверка, правила за достъп и периодично подлагане на тестове с детектор на лъжата. Всеки от нашите служители се наблюдава отблизо.

— Но въпреки това нямате понятие от финансовото положение на Ренълдс — остро каза Нокс.

Картър се облегна назад.

Изражението му все още беше скептично, но не чак толкова.

— И така, колко амбициозен е бил Дофри? — поде на свой ред Пулър. — Не за звезди на пагона, а за пари. Някой да го е проверявал напоследък? А освен Ренълдс имаме и Ленора Макри, капитан в Левънуърт, но със сметка на Каймановите острови под чуждо име. Питам се колко ли може да изкара един бригаден генерал?

Картър посегна към чашата си, но после я остави, без да отпие.

— Спомням си, че веднъж Дофри ми спомена за намеренията си да напусне армията — каза той. — Колебаел се дали да открие своя консултантска фирма, или да стане държавен изпълнител към Министерството на отбраната.

— Отличен начин за пране на парите, които са му плащали под масата. Скрива ги зад консултантски договори и наема счетоводна фирма, която прави всичко законно.

— Дадохте ми доста храна за размисъл — призна Картър. — Но Дофри и Ренълдс шпиони?

— Ами Робинсън? — попита Пулър.

— Какво за него?

— Преди брат ми да влезе в затвора, синът му е бил тежко болен. Здравната му застраховка не е покривала разходите по експериментално лечение в чужбина и това обричало момчето на смърт. Но веднага след като брат ми попада зад решетките, детето е изпратено в Германия. Лечението се оказва успешно и в момента то е живо и здраво. А цената на процедурите е седемцифрена сума.

— Защо не споменахте за това по време на вечерята? — рязко попита Картър.

— Споменавам го сега.

— Значи на Робинсън е било платено, за да излъже?

— Да. Но това не е всичко. Вие получавате информация, че брат ми е посетил Ренълдс. Тук възниква въпросът защо е рискувал? Да й отмъсти за показанията срещу себе си? Защо не я е убил, ако наистина е така? Защо я оставя жива, давайки й възможност да уведоми властите, че той все още се намира в района? Какво е един труп повече, ако действително е убиец?

Картър довърши уискито в чашата си.

— Като ви поканих на питие, изобщо не предполагах какво ще излезе от този разговор — призна той. — Успели сте да сглобите една сериозна теза, според която той действително може да се окаже натопен, докато истинските врагове продължават да са на свобода.

— Сега въпросът е какво може да се направи — каза Нокс. — Голяма част от това, с което разполагаме, почива на съмнения и предположения, а те нямат тежест в съда.

— Ще видя какво мога да направя от моя страна — каза Картър. — Но бъдете сигурни, че ще ви се обадя, при това много скоро.

След тези думи той стана, хвърли няколко банкноти на масата и се отправи към изхода.

— Това с художника Миро и обувките беше добро попадение — призна Пулър.

— Не ти казах, защото вече знаехме, че тази жена разполага с много повече пари от нормалното. А тези детайли не променят нищо.

— Разбирам. Но разговорът с Картър беше доста голям риск.

— При липса на напредък в разследването не ни оставаше нищо друго. Ще ти призная, че ако той не ни беше поканил на питие, аз щях да го направя. Това беше причината да се забавя във фоайето.

— Май започваме да се опознаваме.

— Точно така.

— Но не забравяй, че много хора могат да пострадат. Включително и ние с теб.

49

Пулър остави Нокс пред хотела й и пое обратно към Куонтико. Спря да зареди на една бензиностанция, която се намираше съвсем близо до базата. Секунди по-късно на съседната колонка спря още един автомобил.

— Не се издавай по никакъв начин, младши — прозвуча глас. — Може би някой ни наблюдава.

Пулър дори не трепна. Сякаш беше очаквал това най-после да се случи. Извади телефона си и започна да преглежда получените съобщения. Изглеждаше така, сякаш не се интересува от нищо около себе си. Но с крайчеца на окото си успя да зърне пикапа, спрял до съседната колонка.

И мъжа, висок почти колкото него, който си наливаше бензин. Луминесцентната светлина беше достатъчна да се увери, че това наистина е брат му. Когото едва ли би познал, ако не беше обръщението „младши“. Само трима души на този свят го наричаха така. Баща му, майка му и брат му.

Бръсната глава, татуировки по ръцете, напълно различни нос и уши. Под задното стъкло на пикапа имаше стойка за пушка, а стикерът на страничното гласеше „Не ме мачкай“.

— Доста си се променил — каза полугласно той.

— Само външно. Отвътре съм си същият.

Робърт извади кредитна карта от портфейла си, прекара я през електронното устройство на колонката и натисна нужните бутони.

— Трябва да си поговорим — рече Пулър.

— Трябва.

— Разкрих много неща.

— Аз също.

— Натопили са те.

— Да.

— Но ще оправим нещата.

— И аз така мисля — каза Робърт.

— Но как?

— Не мога да ти дойда на гости. Би било прекалено очевидно.

Пулър се престори, че говори по телефона.

— Бих могъл да разкарам всички евентуални опашки, а след това да те видя.

— И аз си помислих същото.

— Някъде наблизо ли си отседнал?

— Ще отседна на три километра от тук. Знаеш къде се намира „Холидей Ин“, нали?

— Да.

— Ще паркирам пикапа точно пред стаята си. Няма начин да го пропуснеш. С канзаски номера.

— Ясно.

— Но направи всичко възможно да не те проследят.

— Бъди спокоен, Боби.

Джон Пулър приключи със зареждането и напусна бензиностанцията. Две минути по-късно Робърт потегли в обратната посока.

Пулър подмина комплекса, където живееше, и продължи навътре в Куонтико. Премина през КПП-то и продължи към сградата на ОКР.

Там прекоси един дълъг коридор и спря пред стаята, която делеше с няколко колеги. Вътре нямаше никой. Той придърпа лист хартия и започна да драска по него, за да успокои нервите си след внезапната, но очаквана среща с брат си. Това продължи двайсетина минути.

Макар и беглец, брат му звучеше спокойно и уверено. Пулър го остави да диктува условията просто защото винаги го беше правил. Робърт открай време беше лидерът.

Пулър си даваше сметка, че положението нямаше да се промени, дори ако по-големият беше той, а не Робърт. Така стояха нещата между тях.

Изчака още двайсет минути, като използва времето да свали парадната си униформа и да облече всекидневната. Напусна сградата през задния вход и се насочи към служебния гараж. Там се разписа за един седан с четири врати, с който напусна базата през друг изход.

Измина трийсетина километра по черни пътища, използвайки всички тактически прийоми, които познаваше.

Завиваше вляво или вдясно, връщаше се обратно, спираше, ускоряваше и намаляваше. Искаше да бъде абсолютно сигурен, че никой не го следи. Накрая паркира на осемстотин метра от „Холидей Ин“ и пое пеша, използвайки прикритието на гората и малките жилищни комплекси.

Пикапът с канзаски номера беше паркиран пред стая 103. Пулър предпазливо мина покрай него и провери както купето, така и каросерията. Вратата на мотелската стая се отвори няколко секунди след почукването му, но в този кратък миг той забеляза лекото помръдване на пердето.

Не влезе веднага. Дланта му докосна ръкохватката на пистолета в кобура.

— Боби?

— Чисто е, младши.

Пулър влезе и заключи вратата след себе си. Малката стая беше осветена само от нощната лампа до леглото. Брат му седеше на стол в ъгъла. Зад отворената врата до него се виждаше част от банята. На леглото лежеше сак.

Пулър седна до него и погледна към брат си.

— Някакви проблеми по пътя насам? — попита Робърт.

— Отделих си достатъчно време. Ако някой е успял да ме проследи, значи заслужава победата.

Робърт стана и разтвори ръце.

— Адски се радвам да те видя, Джон!

Пулър се изправи срещу него. Прегръдката беше здрава и продължителна, придружена от взаимно потупване по гърба.

Пулър забеляза навлажнените очи на Робърт и усети, че и самият той се е просълзил. Струваше му се необичайно, че вижда брат си като свободен човек. Чувството беше страхотно, но мимолетно.

Робърт се върна на стола, а Пулър зае мястото си на леглото. За момент никой от двамата не проговори.

— Как успя да ме откриеш? — проговори най-накрая Джон.

— Реших, че няма смисъл да те проследявам, поне в началото — отвърна Робърт. — Вместо това проследих друг човек, който ме отведе директно във Военния клуб.

— Кой беше този човек?

— Донован Картър. Прихванах го още във Форт Белвоа. А когато ти се появи в клуба, почти паднах от изненада.

— Защо реши да следиш точно Картър?

— Опитвам се да правя това, което правиш и ти: да разреша проблемите.

— Тоест да разбереш кой и защо те е натопил?

Робърт кимна.

— Сюзан Ренълдс се оказа една от тях.

— Разговаряхме с нея. Тя е уведомила Картър за твоето посещение, твърди, че си я заплашвал. А на всичкото отгоре уж си й инжектирал някаква отрова.

Робърт протегна телефона си и натисна някакво копче. В стаята прозвуча записът на разговора с Ренълдс.

— Разбира се, това не доказва нищо. Тя спокойно може да твърди, че е изрекла тези думи, за да не я убия. А в инжекцията нямаше отрова. Оставих я да си мисли така, а накрая я приспах със силен седатив.

— Руснаци? — вдигна вежди Джон.

— По-скоро не. Разбра ли за Найлс Робинсън?

— Мотивът му е бил здравословното състояние на детето, нали?

— Да. Когато го застреляха на Юниън Стейшън, с него говорехме по телефона.

— И аз така си помислих.

— Нима? Е, не бих казал, че съм изненадан. Записал съм и този разговор. Основен момент в него беше предположението му, че някой не е искал да започна работа в РНП.

— Кой?

— Така и не успя да ми каже.

— Дофри е заел мястото ти в РНП. А след това е бил прехвърлен в кибер командването.

— И сега е мъртъв.

— Откриха тялото му в моята мотелска стая в Канзас.

— Видях те там в компанията на някаква жена, но не знаех, че са го намерили в твоята стая.

— Жената се казва Вероника Нокс, агент на УРС. Познаваш ли я?

— Не — каза Робърт и погледна брат си. — Предполагам, че имаш много въпроси към мен.

— И някои отговори. ФВЗ? Изпратили са един украинец да те убие след аварията с тока. Помогнала му е капитан Макри, която Нокс по-късно ликвидира по време на престрелка.

Робърт въртеше химикалката между пръстите си.

— Когато този човек се появи в килията ми, аз вече бях обзет от подозрения. Още преди да ме вкарат във ФВЗ, бях чувал, че там разполагат с резервно захранване, което е безотказно. Но изведнъж се оказа, че то не действа. Знаех и друго — при прекъсването на електричеството вратите на килиите автоматично се заключват. Това също не се случи. Напротив, те се отключиха. Тоест някой беше пипал софтуера. В онзи момент все още не бях сигурен какво се случва и не знаех дали съм се превърнал в мишена. Реших да остана в килията и да изчакам развоя на събитията. Когато някой спря пред вратата, изкрещях, че съм на пода с ръце на тила. Мъжът се появи в килията с нож в ръка. Но процедурата при подобни случаи изисква готовност с огнестрелно оръжие, а проверката на килиите никога не се върши от един човек. Трябва да са най-малко двама.

— С нож може да те ликвидира безшумно, докато един изстрел би привлякъл цял куп военни ченгета — отбеляза Джон.

— Да — каза Робърт. — А и намушкването може да бъде приписано на друг затворник, който ми има зъб и разполага с някакво ръчно направено острие. Вероятно това щеше да е обяснението, като открият трупа ми. Никой не би заподозрял човек от военната полиция.

— Сигурен съм, че точно на това са разчитали — каза Джон.

— Не лежах на пода, ръцете ми не бяха на тила. Бях заел позиция зад вратата. Успях да го обезоръжа, а той започна да крещи на украински. Бях сигурен, че иска да ме убие, и по тази причина го ликвидирах.

— Като си му строшил врата, нали? Поне такова беше впечатлението ми, след като прегледах доклада от аутопсията.

— Ти ме научи на тази хватка — каза Робърт. — За което ти благодаря.

— А след това си облякъл униформата му и си се измъкнал.

— За късмет, той беше горе-долу с моя ръст.

— Значи си се върнал в Левънуърт с един от камионите, а после си изчезнал. Но как успя да се преобразиш по такъв начин?

Робърт се усмихна и докосна носа си.

— Още с преместването си в Канзас наех един склад под фалшиво име. На същото име си открих банкова сметка и кредитни карти, а след това оборудвах склада с някои неща.

— Но защо? Едва ли си очаквал, че ще те арестуват и пратят в затвора, за да избягаш от там?

— Дори през ум не ми е минавало. Но по време на службата ми в СТРАТКОМ често се дегизирах и ходех да проверявам инкогнито кръчмите и баровете около базата.

— Защо?

— Малко след като постъпих там, открих, че хората не са толкова мълчаливи, колкото би трябвало да бъдат. Класифицирана информация се търкаляше по места, където това беше недопустимо. По моя инициатива разбихме цяла организация от хора, които обикаляха кръчмите и се присламчваха към пияни войници и цивилни служители на СТРАТКОМ. Целта им беше да се сдобият с информация за продажба или рекет.

— И никой не те разпозна, така ли?

— Това би компрометирало целите ми. Опитът ми в тази насока ми послужи добре, след като избягах от ФВЗ. Успях да променя външността си, да се въоръжа и да използвам подходяща екипировка, да разполагам с пари и кредитна карта. Казано иначе, да бъда свободен.

— А с какво се занимаваше след бягството си?

— Опитвах се да разбера кой ме е натопил. — Робърт млъкна за момент и се втренчи в лицето на брат си. — Признавам, че бях шокиран, когато разбрах, че са поверили разследването точно на теб.

— Генерал Арън Райнхарт, един мъж от Съвета за национална сигурност, който се казва Джеймс Шиндлър, и Дофри. Те уредиха нещата.

— Познавам Райнхарт, чувал съм за Шиндлър, но никога не съм виждал Дофри — каза Робърт. — Каква е била целта им?

— Не знам. Една моя приятелка от военната прокуратура твърди, че в този сценарий не вижда нищо хубаво за мен.

— И е права.

— А ти следиш Картър, защото го подозираш ли?

— Ренълдс работи в Центъра за контрол на ОМУ, ръководен от него. Дофри също е работил с него в РНП. Не успях да разбера дали той е лицето, за което спомена Робинсън, но реших, че не е зле да опитам. Не успях да открия кой знае какво срещу този мръсник и затова реших да ги проверя всичките, докато попадна на когото трябва.

— Дали става въпрос само за пари? За Ренълдс определено е така.

— Тя има картина на Миро в скромната си къщичка — рече Робърт.

— Така каза и Нокс.

— Струва поне няколко милиона долара, а това е достатъчно основание за СТРАТКОМ да започне внезапни обиски в домовете на всички свои служители на отговорни постове. Понякога става така, че заради дърветата не виждаме гората. Но според мен не всички в конспирацията са го правили за пари.

— А за какво тогава? Ако са предатели, със сигурност търгуват с тайни.

— Може би. Но въпреки това мисля, че има и нещо повече.

Пулър се замисли върху думите му.

— Между другото, успях да разбера как Ренълдс е пъхнала онзи диск в джоба ти — каза той.

— Как?

— Баща й е бил илюзионист, а тя му е асистирала. Убеден съм, че пръстите й са много ловки.

— Сигурно си прав.

Братята се спогледаха.

— А сега какво? — попита Джон.

— Разкажи ми какво друго си разкрил — каза Робърт. — Сигурен съм, че е много.

Джон се подчини. Съвсем ясно усещаше, че умът на брат му работи на пълни обороти — възприема фактите и ги складира в различните ниши на паметта.

— А ти докъде стигна? — попита той.

Робърт му обясни.

— Значи мислиш, че става въпрос за заговор?

— Да. Един човек не може да го направи.

— Казах ли ти, че ме отвлякоха?

— Да.

Джон дълго мълча, заковал поглед в лицето на брат си.

— Ти ли стреля в прозореца?

— Добре беше, че съм наблизо да ти помогна — бавно каза Робърт. — Познавам те и си давам сметка, че сигурно щеше да се справиш и сам, но въпреки това се зарадвах на тази възможност. През последните две години нямаше как да ти помагам.

— Не съжалявай, Боби. Ти ми спаси живота. Между другото, можеше още там да ми се обадиш.

— Помислих си го — въздъхна Робърт. — Но това щеше да те постави в неприятна ситуация, защото трябваше да ме арестуваш.

— Но сега се срещнахме. Защо?

— Не бях сигурен дали ще имам друг шанс — каза той. — Давам си сметка колко много хора ме търсят. Отлично тренирани хора, които са добри в работата си. Аз… Аз просто исках да чуеш моята гледна точка. Исках да знаеш, че…

— Дори за миг не съм си помислил, че си виновен — твърдо отсече Пулър.

— Е, знаеш, че не е така — каза брат му с усмивка. — Няма как да си бил сигурен.

— Научих за заплашителното писмо, което си получил в килията си.

— Как научи? — стопи се усмивката на Робърт.

— Няма значение. Скочил си в дълбокото, за да спасиш татко и мен. Обръщайки гръб на кариерата си, на години от живота си, на всичко, Боби.

— Бях доста самонадеян — призна Робърт. — Така и не повярвах, че ще ме осъдят, без да съм виновен. Много наивно от моя страна.

— Но въпреки това си рискувал.

— Не можех да позволя да се случи нещо лошо на семейството ми — тихо отвърна той. — Имам само вас двамата.

— Подозираш ли кой стои зад всичко това?

— Не. Ти обаче спомена, че един от похитителите ти се е обявил за патриот. Това е много интересно, но едновременно с това и тревожно.

— Защо тревожно?

— Защото опитът ме е научил, че патриотизмът, едно положително качество, може да стане изключително опасен, когато е използван с нечисти намерения.

— Но все още не знаем за какви намерения става въпрос — отбеляза Пулър.

— Според мен вече можем да хвърлим известна светлина по въпроса.

— Как?

— На мен ми пречат да се прехвърля в РНП, мястото ми е заето от Дофри. Мисля, че това заслужава един по-задълбочен анализ.

— Но каква може да е причината за това?

— Аз съм честен и праволинеен. Не могат да ме купят. Знам, че тези думи звучат странно в устата на осъден за предателство, но това е истината. А Дофри би могъл да е точно обратното.

— И по тази причина са го предпочели — каза Джон. — Картър твърди, че РНП е изключително важна институция за отбраната на Съединените щати.

— В много отношения РНП е отбраната на Съединените щати.

— Тоест един предател би могъл да нанесе големи щети, така ли?

— Катастрофални.

— Какво знаеш за Дофри? Как е успял да се издигне толкова високо, без никой да не го подозира в нищо?

— Само ако действително е бил виновен, но ние все още нямаме категорични доказателства за това. Тук възникват и други въпроси: ако е виновен, кой може да каже кога е преминал на другата страна или какви са били мотивите му?

— Но защо го убиха, ако наистина е бил предател?

— Ти спомена, че Дофри е бил част от екипа, който ти е възложил разследването на моя случай.

— Така е.

— Следователно е твърде възможно да се е включил в този екип с единствената цел окончателно да обърка разследването. Може би се е надявал, че ти ще ме откриеш, а той ще направи всичко възможно, за да не се върна жив в затвора.

— Но как би могъл да им навредиш?

— Не знам. Нещо трябва да е причинило промяната в отношението им.

— Добре, приемаме, че това е вярно. Но нека се върнем на въпроса защо са ликвидирали Дофри.

— Основната причина за премахването на оперативен агент е очевидна.

— Решил е да им обърне гръб?

— Може би съвестта му е заговорила и той е отказал да премине границата и да спомогне за хладнокръвното убийство на невинен човек.

— Но това означава, че е подписал собствената си смъртна присъда.

— Да — каза Робърт и разтърка коленете си с длани. — Въпросът е как бихме работили заедно, без да привличаме внимание?

— Чрез телефони с предплатени минути.

— Можем да използваме онзи шифър, който измислих, докато бяхме деца.

— Винаги си твърдял, че той е непробиваем.

— Май е дошло времето да го изпробваме.

— И още нещо, Боби…

— Да?

— Искам да прочетеш едно писмо.

— Писмо ли? — присви очи брат му. — От кого?

Пулър отвори файла и му подаде телефона.

— Просто го прочети.

Робърт се подчини. На лицето му беше изписано любопитство. Писмото беше сравнително кратко, но пет минути по-късно той продължаваше да чете. Явно го препрочиташе.

Накрая вдигна глава и върна телефона на брат си.

— Ето защо са променили обвинението от шпионаж в държавна измяна — каза Пулър, наблюдавайки го внимателно.

— Това е разликата между живота и смъртта — глухо отвърна Робърт. Изглеждаше така, сякаш енергията внезапно беше напуснала тялото му. — Никой не ми е казвал за съществуването на подобно писмо.

— Аз научих за него съвсем скоро.

Пулър сведе очи към дисплея. Писмото на баща му беше необикновено. Внезапно изпита желанието да го прочете още веднъж, след като брат му вече се беше запознал с него. Беше длъжен да го направи заради двамата си най-близки хора на света.

Прочисти гърлото си и започна:

— „Аз имах честта да служа на родината си четири десетилетия. Хората, които мислят, че ме познават, вероятно са убедени, че за мен това е било най-важното нещо на света. Но грешат. Венецът на живота ми беше и винаги ще бъде отглеждането на двамата ми синове, които са изключителни хора. Разбира се, Бог отдавна ни е показал, че това е най-висшата цел на всеки човек. Аз отсъствах от много важни събития в техния живот, но ги обичам повече от всичко, което съм имал. Това е причината днес да се обърна към вас, господа. Не като човек, който вижда как се разрушава кариерата на мъж в разцвета на силите му, а като баща на един млад човек с необикновен ум, мил и изключително добросърдечен, човек, който без никакво съмнение е невинен по всички обвинения, които сте му повдигнали. Надявам се, че времето ще потвърди правотата на тези думи. И ако Бог е милостив, аз ще дочакам неговата невинност да се докаже с всичките си останали сили и обичта, която изпитвам към първородния ми син майор Робърт У. Пулър.“

Джон млъкна, усетил как гласът му пресеква. Престана да чете и вдигна глава.

Робърт понечи да каже нещо, но после опря лакти на коленете си и наведе глава.

Джон се премести до него и го прегърна през раменете.

Дълго останаха така. Двама едри, силни и смели мъже, изведнъж превърнали се в малки момчета, разтърсени от милите думи на един старец, които, за съжаление, бяха дошли твърде късно.

50

На следващата сутрин Пулър се срещна с Нокс във фоайето на хотел „Дабълю“. Тя веднага забеляза промяната в него въпреки усилията му да се държи нормално.

— Какво ти е?

— Снощи не можах да спя — каза той.

— Добре дошъл в клуба. Откакто те срещнах, не съм спала като хората една нощ.

Излязоха навън и се насочиха към колата му. Въздухът беше изненадващо хладен и свеж, подухваше лек вятър.

— А докато будува, замисли ли се малко повече над разговора ни с Донован Картър? — попита тя.

— Той ни даде повод да се върнем за още една среща с Ренълдс.

— Заради посещението на брат ти в дома й?

— Именно.

— По това време тя трябва да е на работното си място.

— Което е в Министерството на отбраната, а аз съм военен следовател. Нищо не ми пречи да я разпитам в службата й.

— Какво ще я питаш?

— Ще я накарам да ми разкаже за сблъсъка си с Боби. Искам да я наблюдавам, докато отговаря на въпросите ми.

— Езикът на тялото, а?

— Той често предлага повече, отколкото заподозреният иска да каже.

Предупредена по телефона, Сюзан Ренълдс ги посрещна в кабинета си — едно скромно по размери помещение, което изглеждаше едновременно претъпкано и подредено.

Изражението й беше спокойно. Покани ги да седнат, настани се срещу тях и зачака.

Пулър огледа кабинета, но не видя нищо, което да не е свързано с пряката й работа. Тази жена нямаше дори саксии.

Очите им се срещнаха. По всичко личеше, че Ренълдс знае какво ще последва.

— Обичам да разделям нещата — рече тя. — Професионалните от личните.

— Разбирам — каза той и посочи една снимка на по-младата Ренълдс, единствена жена в дълга редица от мъже на някаква писта. — Това ми се струва интересно.

Тя се обърна да погледне.

— През деветдесетте бях част от проучвателния екип за споразумението СТАРТ, когато ние и руснаците взаимно брояхме и редуцирахме ядрените си оръжия. Както се вижда на снимката, бях единствената жена в изцяло мъжко обкръжение, при това най-младата. Това беше голямо постижение, но работих за него много упорито.

— Интересно ли беше? — попита Нокс.

— Да, въпреки че до седем вечерта руснаците вече бяха изпили такова количество водка, което се равнява на водоизместимостта на самолетоносач. Затова не съм сигурна доколко точно беше преброяването. Но аз не близвах нито капка.

— Сигурен съм. Научихме, че Робърт Пулър…

— Тоест брат ви — прекъсна го Ренълдс. — Знаех това още преди първата ни среща.

— Научихме, че той ви е посетил вкъщи — довърши с равен глас Пулър.

— С цел да ме убие.

— Но не го е направил.

— Успях да се измъкна и да грабна един пистолет, а той избяга като страхливец.

— Но нали преди това ви е завързал?

— Не. Опря пистолет в тила ми и ми инжектира някаква отрова. Не можех да повярвам, че мръсникът ще го направи. Може би беше превъртял в затвора.

— А вие успяхте да го преборите и да стигнете до пистолета си?

— Не казвам, че съм го преборила. Ясно, че е по-едър и по-як от мен. Но и аз съм силна. Успях да го ударя по главата с някаква лампа и изтичах към библиотеката, където държах един пистолет четирийсет и пети калибър. Като осъзна, че съм въоръжена и съм готова да го застрелям, побягна. Опитах се да го спра, обаче той беше твърде бърз. Извиках полиция, но не успяха да открият никакви следи от него.

— Значи го ударихте с лампа по главата?

— Да.

— Това трябва да е било доста болезнено.

— Надявам се — тръсна глава Ренълдс. — Той заслужаваше всичката болка на света.

— Вероятно сте го наранили, потекла му е кръв.

— Да. Но преди всичко беше изненадан.

— А какво искаше от вас?

— Заплашваше ме. Искаше да си призная, че съм извършила нещо лошо.

— А защо му е било да го прави? — попита Нокс.

Ренълдс я погледна така, сякаш я виждаше за пръв път.

— Откъде да знам какви мисли се въртят в главата на един луд? Той е отчаян. Беглец от затвора, убил един, а може би и двама души.

— Какво имате предвид? — остро попита Пулър.

— Чух за Найлс Робинсън. Всички чухме за него. Застрелян е на някаква железопътна гара.

— А защо мислите, че това е дело на Робърт Пулър? — попита Нокс.

— Не знам — снизходително я погледна Ренълдс. — Но нека помислим: той прониква в дома ми, насочва пистолет в мен и ме заплашва заради показанията, които дадох срещу него. Малко по-късно на Юниън Стейшън е убит Найлс Робинсън, който също е свидетелствал срещу него. Какви са гаранциите, че са го ликвидирали други хора, след като Робърт се е намирал в района? Моля ви, не обиждайте интелигентността ми!

— Какво по-точно казахте на Пулър? — невъзмутимо продължи Нокс.

— Много неща. Да се маха. Да ме остави на мира. Никога повече да не се доближава до дома ми. Когато ме инжектира с нещо, за което твърдеше, че е отрова, аз му казах това, което искаше да чуе.

— А защо го направихте? — попита Пулър.

Сега дойде неговият ред да получи снизходителен поглед.

— Защото ми беше жал за него и не исках да се връща в затвора. Всъщност изгарях от желание да призная, че съм предател, и да заема мястото му в килията. Защо съм го направила според вас? Той ме уверяваше, че това е единственият начин да получа проклетата противоотрова!

— Но не ви е отровил — отбеляза Пулър.

— Така е, но тогава не го знаех. Той заяви, че ми е инжектирал някакъв органофосфат, което е нещо много гадно, повярвайте ми. Изплаших се до смърт. Бях готова да му кажа всичко, за да получа противоотровата.

— Но какво очаквахте, че ще се случи, след като го ударихте с лампата и грабнахте пистолета?

— Че ще го принудя да ми даде противоотровата.

— А когато той избяга?

— Повиках полиция и бърза помощ. Бях убедена, че ми остават само няколко минути живот. Побърках се от страх заради този мръсник!

Двамата й зададоха още няколко въпроса и станаха да си вървят.

Пулър спря на вратата и се обърна. Ренълдс го гледаше, без да мига. Не се усмихваше, не тържествуваше. Просто го гледаше. После бавно сведе глава към отрупаното с хартия бюро.

— Като видя тази жена, изпитвам желанието да я удуша! — изръмжа Нокс, докато крачеха по коридора.

— Аз не — отвърна Пулър. — Бих я застрелял.

Тя вдигна глава да го погледне.

— Е, какви заключения си направи от езика на тялото й?

— По ирония на съдбата този път думите й бяха по-важни от езика на тялото.

— Какво искаш да кажеш?

Пулър знаеше, че Ренълдс не е ударила брат му с лампа. Боби не беше ранен. Но нямаше как да го сподели с Нокс, защото това би означавало да признае, че се е срещал с него. Имаше обаче и нещо друго.

— Проверих резултатите от токсикологичния тест, който са й направили. Нали помниш, че Картър спомена за него? Е, днес сутринта поисках и получих едно копие.

— Не са открили отрова.

— Не са, но в замяна на това са открили остатъци от седатив. Достатъчно силен, за да я приспи за известно време.

Нокс спря и Пулър беше принуден да направи същото.

— Седатив? — вдигна вежди тя. — Но защо никой нищо не споменава за него?

— Забравили са за токсикологичния тест в момента, в който е станало ясно, че няма отрова. Но аз съм от хората, които обичат да четат нещата докрай.

— Но защо седатив?

— Вероятно това е дело на брат ми.

— Защо? Нали е искал тя да проговори?

— За да може да изчезне след края на разговора.

— Защо й е трябвало да лъже, след като знае, че са й взели кръвна проба?

— Защото не е толкова умна, колкото си въобразява. Според мен не е обмислила версията си както трябва. Може би защото е заслепена от омраза към брат ми и на всяка цена иска да го натопи. На два пъти го нарече страхливец. Освен това знаеше, че ти си претърсила рафтовете и си открила пистолета между книгите. Затова и го спомена. Добрите лъжци винаги използват част от истината, за да придадат повече достоверност на думите си.

— Но това означава, че тя е лъгала за… буквално за всичко.

— Дори за миг не съм се съмнявал в това — отвърна Пулър.

51

Двама униформени охранители ги спряха малко преди да стигнат до изхода на сградата.

— Господин Пулър? Агент Нокс? — попита единият от тях с нашивки на сержант върху камуфлажната униформа.

— Да?

— Господин Картър желае да ви види.

Донован Картър ги очакваше в малката заседателна зала, свързана с кабинета му. С него имаше още един човек — на средна възраст, с гъста руса коса и пронизващи зелени очи. Подобно на Картър, той също носеше тъмносин костюм с бяла риза и раирана вратовръзка в убити тонове.

— Това е Блеър Съливан — представи го Картър. — Началник на нашия отдел за вътрешна сигурност.

Мъжът кимна, но запази мълчание.

— След снощния ни разговор… — започна Картър и млъкна, забелязан предупредителния поглед на Пулър. — Всичко е наред, господин Пулър. Включих господин Съливан в кръга на посветените, защото само той може да проследи нещата, които ме интересуват.

Съливан скръсти ръце пред гърдите си и направи всичко възможно да не гледа новодошлите.

Картър разгърна папката, която лежеше на бюрото му.

— Да започнем с финансовото състояние на Сюзан Ренълдс. Не знаех, че съпругът й е бил агент на ФБР, убит преди много години.

— Според нея го е блъснала кола — каза Пулър. — Убиецът така и не бил открит.

Картър погледна към Съливан, който пое нещата в свои ръце.

— Адам Ренълдс е имал застраховка живот за два милиона долара — обяви той.

— Защо толкова голяма? — вдигна вежди Пулър.

— Бил е агент на ФБР, имали са две малки деца. Подобна застраховка е имала и госпожа Ренълдс, тъй като често е пътувала извън страната по задачи на правителството. Вноските са били плащани редовно. Госпожа Ренълдс е получила парите от застраховката на мъжа си, с част от които е платила някои свои дългове, а останалите е инвестирала на името на децата. При това толкова добре, че самият аз бих потърсил финансови съвети от нея. Излишно е да добавям, че с течение на годините тези пари непрекъснато са се увеличавали.

Човекът млъкна и погледна Пулър.

— А картината на Хуан Миро в библиотеката й? — попита Нокс.

— Наистина е Миро, но част от ограничена серия подписани литографии. Разбира се, аз не бих могъл да си я позволя, но госпожа Ренълдс я е купила доста изгодно преди години. Въпросната покупка е надлежно отразена в данъчната й декларация.

— Извинявам се, че по време на разговора ни снощи нямах понятие за всичко това — обади се Картър.

— Вие ръководите организация с хиляди служители, сър — рече Съливан. — Няма как да сте запознат в детайли с финансовото състояние на всеки един от тях. Това е моя работа.

— А Найлс Робинсън?

— Той не е служител на АОЗС — отсече Съливан. — Господин Картър ме запозна с вашите съмнения, но според мен трябва да проверите в последната му месторабота. — Кратка пауза, после: — Господин Картър сподели с мен това, което сте му казали за него. Аз също съм баща на дете със сериозни здравословни проблеми и мога да ви уверя, че всеки родител би направил всичко възможно за здравето на детето си. Няма да се изненадам, ако се окаже, че господин Робинсън е теглил всевъзможни кредити, за да спаси детето си. И тук трябва да добавя, че съм отвратен от вашето прибързано заключение, че човек може да предаде родината си по такъв начин.

— Аз не правя прибързани заключения, господин Съливан — отговори Пулър. — Аз разследвам нещата.

— Добре, разследвайте ги, но в друга посока. Сюзан Ренълдс е уважаван член на нашия екип и, доколкото успях да установя, без никакви петна в биографията. — Съливан направи поредната пауза. — Но вашият брат едва ли може да каже същото за себе си, нали? Интересно е как обвинявате в държавна измяна наш колега, докато собствената ви плът и кръв не само е избягал от затвора, но е извършил и убийство! Не ви ли е срам? — При тези думи той се надигна и сякаш се готвеше да нападне Пулър, независимо, че той тежеше с трийсет килограма повече от него и беше една педя по-висок.

— Дръж се прилично, Съливан! — рязко каза Картър.

Съливан се тръшна на стола, скръсти ръце пред гърдите си и погледна встрани.

— Извинявам се за думите и поведението на колегата си — каза Картър. — Не бива да даваме воля на емоциите си. — Той извърна глава към подчинения си и избоботи: — По-късно ще се разправяме. — После отново погледна към Пулър. — Същевременно трябва да призная, че намирам за напълно приемливи заключенията му относно Сюзан Ренълдс. При нея всичко изглежда наред и аз лично се уверих в това.

— В такъв случай можем само да ви благодарим, сър — обяви Нокс, надигна се и подръпна ръкава на Пулър.

Той обаче остана на мястото си, вперил очи в Съливан, който в крайна сметка се принуди да погледне в неговата посока, но веднага отмести очи.

Напуснаха кабинета на Картър и бяха изпратени до изхода.

— Първо Ренълдс, а сега и това! — мрачно каза Нокс, когато се озоваха под открито небе. — Мислиш ли, че Съливан също е замесен? Държеше се като психар!

Пулър поклати глава и извади ключовете на колата.

— Не, надникнал е в досието и е открил каквото му трябва. Ако действително има болно дете, със сигурност ме мисли за мръсник. Разбирам и отношението му към брат ми.

— А Картър? — попита тя.

— Не знам, Нокс — отвърна с известно закъснение Пулър.

— Ще ти кажа само едно — процеди тя. — Миро в библиотеката й не е никаква литография, а стопроцентов оригинал!

— Бъди сигурна, че вече го няма, оригинал или не…

— Предполагам — мрачно се съгласи Нокс.

— Но въпреки всичко съм принуден да призная, че сбърках за Ренълдс.

— Какво?! Нима вече мислиш, че е невинна?

— Не, мисля, че тя е много по-опасна и по-умна, отколкото допусках. Току-що ми нанесе здрав ритник в задника.

— Тя излъга за брат ти, а кръвната й проба е показала наличието на приспивателно. Изобщо не е стигнала до пистолета, за да го изплаши. На по-късен етап бихме могли да използваме това срещу нея.

— Бъди сигурна, че и за него има готово обяснение, Нокс — поклати глава Пулър.

— Предполагам, че си прав. Но не можем да я оставим да победи!

— Няма да победи, но и на нас няма да ни е лесно.

— Ех, ако разполагахме с нещо срещу нея! — гневно възкликна Нокс и погледна партньора си, който очевидно не я слушаше. — За какво си се замислил?

— Май съм пропуснал нещо — отвърна той.

— Какво си пропуснал? Къде?

— Тъкмо там е работата, че не знам къде. Но нещо ми остана неизяснено… Просто не знам какво.

— Е, това характеризира цялото ни разследване, нали? — мрачно изсумтя тя. — Просто не знаем.

52

Разделиха се пред централата на Управлението за разузнаване и сигурност, намираща се във Форт Белвоа. Нокс обяви, че има доста несвършена работа там. По-късно щяха да се срещнат в хотела й.

Преди да потегли обратно към Куонтико, Пулър се отби в едно кафене и измъкна телефона, който си беше купил наскоро. Друг, абсолютно същия, беше дал на брат си. Поръча си кафе, набра едно дълго текстово съобщение и натисна бутона за изпращане.

Дойде време да проверим доколко неразбиваем е шифърът на Боби, помисли си той. Всъщност беше убеден, че всичко ще е наред, тъй като имаше пълно доверие в техническите умения на брат си.

Новият телефон изпиука, преди да влезе в жилищния комплекс. Той паркира и го извади. Отговорът на брат му се оказа не по-малко дълъг от неговия есемес. Той побърза да се прибере в апартамента, където извади химикалка и хартия. Дешифрирането му отне около трийсет минути.

Брат му беше измислил този шифър още когато бяха момчета. Той се базираше върху концепцията за гъвкав код за еднократно ползване, за който беше чел, но с тази разлика, че неговият можеше да се използва многократно.

Беше наистина непробиваем, тъй като заместващият шифър се базираше на една измислена от Робърт история, която дълго време набиваше в главата на Джон, дума по дума. В резултат Пулър я запомни толкова добре, че нямаше никакви проблеми да я извика в съзнанието си дори след толкова години. Никой не беше в състояние да разбие кода, без да знае тази история до последния детайл.

В своя есемес Джон беше докладвал за резултата от срещите им с Ренълдс, Картър и Съливан, плюс фактите около финансовото състояние на Ренълдс. Дешифрираното съобщение на Робърт беше сбито и ясно: Прикрила е следите си много добре. Проучи обстоятелствата около смъртта на съпруга й, доколкото това е възможно. Фактът, че е бил агент на ФБР, ми се струва доста интригуващ. Тя не го е споменавала нито пред мен, нито пред някой друг от общите ни познати. Колкото повече вниквам във враждебността й към мен, толкова повече нараства убеждението ми, че именно тя е човекът, за когото Найлс Робинсън намекна при последния ни телефонен разговор. Мисля, че завистта не е била водещ мотив. Целта е била на моето място да бъде назначен Тим Дофри. Налага се да го проучиш много подробно. Постарай се да разбереш всичко, което е свързано с кариерата му. Наистина всичко, Джон.

Втората част беше колкото изненадваща, толкова и интригуваща: Много важно е и участието на Ренълдс в преговорите за съкращаване на ядрените оръжия. При нашата „среща“ тя го спомена, но аз не обърнах нужното внимание. Направих го едва сега, след като тя го е казала и на теб. Опитай се да разбереш каквото можеш, защото вероятно има пряка връзка със сегашното й назначение. Тоест контактите на високо ниво, които търсим.

Преди да изтрие съобщението, Пулър остана известно време с втренчен поглед върху втората му част. Добре разбираше какво иска да каже брат му. Ако Ренълдс е шпионин, задачите й през годините със сигурност не са били еднократни. Всеки шпионин се стреми да проникне там, където пораженията от предателската му дейност ще са най-големи.

Същевременно съзнаваше, че Ренълдс не е могла да действа сама. Зад нея би трябвало да стои личност с достатъчно авторитет и власт. А такива личности не бяха много.

Твърде възможно беше Донован Картър да е един от тях.

На снощната среща в бара шефът на АОЗС ги бе изслушал, за да разбере какво знаят. А след това бе запознал Ренълдс, за да се подготви за днешната среща с тях. Въпреки че финансовото й състояние беше изяснено, Пулър продължаваше да мисли, че тази жена лъже.

Написа кратък отговор на брат си и прибра телефона. Трябваше да се залавя за работа.

Първата задача щеше да бъде покойният бригаден генерал Тим Дофри.

* * *

След многобройни телефонни разговори, интернет проучвания и едно кратко отскачане до базата на ВВС в Болинг Пулър успя да събере изобилие от материали, свързани с убития генерал. В момента седеше във фоайето на хотел „Дабълю“ и преглеждаше записките си. Все още не се беше чул с Нокс, но очакваше, че тя всеки момент ще се появи.

Кариерата на Дофри се беше развивала по доказаната формула — упорит труд, изпълняване на всички изисквания за повишение, постоянство в търсенето на шансове за реализация. В това отношение той по нищо не се беше различавал от хилядите мъже и жени, които правят същото. Но неговите качества и умения не бяха свързани с бойното поле, а с технологиите. Поне такова беше убеждението на много от колегите му в Пентагона. Те бяха категорични, че Дофри е бил харесван от всички, а смъртта му е огромна загуба за отбраната на страната.

Пулър систематизира всичко това и го изпрати на брат си.

След това се зае с мъртвия съпруг на Ренълдс. Изрови в интернет куп материали, свързани с неговата смърт. Адам Ренълдс беше работил във вашингтонското оперативно бюро и още ненавършил трийсет години, беше блъснат и убит на място от кола в близост до дома си.

Пулър се свърза със свой познат в оперативното бюро, който добре си спомняше случая и преди години дори беше работил с Адам. Оказа се, че съпругът на Сюзан е бил сред малцината агенти на ФБР, застигнати от насилствена смърт, макар и не при изпълнение на служебните си задължения.

— Прибирал се е пеша от кафенето в близкия мол — уточни неговият контакт.

— Откъде знаеш?

— Доколкото си спомням, открили са чашата му от кафе на три-четири метра от тялото. Впоследствие един от сервитьорите е казал, че го е видял да влиза.

— Къде точно се е случило това?

— В Бърк, Вирджиния. Съпругата му каза, че често се отбивал там. Адам обичаше кафето, като повечето от нас.

— Тя била ли си е вкъщи по време на инцидента?

— Не. Била е в чужбина, не помня къде. Тя също работеше за армията.

— Но по онова време децата им са били малки — отбеляза Пулър. — На кого са ги оставяли?

— Не мога да ти кажа. Може би са били достатъчно пораснали, за да останат за няколко минути сами. Знаеш, че в онези години нещата бяха различни. Всеки можеше да остави децата си за известно време без надзор, без да го хулят във Фейсбук.

— Не са открили шофьора, така ли?

— Не. Било е доста късно вечерта. Ударен е на място, където няма къщи. Никой нищо не е видял.

— Ти помисли ли си, че може да е бил предварително избрана мишена? За нещо, свързано с работата му?

— Винаги допускаме подобна възможност. Но официалното заключение беше, че е бил блъснат от пиян шофьор, който е избягал. Жалко, защото Адам беше добро момче.

— Имаше ли щастлив брак? Знаеш ли нещо повече за личния му живот?

— Мисля, че бракът му беше като всеки друг. Но ние с него не бяхме близки приятели. Виждал съм жена му няколко пъти, стори ми се нормална. Според Адам тя постоянно пътувала. Защо питаш?

— Без причина. Просто изяснявам някои неща.

— За смъртта на Адам ли? След толкова години?

— Може би ще изскочи нещо, което е свързано със сегашното ми разследване. Предполагам, че не знаеш къде са децата им днес. Чух, че синът им е станал юрист.

— Така е. Всъщност той работи за Бюрото. Явно е пожелал да тръгне по стъпките на баща си. Поне частично…

— Имаш ли координатите му?

— Пред очите ми са. Но ще ти ги предоставя при условие, че някой ден ще ми разкажеш за какво, по дяволите, става въпрос.

— Обещавам. Благодаря ти.

Пулър си записа информацията и прекъсна връзката. После набра номера на Дан Ренълдс, който работеше в централния офис на ФБР във Вашингтон. Представи се и обясни причината за обаждането си. Очакваше, че младежът или ще го затрупа с въпроси, или ще му затвори.

Но Ренълдс го изненада.

— След двайсетина минути мога да се срещна с вас в „Дънкин Донътс“, който се намира точно срещу офиса — обяви той.

Изненадан от предложението, Пулър побърза да се съгласи и тръгна към колата си. По пътя към паркинга успя да напише есемес до Нокс, в който обясняваше какво се е случило.

Заведението беше доста оживено, но Пулър нямаше проблем да открие Дан Ренълдс, който поразително приличаше на майка си не само по чертите на лицето, но и по изправената стойка. Представи му се, взеха си кафе и излязоха да седнат на една от масите на тротоара.

Освен стойката и чертите Дан Ренълдс беше наследил от майка си и проницателния й поглед.

— Защо един агент на ОКР проявява интерес към смъртта на баща ми след толкова много години? — попита той. — Татко никога не е служил в армията.

— Защото е възможно да има връзка с друг случай, който е от военен характер.

— Бихте ли ми обяснили по-точно?

— Бивш колега на майка ви беше убит на Юниън Стейшън — отвърна след кратко замисляне Пулър.

— Найлс Робинсън.

— Точно така.

— Това ли е случаят? Но и Робинсън не беше военен.

— Вярно, но беше дал показания срещу човек под пагон.

Дан се вторачи в лицето на Пулър.

— Какво общо има това със смъртта на баща ми?

— Нямам представа — призна Пулър. — Затова ходя и разпитвам с надеждата да открия някаква улика. — Замълча за момент, после небрежно добави: — Предполагам, че бих могъл да разговарям и с майка ви…

Ръката на Дан решително разсече въздуха.

— На ваше място не бих си губил времето с нея.

— Защо? Тя работи в района.

— В АОЗС — каза мъжът. — Но няма да научите от нея нищо.

— Не разбирам. Все пак става въпрос за нейния съпруг.

— И какво от това?

Пулър леко се приведе напред.

— Много искам да разбера какво точно ми казвате — тихо, но твърдо рече той.

Дан насочи поглед към преминаващите коли.

— Бях на единайсет, когато татко загина. А сестра ми на девет.

— Трябва да ви е било ужасно трудно.

— Истински ад. Татко отскочи до магазина и не се върна повече.

— До любимото му кафене.

— Не, той отиде до магазина да купи някои неща — каза Дан.

— Но нали са открили чаша от кафенето близо до тялото му? Поне така разбрах.

— Не знам такова нещо. Той отиде до магазина. Обикновено не ни оставяше сами, но майка ми се обади.

— И какво му каза?

— Да отиде да купи разни неща от магазина, които ни трябвали. Поне по думите на татко. Не беше никак щастлив, защото, както вече споменах, не обичаше да ни оставя сами. Но тя си беше такава…

— Каква?

— Винаги получаваше това, което иска. Татко беше твърд човек и добър федерален агент. Но пред майка ми сякаш се смаляваше. Мисля, че се страхуваше от нея.

— Доколкото ми е известно, тя е била отличен стрелец.

— О, нейните пистолети! — с отвращение каза Дан. — Адски се гордееше с тях. Обичаше ги повече от нас. Един ден, когато бях на седем, влязох в „стаята с трофеите“ и обърнах всичко наопаки. Исках да привлека вниманието й, нищо повече. Бях сигурен, че ще ме пребие, но за мой късмет татко си беше у дома.

— Излиза, че е неуравновесена — поклати глава Пулър. — Цяло чудо е, че е издържала на детектора на лъжата, за да получи достъп до поверителна информация.

— Джекил и Хайд, господин Пулър. Умееше да сменя ролите, както си пожелае. Това, което се случваше у дома, беше съвсем друга работа. Никога не сте виждали по-добра актриса от майка ми. Мерил Стрийп е нищо в сравнение с нея.

Преди да отговори, Пулър прехвърли някои конкретни въпроси в главата си.

— В онази вечер баща ви е можел да ви вземе със себе си в магазина, нали? — попита той.

— Не. Същото лято сестра ми си беше счупила крака и беше в гипс. Всъщност тя вече спеше, когато майка ми се обади. Татко за нищо на света не би я оставил сама и по тази причина не ме взе със себе си.

— А къде беше майка ви?

— Някъде в чужбина. Май в Източна Европа.

— Обадила се е късно вечерта. Което означава, че в Източна Европа е било много рано сутринта.

— Сигурно. Но се обади. Аз пръв чух телефона и дори поговорих с нея.

— След което баща ви е излязъл, така ли?

— Да.

— Защо не е използвал колата си, след като е имал желание да се върне час по-скоро при вас?

— Не успя да я запали. Върна се у дома бесен. Просто си грабна якето и тръгна пеша. Магазинът не беше чак толкова далече.

— Само една кола ли имахте?

— Не, но тази на мама беше на паркинга в службата й. Винаги я оставяше там, когато пътуваше в чужбина.

— Значи той се връща обратно, също пеша. На мястото на инцидента откриват чаша от любимото му кафене, но никакви покупки, направени в магазина. Как ще обясните това?

— Не знам. Казаха ни, че го е блъснала кола.

— Ще ви помоля да ме спрете, ако греша. У мен очевидно говори цинизмът на следователя… — Пулър се поколеба за момент, после започна, подбирайки внимателно думите си. — Вие изглеждате така, сякаш се съмнявате в цялата работа. Прав ли съм?

Дан отново се обърна да го погледне.

— Ако ме питате дали мисля, че майка ми е организирала убийството на татко, отговорът е „да“.

— Това е доста сериозно обвинение.

— Аз съм юрист и отлично знам какво е сериозно обвинение — твърдо отвърна мъжът.

— А кога стигнахте до това заключение? Едва ли веднага, когато сте били още дете.

— Не, това стана по-късно — мрачно се усмихна Дан. — Когато станах циник, също като вас.

— Разбирам — насърчително каза Пулър.

— Нещата не се връзваха. Защо ще му звъни посред нощ и ще го изпраща до магазина? Защо не отложи за по-нормален час? Освен това татко си беше взел един ден отпуск, за да закара сестра ми на лекар. Колата работеше перфектно, след което изведнъж отказа да запали…

— Тоест заключението ви е, че баща ви е бил принуден да отиде пеша до въпросния магазин?

— Да. И точно тогава е блъснат от кола.

— Споделихте ли с някого подозренията си?

— Не.

— Защо?

— Майка ми може да се държи заплашително със зрели хора, да не говорим за малки деца. А когато станах подозрителен, вече нищо не можеше да се направи. Бяха изминали години, доказателствата отдавна бяха изчезнали. Беше безсмислено да повдигам каквито и да било въпроси.

— Баща ви е имал голяма застраховка живот.

— Знам.

— Казахте ли на някого за късното телефонно обаждане на майка ви?

— Никой не ме е питал. Тя се прибра още на следващия ден и пое нещата в свои ръце.

— В смисъл, че ви е забранила да разговаряте с чужди хора? Както на вас, така и на сестра ви?

— Да, малко или много. Освен това ченгетата бяха убедени, че нещата са ясни, и изобщо не разгледаха други версии.

— Ще призная, че вече разговарях с майка ви — рече Пулър. — Тя подхвърли, че е възможно произшествието с баща ви да има някаква връзка с неговите разследвания.

— А каза ли ви, че му е звъняла същата вечер?

— Не.

— Тогава?

— Струва ми се, че не се разбирате с нея.

— Така е. Тя не беше мила и грижовна майка и преди инцидента с татко. Да, беше ни родила, но според мен никога не е имала намерение да бъде истинска майка. Аз бях много близък с татко. След смъртта му ни отгледа баба. По тази причина отдавна нямам нищо общо с майка ми — един факт, който тя приема съвсем нормално.

— А знае ли, че я подозирате?

— Никога не съм й го казвал. Ако трябва да бъда откровен, страхувах се от нея.

— Мисля, че сте постъпили правилно — рече Пулър.

— Дори не бих си помислил, че мога да постъпя по друг начин.

— А допускате ли, че ако тя действително има пръст в смъртта му, го е направила заради парите?

— От време на време татко споменаваше подобно нещо, особено след като пийнеше някоя и друга чашка в кабинета си. Казваше го по-скоро на себе си, а не на мен.

— Какви точно бяха думите му?

— Двамата постоянно се караха. Той седеше в кабинета и си говореше сам.

— По-точно? — настоя Пулър.

— Хващах само откъслечни фрази, които почти нямаха смисъл. Все пак успях да разбера, че един от проблемите му с мама е свързан с нейната работа.

— Знаехте ли за какво става въпрос?

— Знам само, че тя прекара много време в Русия.

— Като част от екипа по преговорите за СТАРТ?

— Мисля, че да, макар да го разбрах доста по-късно. Тя никога не говореше с мен за работата си.

— Защо баща ви е имал проблем с работата й? Тя все пак е помагала в процеса по разоръжаването.

— Струва ми се, че не това го притесняваше. Нещата бяха по-лични.

— Притеснявал го е някой, който е работел с нея?

— Може би. Само веднъж го чух да се заканва, че ще види сметката на тоя тип в момента, в който се появи възможност. Имайте предвид, че татко беше много кротък човек. Не знам какво е разкрил или чул, но наистина беше бесен.

— А какво мисли сестра ви?

— Тя и до днес е много близка с майка ни. Виждат се постоянно. Не би приела нито дума от това, което ви разказах. Наскоро разбрах, че постоянно получава пари от нея.

— Къде живее сестра ви?

— В Гетисбърг, Мериленд. Има магазин за дрехи.

— Справя ли се?

— О, мисля, че няма проблеми. Както вече споменах, майка ми я подкрепя финансово.

— Това изненадва ли ви?

— Сестра ми няма да ухапе ръката, която я храни — сви рамене Дан. — Просто казва на майка това, което тя иска да чуе. Ако майка обича някого на този свят, това е сестра ми.

Пулър си записа нещо в бележника и вдигна глава.

— Тя ми каза, че е стигнала до олимпийския отбор на САЩ по биатлон и дори е имала шансове да спечели златен медал.

— А каза ли ви, че изобщо не е участвала в Олимпиадата?

— Да, заради някакъв медицински проблем.

Дан се изсмя.

— Защо се смеете? — попита Пулър.

— Аз бях медицинският проблем.

— Моля?

— Била е бременна с мен и по тази причина не са й позволили да се състезава.

— И това я е разстроило?

— Била е толкова бясна, че не е казала на никого. Аз го научих от татко.

— За тангото са нужни двама. Тя отлично е знаела какво прави.

— Според татко го обвинила, че е подменил противозачатъчните й хапчета.

— А така ли е било?

— Кой знае? Но тя при всички случаи е била наясно, че ако е в напреднала бременност, няма как да спечели олимпийски медал. Допускам, че татко може да го е направил, за да я накаже за властното й поведение. Това вероятно е една от причините тя да не ме допусне до себе си. Постоянно съм й напомнял за проваления шанс за слава.

— Може би има виновен за тази грешка, а може би не. Но това в никакъв случай не сте вие, защото дори не сте били роден.

— Звучи логично. Но някои хора не се интересуват от логиката.

Помълчаха известно време, всеки зает с кафето си.

— Изненадан съм, че говорихте с мен за всичко това — обади се най-сетне Пулър.

— Аз съм по-изненадан — нерадостно се усмихна Дан. — Но когато внезапно се обадихте, си помислих, че…

— Че истината може да излезе наяве и смъртта на баща ви най-после ще бъде възмездена?

Размениха си погледи.

— В края на краищата това беше истинската причина да постъпя в юридическия отдел на ФБР. Страшно много обичах баща си!

— Надявам се, че ще мога да помогна — тихо отвърна Пулър.

А едновременно с това да помогна и на брат ми.

Той благодари на Дан Ренълдс и тръгна към колата си. Телефонът му звънна. Беше Нокс.

— Питах се кога ще се обадиш — каза той, послуша за момент, после подхвърли: — Шърлингтън, значи… Е, със сигурност си струва да хвърлим едно око. Ако искаш, остани при тях, а аз ще дойда да те взема. — Замълча в очакване на отговор, но Нокс каза две-три думи и спря насред изречението. — Нокс? Нокс!

Чу я да крещи нещо, но не на него, а на някой друг. Схванал част от думите й, той се затича. Следващият звук го накара да удвои усилията си. Отвори рязко вратата на колата и изкрещя:

— Нокс! Вероника!

Тя не отговори.

После връзката прекъсна.

53

Нокс седеше в колата, която й бяха отпуснали от УРС във Форт Белвоа. Беше казала на Пулър, че трябва да отскочи до там, за да се справи с натрупалите се формуляри, но истинската й цел беше да изчака излизането на Донован Картър и да го проследи.

Директорът се возеше в черна лимузина с униформен шофьор. Тя успя да зърне и човека, който го придружаваше — началника на вътрешна сигурност Блеър Съливан.

Напуснаха комплекса на АОЗС и Нокс потегли след тях. Когато стигнаха междущатска магистрала 95, тя се намираше през няколко коли от лимузината. Не след дълго се прехвърлиха на магистрала 395 и поеха на север към Вашингтон.

Нокс не знаеше дали от това ще излезе нещо, но беше готова да рискува. Нямаше какво да губи. Излязоха на отбивката за Шърлингтън и тя ги последва. Няколко минути по-късно лимузината спря пред малък търговски център, който изобилстваше от заведения за хранене. Картър и Съливан влязоха в близкия ресторант.

Тя паркира на заден на едно свободно място оттатък улицата и зачака. Използва времето да слуша радио и да отговаря на имейли, но нито за миг не изпускаше от очи входа на ресторанта. Пръстите й престанаха да барабанят по кормилото в момента, в който до лимузината спря бял ван. От него слезе як мъж и вратата му леко блъсна отстрани лимузината.

Стъклото на прозореца се плъзна надолу и шофьорът надникна навън. До слуха й достигнаха гневните му крясъци. Едрият му отговори.

Шофьорът изскочи навън и се изправи на сантиметри от него. Двамата продължиха да крещят, всеки опрял показалец в гърдите на другия.

Нокс се надяваше кавгата да не стане сериозна, тъй като беше сигурна, че шофьорът е въоръжен.

Погледът й попадна на някакъв тийнейджър, който се плъзгаше със скейтборд по тротоара. Имаше дълга къдрава коса, обърната наопаки бейзболна шапка с качулка върху нея, прокъсани на коленете и бедрата дънки и огромни кецове без връзки. Караше ниско приведен, очевидно подготвяйки се за труден скок. В следващия миг се тръшна по задник на тротоара и изчезна от погледа й.

Нокс отново насочи вниманието си към двамата мъже между колите. Те продължаваха да се карат, но сега шофьорът на Картър размахваше документите си под носа на другия. Дано това да сложи край на конфронтацията, помисли си тя.

Главата на хлапака бавно се появи над лимузината. Той изтупа дънките си, спокойно огледа обстановката и се наведе да вземе скейтборда.

За пръв път виждам такава овца да кара скейтборд, помисли си тя.

Хлапакът стъпи на дъската, оттласна се с крак и мина покрай двамата мъже. Постепенно набра скорост, направи остър завой и изчезна зад ъгъла.

Едрият мъж се върна обратно във вана, като продължаваше да ругае. Автомобилът му излезе на заден ход от мястото за паркиране в момента, в който Картър и Съливан се появиха на вратата на ресторанта. Шофьорът изкрещя още някаква ругатня към вана, който отвърна с пронизителен клаксон. После той зърна Картър и Съливан и побърза да отвори задната врата.

Нокс извади телефона си и набра номера на Пулър, който вдигна на второто позвъняване.

Тя му обясни какво прави и къде се намира. Той отговори с няколко кратки изречения.

— Разбрано — каза Нокс. — Но мисля, че…

Изведнъж тя млъкна. Сякаш някой беше натиснал скрит бутон в съзнанието й. Буквално не можеше да повярва на това, което ставаше пред очите й.

Всъщност не ставаше, а вече беше станало.

Чу Пулър, който я викаше по име.

— Нокс? Нокс!

Изобщо не му обърна внимание. Имаше сетива единствено за онова, което се разигра пред очите й.

Мъжът с вана беше блъснал лимузината нарочно.

Хлапакът, който не беше хлапак, караше скейтборда си, докато шофьорът беше ангажиран с другия човек.

Последва планирано падане, позволило на хлапака да се пъхне под лимузината, без да го забележат.

Миг по-късно вече го нямаше.

Едрият мъж се отказа да спори и ванът му бързо изчезна надолу по улицата.

Тя направи усилие да се откъсне от вцепенението и видя, че Картър и Съливан са вече в колата.

Шофьорът седна зад волана и запали двигателя.

Все още с телефона в ръка, Нокс изскочи от колата и хукна да пресича платното.

— Слезте от колата! — изкрещя тя. — Слезте от колата! Под нея е заложена…

Земята сякаш се разцепи под краката й, по асфалта се появиха дълбоки пукнатини, извиващи се като гигантски змии. Бавно, сякаш на забавен каданс. Тя се олюля и се стегна за неизбежното. В съзнанието й изплуваха картини от Мосул, ярки и невероятно живи. В един момент седеше в бронираното хъмви, а в следващия беше на десетина метра от него, просната в прахта. Нямаше представа как се е озовала там, не знаеше кой е оцелял и кой е загинал, обзета от тежкото предчувствие, че и нейният последен час е настъпил.

Всичко това мина през главата й за част от секундата. И слава богу, защото и без това времето й изтичаше.

В последния момент тя отмести очи, понеже можеше да ослепее, ако гледа право в експлозията. Което всъщност нямаше кой знае какво значение, защото хората в такава близост обикновено не оцеляват.

Последната й ясна мисъл беше изненадваща.

Съжалявам, Пулър. Сега всичко зависи от теб.

Ударната вълна я вдигна във въздуха и я запрати на пет-шест метра по-нататък, право във витрината на магазин за спално бельо. Миг преди сблъсъка успя да прикрие главата си с длани. Телефонът й излетя далече встрани, падна на тротоара и се счупи. Нокс се приземи на пода на магазина.

Лимузината беше напълно унищожена. Останките на тримата мъже в купето бяха неузнаваеми. Експлозията изпочупи прозорците от двете страни на улицата. По тротоарите лежаха окървавени хора, някои от тях в безсъзнание, а други — мъртви.

Отвсякъде долитаха писъци и стенания. Мнозина бяха тежко ранени, а тези, които по чудо бяха останали невредими, гледаха картината с изцъклени от ужас очи.

Обстановката беше като в Багдад или Кабул. Нищо не сочеше, че става въпрос за един оживен район на няколко километра от Вашингтон.

Взривът беше задействал алармите на всички автомобили, паркирани от двете страни на уличното платно. Между тях вече тичаха хора — някои към мястото на експлозията, а други в обратна посока, без съмнение ужасени от вероятността да последват още взривове. Полицаят, охраняващ близкия бижутериен магазин, правеше всичко възможно да помогне на ранените и да насочва останалите към по-безопасни места.

Нокс лежеше по очи на пода на магазина сред купчина счупени стъкла, почти затрупана от възглавниците и чаршафите от рафта, в който се беше блъснала. Очите й бяха затворени, а дишането й — плитко и разпокъсано. Кръв обливаше лицето й.

Минута по-късно завиха сирени. Хората закрещяха по-силно, оцелелите се опитваха да помогнат на ранените и умиращите.

Вероника Нокс продължаваше да лежи неподвижно с окървавено лице.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

54

Първото нещо, което видя, щом отвори очи, беше ослепителна бяла светлина и повярва, че е мъртва. През живота си беше извършила няколко тежки прегрешения, но въпреки това май се беше озовала в Рая.

Това е чудо, откъдето и да го погледнеш, помисли си тя.

Прозрачните тръбички, прикрепени към дясната й ръка, бяха второто нещо, което забеляза. Раят и съществуването на чудеса моментално се изпариха от главата й.

Третото нещо беше лицето на Джон Пулър, надвесено над нея.

Едва сега се върна обратно на земята. Към живота.

Видя го да изпуска въздишка на облекчение, а след това да посяга с пръсти към очите си, сякаш да избърше нещо.

Сълза, отчете замъгленото й съзнание. Не, това е изключено. Мъжете като Джон Пулър не проливат сълзи. Ако изобщо проливат нещо, то е кръв, а не вода.

Направи опит да се надигне, но той постави ръка върху рамото й.

— Спокойно, Нокс. Доста си пострадала. Докторът казва, че си оцеляла по чудо.

Тя погледна надолу към тялото си. Очите й се изцъклиха. Наистина ли съм тук? Цялата?

Пръстите му успокоително натиснаха рамото й.

— И двете ти ръце са на място, макар че имаш два счупени пръста на лявата, които са обездвижени с шини. На място са и двата ти крака. На главата ти й няма нищо, ако не броим лекото мозъчно сътресение. Много повърхностни рани навсякъде — главно по главата, ръцете и краката, което обяснява и бинтовете. И достатъчно изгубена кръв, за да се наложи да ти преливат.

— Мога ли да движа всичко? — тревожно попита тя.

— Ами опитай.

Тя предпазливо раздвижи ръцете си — първо дясната, а след това и лявата. После помръдна пръсти, включително и онези, които бяха обездвижени с шини. Изчака известно време, изпусна една дълбока въздишка и погледна надолу към краката си. Пулър забеляза как очите й се насълзяват и веднага разбра, че мислите й се връщат към Близкия изток, където краката й бяха сериозно пострадали. Наведе се и внимателно отметна част от чаршафа, който покриваше глезените й. След това хвана един от пръстите и леко го стисна.

— Усещаш ли нещо?

Тя кимна.

— А сега размърдай пръстите си сама.

Тя преглътна, подготви се и започна. Усети ги, видя ги и потъна обратно във възглавницата с едно тихо „благодаря ти, Господи“.

Той придърпа чаршафа върху глезените й.

— Краката ти са добре, Нокс. Тук му е мястото да добавя, че си извадила дяволски късмет.

— Помня, че летях през… стъкла — бавно и уморено промълви тя.

— Избрала си правилния магазин. Стъклото на витрината със сигурност е било твърдо, но в замяна на това си се забила във възглавници и завивки. Това е омекотило удара.

— А Картър? — каза тя.

— Мъртъв е — мрачно отвърна той. — Съливан и шофьорът също. Не е останало много от тях.

— Откога съм тук?

— Докараха те снощи. А сега е късен следобед.

— Предполагам, че ще искат да ме разпитат?

— Естествено. Разрешиха ми да остана при теб, докато се върнеш в съзнание. Местопрестъплението гъмжи от ченгета и федерални агенти. Разполагат с показанията на много очевидци.

— Бас държа, че никой не с видял това, което видях аз.

— Защо не ми разкажеш? — попита Пулър и седна на стола до леглото.

Нокс погледна към стъклената врата на болничната стая, зад която се очертаваха силуетите на униформен полицай, мъж в тъмен костюм и едро военно ченге.

— Не искат да поемат никакви рискове — проследи погледа й Пулър.

Тя се обърна към него и бавно започна да разказва. За вана, за хлапака.

— Значи става въпрос за предварително организирано покушение — замислено каза Пулър.

— По всичко личеше, че е така. Но защо Картър?

— Той ръководеше важна част от отбранителната система на страната, което го е превърнало в мишена.

— Това ми е ясно, но имах предвид времето. Защо точно сега?

— Искаш да кажеш, че има връзка с това, което вършим ние?

— Възможно е.

— Готова ли си да споделиш информацията?

Тя се усмихна и леко стисна ръката му.

— Когато ти си до мен, съм готова на всичко.

— Съжалявам, че не бях до теб, когато се е случило всичко това, Нокс. А трябваше да бъда.

— Нямаше как да знаеш, че съм предприела малко частно разследване.

— Помъчила си се да ги спасиш. Чух по телефона как им крещиш да се махат от колата.

Тя мрачно поклати глава и скри лице в дланите си. От гърдите й излетя тихо стенание, а очите й се напълниха със сълзи.

— Не разбрах достатъчно бързо какво се случва.

— Направила си каквото си могла. Разполагала си с няколко секунди. Те са били обречени да загинат. Моля те, не се опитвай да поемеш вината за случилото се. Това изобщо няма да им помогне.

Тя изхлипа още веднъж, след това се стегна, избърса очи и се втренчи в него.

— Предполагам, че никога не си получавал толкова шантаво телефонно обаждане, нали?

— Не мога да ти опиша какво изпитах, когато чух експлозията по телефона — каза Пулър.

Тя протегна ръка, хвана брадичката му и я извъртя към себе си.

— Аз съм тук, Пулър. Бинтована и окървавена, но жива. Предлагам да го броим за победа.

— Броя го като нещо много повече от победа — усмихна се той.

Останаха втренчени един в друг още известно време, после Пулър превключи на делова вълна.

— Разговарях с един агент на ФБР, който помни Адам Ренълдс, съпруга на Сюзан.

Разказа й с подробности за разговора с агента, а след това и за срещата с Дан, сина на Ренълдс.

— Тя наистина ще се окаже мръсница — отбеляза Пулър.

— По някаква причина е решила да убие съпруга си. Може би заради другия мъж, за когото Адам Ренълдс е подозирал?

— Вероятно. Освен това е работила в бившия Съветски съюз.

— Знаем ли точно къде?

— Скоро ще разбера. Но при всички случаи е свързано с участието й в споразумението СТАРТ. Тя сама ни го каза.

— Ядреното разоръжаване.

— Точно така. А в момента работи в Центъра за контрол на същите тези оръжия.

Нокс направи нов опит да се надигне до седнало положение и той й помогна, като промени наклона на болничното легло.

— За това става въпрос, така ли? — прошепна тя. — Оръжията за масово унищожение?

— Ако наистина е шпионин, тя със сигурност е изпълнявала и много други задачи през годините. ОМУ вероятно ще се окажат последните в списъка. Освен това тя има достъп и до друга информация, за която враговете ни биха платили щедро.

— Когато й намекна, че може би е замесена в нещо сенчесто, тя те погледна така, сякаш си пълен идиот.

— Ако е вършила това толкова дълго, колкото предполагам, безизразната физиономия е била задължителна за нея. А начинът, по който финансовото й състояние се оказа блиндирано, сочи, че тя е смятана за ценен и дългосрочен актив — добави той. — Предполагам, че застраховката за два милиона долара е била нейна идея, а не на съпруга й.

— Трябва да изляза оттук, Пулър! Предстои ни много работа.

— По-полека — каза той. — Имаш нужда от почивка, а раните ти — от заздравяване.

— Това може да почака.

— Не може — отсече той и върна леглото в нормално положение.

Нокс направи опит да се бори, но бързо се отказа.

— Мътните да те вземат, Джон Пулър! — изсъска тя. — Ако имах пистолет, със сигурност щях да ти надупча задника!

— Слава богу, че нямаш.

Нокс се отпусна назад и примирено въздъхна.

— Добре, добре. Но кога ще мога да се махна от тук?

— Вероятно след двайсет и четири часа, но първо трябва да говоря с лекарите. После ще ти се наложи да си почиваш вкъщи.

— По дяволите!

— Това е положението, Нокс.

— А ти какво ще правиш?

— Ще вървя по следите на всичко, за което ти разказах.

— Без мен?!

— Обещавам да те информирам за всеки детайл.

— И няма да позволиш да те убият, нали? — шеговито каза тя, но изражението й си остана мрачно. — Една крачка или една секунда в повече и нямаше да съм тук независимо от меките възглавници в края на пистата.

— Знам.

— Не, изобщо не знаеш! — Нокс се надигна и сграбчи края на ризата му. — Не умирай, чуваш ли?

— Добре, няма.

Тя бавно го пусна.

— Пак ще дойда.

— Добре — отвърна тя, без да го гледа.

Пулър излезе. Беше й споделил всичко, което знаеше. А сега трябваше да го сподели и с още един човек.

С брат си.

Без кодирани съобщения.

Лице в лице.

55

В крайна сметка Пулър все пак изпрати кодиран есемес, тъй като брат му трябваше да знае, че той иска да го види. После направи това, което беше правил и преди — тръгна към Куонтико, смени колите и напусна базата през друг изход. Пое по черните пътища и започна да се върти в кръг, при това по няколко пъти и винаги в различни посоки. Най-накрая реши, че е достатъчно, и се насочи към дестинацията си. Пикапът на брат му беше паркиран пред същата мотелска стая.

Почука на вратата. Забеляза лекото потрепване на пердето, сложи ръка върху пистолета и подвикна:

— Боби?

— Чисто е, младши — отвърна брат му.

Пулър затвори вратата след себе си и седна на леглото. Брат му седеше на същия стол като преди.

— Чу ли новините? — попита Пулър.

— Всички само за това говорят. Картър е мъртъв.

— Плюс още двама души.

— Медиите твърдят, че е било бомба.

— Прави са. Партньорката ми Нокс е била там и е видяла всичко. Опитала се да помогне, но без малко не загинала.

— Какво по-точно е видяла?

— Казах, че без малко не е изгубила живота си, Боби. В момента е в болница, но изгаря от желание да излезе и да продължи работата си. Тоест да направи всичко възможно, за да те оневини.

Макар и гений, Робърт невинаги разбираше емоционалната част от уравнението. Изглеждаше наистина смутен.

— Извинявай, Джон — смотолеви той. — Как е тя?

— Ще се оправи — отговори Пулър и започна да му описва всичко, което беше забелязала Нокс.

— Бързо пипат — отбеляза Робърт. — Явно разполагат със сътрудници, които винаги са готови за действие.

— Откъде знаеш, че не са го планирали по-дълго време?

— Ти се срещаш с човека сутринта, а вечерта той вече е мъртъв.

— Може би е било случайно.

— Ние сме длъжни да отчитаме всички вероятности, Джон. В случая връзката е очевидна.

— Но когато се срещнахме с Картър и Съливан, двамата бяха напълно убедени в невинността на Ренълдс. За тях въпросът беше приключен.

— Прочетох бележките ти от този разговор. Може би са демонстрирали убеденост, но това не означава, че са вярвали в това.

— Защо?

— Първо, изиграват козовете си прекалено категорично, Джон. Директорът на АОЗС не би се срещнал с теб рано сутринта, след като едва предишната вечер сте пили по едно питие. Още по-малко би взел със себе си и завеждащия сигурността. По една случайност познавам Съливан. Той открай време работи в СТРАТКОМ. Ако ти е казал повече от две думи или е проявил някакви чувства, значи е било театър. Той не е такъв човек. Дори да види как едно пиано пада от петия етаж право върху мястото, на което е седнал да закусва, той ще се отмести от пътя му и ще довърши сандвича си.

— Но защо? Защо е искал да ни заблуди? Не разбирам подобно поведение, ако са мислили като нас.

— Фактът, че са ви повярвали, не означава, че са били готови на сътрудничество с вас. Вие сте им чужди, а АОЗС е изключително важна за страната агенция. Няма как да признаят, че не могат да контролират собствените си служители. А ако сред тях има и шпионин, това си е мръсно бельо, което не бива да види бял свят.

— Как биха го постигнали?

— С вътрешна чистка. Това е причината за включването на Съливан.

— Тоест те са мислили, че около Ренълдс има нещо гнило?

— Не мога да кажа какво са мислили, но смея да твърдя, че при възникване на подозрения в шпионаж те никога не биха провели светкавична финансова проверка, която още на следващата сутрин да показва, че всичко е тип-топ. Това изисква време и те задължително щяха да проверят цялата й служебна биография. За бога, Джон! Та тя работи в Центъра за контрол на ОМУ, а там няма място за грешки! След като ти си открил подозрителни обстоятелства около смъртта на съпруга й, те също са били в състояние да ги открият. Разполагат с цял отдел служители, на които това им е работата.

— Нима? Ако наистина беше така, щяха ли да й позволят да прави каквото си иска в продължение на двайсет години, а може би и повече?

— Тук съм съгласен с теб — каза Робърт. — В този случай наистина са се провалили.

— А защо ликвидираха Картър толкова бързо?

— Предполагам, че защото в АОЗС бързо се е разчуло за срещата ти с него и Съливан и новината е стигнала до ушите на Ренълдс.

— Те заявиха, че са разговаряли с нея и са я информирали за резултатите от проверката.

— Ето, виждаш ли? Но тя вероятно е заподозряла нещо, точно като мен. Тоест, че не са останали доволни и ще продължават да ровят. Това я е принудило да се свърже със своите хора, а решението е било да се действа незабавно.

— По дяволите! Прав беше, като каза, че не си губят времето.

— Фактът, че са разполагали със сведения за маршрута на Картър, ме кара да мисля, че Ренълдс има шпиони навсякъде.

— Навсякъде в АОЗС? — вдигна вежди Пулър. — Сериозно ли говориш?

— Е, може би не навсякъде, но на ключовите места. Ако са на подходящо място, няколко човека могат да постигнат много. Имам предвид секретарска или чиновническа позиция, плюс някой и друг мениджър. На пръв поглед това са незначителни длъжности, които обаче са в центъра на информационните потоци.

— Радвам се, че си в състояние да седиш тук и спокойно да анализираш всичко това.

— Няма да повярваш колко много шпиони се навъртат наоколо — отвърна Робърт — При това не само в правителството. Корпорациите са пълни с тях. Да не говорим за така наречените ни „съюзници“. Те крадат тайните ни, използват ги срещу нас, а на всичкото отгоре и ни се усмихват. Всички ни мразят.

— Ами ако Картър е споделил с някого? Няма ли убийството му да насочи подозренията към Ренълдс?

— Възможно е. Но в света на разузнаването нещата не се развиват толкова бързо. Картър никога не е носил униформа. През по-голямата част от живота си той е бил учен.

— Който обаче е убил трима талибани, за да се измъкне — отбеляза Пулър.

— Съгласен съм — каза Робърт. — Но през следващите години се насочва към административна работа. Управлява Агенцията спокойно и сигурно. В конкретния случай е предпочел да обмисли нещата и да събере допълнителни сведения. Фактът, че е потърсил помощта на Съливан, сочи, че е приемал Ренълдс като високопоставен служител с безупречна репутация. Такъв човек не се обвинява без неоспорими доказателства. Иначе има опасност да лепнеш голямо петно върху репутацията на Агенцията, най-вероятно в комплект със съдебно дело. Картър лесно би могъл да се раздели с поста си.

— Светът на разузнаването е чужд за мен, Боби — призна Пулър. — Просто съм свикнал да разчитам на хората, които носят същата униформа като мен.

— В момента АОЗС не е фокусирана върху Ренълдс. Заети са да търсят извършителя на покушението срещу Картър. Съмнявам се, че някой ще приеме сериозно идеята, че тя е замесена в него.

— А ние все още не знаем защо е бил убит Дофри — добави Пулър и разтърка слепоочията си.

— Според мен имаме всички основания да приемем, че са го ликвидирали, защото е отказал да продължава да участва в тази игра. Когато Найлс Робинсън прие да разговаря с мен на Юниън Стейшън, той също ги предаде. А те са го проследили с надеждата, че на другия край на линията съм аз, и това му коства живота.

— Добре, но как са въвлекли и Дофри във всичко това? Сведенията, които събрах за него, сочат, че той е бил непоклатим патриот.

— Значи трябва да търсим причината, поради която е преминал на другата страна.

— Той има апартамент в Пентагон Сити.

— Мислиш, че можеш да проникнеш в него? — попита Робърт.

— Мога да опитам.

— Искам да дойда с теб.

— Няма да стане, Боби — решително тръсна глава Пулър. — Нищо лично, но ако ме пипнат в твоята компания, това означава и двамата да се озовем във ФВЗ по най-бързия начин — каза той и стана да си върви.

— Много съжалявам за приятелката ти, Джон — промърмори Робърт. — Понякога съм прекалено аналитичен.

— Не се притеснявай. Предполагам, че всички гении са така.

— Това изобщо не е уважителна причина — замислено отвърна Робърт.

56

Апартаментът на Тим Дофри се намираше в един от модерните небостъргачи на Пентагон Сити. Ерген и без деца, той бе изцяло отдаден на военната си кариера. Сградата се охраняваше и Пулър беше спрян във фоайето от униформен портиер, който разгледа документите му и поклати глава.

— Не мога да ви пусна горе, сър. Нали знаете какво се случи с генерал Дофри?

— Това е причината да съм тук. Аз разследвам убийството му.

Портиерът отново сведе очи към документите.

— Но вие служите в СВ, а той беше във ВВС.

— Генералът беше участник в обща разузнавателна операция на всички родове войски — отвърна Пулър, замълча за момент, наклони глава към портиера и тихо добави: — Изключително важна за националната сигурност.

Човекът нервно погледна към асансьорите.

— В такъв случай май не трябваше да го пускам горе — каза той.

— Кого? — остро попита Пулър.

— Приятеля на генерал Дофри.

— Този приятел има ли си име?

— Чарлс Абърнати.

— И какво търси там?

— Прибира някакви неща.

— Не разбирам — учудено го изгледа Пулър. — Пускате някакъв приятел в апартамента на Дофри, но на мен ми създавате трудности!

— Всъщност той живее там от време на време. Заедно с генерал Дофри.

— Но апартаментът е собственост на Дофри, нали?

— Фактически се води на една корпорация, в която работи господин Абърнати. Той има право да идва и да си отива, когато пожелае. На практика е тук доста по-често от генерал Дофри.

Пулър хвърли поглед към асансьорите и сведе очи към табелката с името на портиера.

— Вижте какво, полицай Хейнс — започна той.

— Аз не съм истински полицай, а само охрана. Можете да ме наричате Хейни.

— Добре, Хейни. Не искам да създавам проблеми на никого, но един генерал от ВВС е убит при много подозрителни обстоятелства. В същото време горе има някакъв негов приятел. Не мисля, че това е позволено.

Хейнс ставаше все по-нервен.

— Трябва да се кача в апартамента и да проверя какво точно прави този човек. Искам да спася всички евентуални улики — продължи Пулър. — Предполагам, че полицията вече е била тук.

— Не знам, може би са идвали, докато не съм бил на смяна. Длъжни сме да записваме всички посетители, но някои колеги не го правят.

— Значи проверката ми е още по-належаща. Става въпрос за националната сигурност, Хейни, а тя не е игра. И така, как възнамерявате да постъпите?

Хейни откачи един ключ от таблото зад гърба си.

— Последвайте ме, сър.

Спряха пред асансьорите и портиерът използва магнитната си карта да повика един от тях.

— Номер деветстотин четирийсет и пет — подаде му ключа той. — С това няма да имате никакви проблеми да отворите.

— Благодаря — каза Пулър и пое ключа.

— На вашите услуги, сър — отвърна Хейни и сковано отдаде чест само миг преди вратата да се затвори.

Пулър стигна до деветия етаж и забърза към апартамента на Дофри. В едната си ръка стискаше ключа, а другата лежеше върху ръкохватката на служебния ЗИГ П228. Спря пред вратата, огледа пустия коридор в двете посоки и притисна ухо към солидната врата. Не долови нищо освен монотонното бръмчене на климатичната инсталация.

Пъхна ключа в ключалката, превъртя го и побутна вратата. Едновременно с това измъкна и пистолета си. После затвори след себе си, приклекна и се ослуша.

Нищо.

Огледа се. Остана изненадан от просторния апартамент, подреден с отличен вкус. Всяка вещ подхождаше на останалите. Не можеше да повярва, че това изтънчено обзавеждане е дело на един отдаден на кариерата си генерал.

Без да се изправя, той направи една предпазлива крачка напред. Първата му мисъл беше да извести за присъствието си, но някакво вътрешно чувство го възпря. Ако този мъж бе съзаклятник на Дофри, може би щеше да изпадне в паника и да започне да стреля — точно както беше постъпила Макри при появата на Нокс. Той нямаше проблеми да използва оръжието си, но предпочиташе да не го прави. Като всеки разумен боец.

Прекоси кухнята, която беше достойна за всеки майстор-готвач. В дневната краката му потънаха в дебел килим, а очите му бяха привлечени от уникалните картини по стените и изящните скулптури, положени върху стилни пиедестали.

В библиотеката от масивен махагон бяха подредени книги с кожена подвързия. Мебелите изглеждаха сравнително нови, но очевидно бяха добре поддържани антики, изработени от дърво, хром, камък и бронз. Изглеждаха много скъпи. Прекалено скъпи дори за финансовите възможности на генерал. Дали и Дофри не беше станал предател заради пари, също като Ренълдс?

Той долови някакъв шум и светкавично се приведе. Насочил пистолета надолу, предпазливо тръгна по коридора, водещ към източника на шума. Внимаваше да не застане точно пред вратата, която се виждаше в дъното.

Шумът се усили и стана по-отчетлив.

Пулър спря встрани от вратата и реши да надникне.

Оказа се, че стаята зад нея е спалня, в която имаше човек.

Второто надникване го увери, че това наистина е така. Мъжът седеше на леглото с наведена глава. В ръцете си държеше нещо.

Веднага му стана ясно, че мъжът плаче.

Промъкна се в стаята и прибра пистолета, тъй като непознатият очевидно не беше въоръжен.

— Господин Абърнати? — каза той, без да отлепя длан от ръкохватката на оръжието си.

Мъжът стреснато подскочи и изпусна това, което държеше в ръце. Ако не беше дебелият килим, то със сигурност щеше да се счупи.

— Кой сте вие? — попита с несигурен глас той.

Беше слаб, най-много седемдесет килограма, и не по-висок от метър и седемдесет с обувките. Беше облечен със син панталон и щампована риза. От джоба на спортното му сако се подаваше кърпичка в същите цветове, а на лявата му китка имаше часовник „Таг Хойер“. Изтънялата му коса беше сресана от ръката на професионалист. Беше гладко избръснат, а очите му бяха зачервени.

Пулър му подаде служебните си документи.

— Аз съм старши армейски следовател Джон Пулър от Седемстотин и първи отряд на ОКР — представи се той.

Мъжът стрелна с поглед служебната му карта, но явно не регистрира значението й.

— Предполагам, че сте тук заради Тим — глухо рече той.

— Да — каза Пулър. — Генерал Дофри.

— Убиха го.

— Знам това. А вие откъде познавате генерала?

— Бяхме приятели — отвърна Абърнати, избягвайки погледа му. — Много близки приятели.

— Разбрах, че двамата сте били съсобственици на този апартамент.

Абърнати явно се изненада.

— Портиерът на входа ми каза — поясни Пулър. — Това било причината да ви пусне тук.

Абърнати кимна, наведе се и вдигна рамкираната снимка, която беше изпуснал.

— Може ли? — попита Пулър и пристъпи крачка напред.

— Е, вече няма никакво значение — сви рамене човекът и му я подаде.

Снимката беше на прегърнатите Дофри и Абърнати. Изглеждаха щастливи и спокойни. Като влюбена двойка.

— Предполагам, че наистина сте били близки — стрелна го с поглед Пулър.

— Нека престанем да увъртаме, става ли? — отвърна с вяла усмивка мъжът. — Приключих с недомлъвките. Бяхме много повече от приятели.

— Разбирам.

— Надявам се, че разбирате и защо нашата връзка трябваше да бъде дискретна.

— Забраната за служба на хора с хомосексуална ориентация в армията вече е отменена, сър — каза Пулър.

— Така ли? — скептично попита Абърнати. — Но за генерал с една звезда, който се стреми към върха, тя е като окови около глезените. Вие сте военен и отлично съзнавате това. Колко висши офицери открито са признали ориентацията си?

— Сещам се само за един. Преди две години повишиха един резервист от пехотата до бригаден генерал.

— Беше жена — отвърна Абърнати. — О, не ме разбирайте погрешно. Аз наистина се радвах за нея. Много се радвах. Но не си спомням някой мъж да се е включил в този гей парад.

— Все още не, сър — каза Пулър.

— И вероятно никога.

— Значи генерал Дофри и вие, така ли? Можете ли да ми кажете нещо за съвместния си живот?

— Защо? — сопна се Абърнати, но бързо се успокои. — Извинете, беше грубо от моя страна, но преживявам много труден момент.

— Напълно ви разбирам, сър. Никой няма да научи за това, което бихте споделили с мен. Питам ви само защото то би помогнало на разследването ми.

Абърнати разтърка очи и седна на един стол.

— Бяхме заедно около десет години — започна той. — Десет прекрасни години. Но всичко беше много дискретно. Дори този апартамент закупихме на името на фирма. Не се показвахме заедно на публични места. А сега, когато Тим е мъртъв, аз няма да получа парична компенсация като негов партньор. Разбира се, това изобщо не ме интересува, тъй като работя в голяма адвокатска кантора и печеля достатъчно. Много повече, отколкото би могъл да изкара Тим. Платих повечето вещи тук, сам направих дизайна. Ще ви призная, че никога не съм искал да бъда адвокат. Мечтаех да стана вторият Ралф Лорън. За съжаление, животът невинаги се развива така, както искаме. — Очите му се сведоха към пода. — Но в случая става въпрос за принципи. Аз нямам никакви права. Дори не мога да присъствам на погребението му в Арлингтън, няма да ми дадат знаме. То ще бъде връчено на родителите му, въпреки че от години не са имали нищо общо с него. Помагах му да пише речите си, да се подготвя за всяко следващо повишение. Готвех, грижех се за него, когато беше болен. Но и той правеше много за мен. Ходехме заедно на почивка, но винаги пристигахме на избраното място поотделно. И така го напускахме. Когато хората се интересуваха от моето присъствие, отговаряхме, че съм негов стар приятел. — В гласа му се долавяше горчивина. — Стар приятел!

— Разбирам колко ви е било трудно — каза Пулър.

— Все пак живеем в две хиляди и четиринайсета, а не в хиляда деветстотин и четиринайсета! — каза Абърнати. — Струва ми се напълно безсмислено други хора да диктуват кого да обичам открито и кого не! Това е унизително!

Пулър му върна снимката и се огледа.

— Дойдохте да си приберете някои неща, така ли?

— Имате предвид компрометиращи неща? Е, да. Докато Тим беше жив, никога не съм си позволявал да го злепоставям по някакъв начин. Още по-малко сега, когато вече го няма. Много го обичах.

— Сигурен съм, че той би оценил това.

— Имате ли някакъв напредък в търсенето на убиеца? — погледна го изпитателно Абърнати. — Моля ви, кажете „да“, защото Тим беше най-милият мъж на света. Носеше униформа, но беше изключително деликатен човек.

— Мисля, че е въпрос на време — отвърна Пулър. — Обещавам ви, че ще направя всичко по силите си, за да открия и заловя убиеца.

— Благодаря. Вярвам ви.

— Бихте ли отговорили на още няколко въпроса?

— Какви например?

— Забелязахте ли някаква промяна в поведението на генерал Дофри напоследък?

— В смисъл?

— Например да е станал по-нервен? Имахте ли чувството, че крие нещо от вас?

Абърнати закима още преди Пулър да довърши въпроса.

— Да, точно така, ей богу! — рече той. — Постоянно го питах какво не е наред, но той не ми казваше. Просто не беше на себе си. Отначало помислих, че си е намерил някой друг. Но не беше това. Бих го усетил. Така и не успях да преодолея стената, която беше издигнал около себе си. Бях свикнал, че трябва да пази в тайна подробности по своята работа. Това беше нормално.

— Но ставаше въпрос за нещо друго, така ли?

— Именно. Служебните му тайни бяха в реда на нещата, но тези, другите, ми приличаха на виновни тайни. Неща, от които се срамуваше и които нямаха нищо общо с работата му.

— Да е споменавал за някакъв инцидент, довел до тази промяна? Някакви имена?

— Не. Само веднъж каза, че запазването на нашата връзка в тайна ще струва скъпо. Дори прекалено скъпо.

— Интересен избор на думи — отбеляза Пулър. — Спомняте ли си кога горе-долу започна тази необичайна тайнственост?

— Да, защото тогава имахме доста ожесточен спор. Току-що го бяха назначили на служба в СТРАТКОМ. В някакво негово подразделение.

— РНП? — попита Пулър.

— Точно така, РНП. Местоработата му беше във военновъздушната база „Болинг“ в Анакостия, която, слава богу, се намира съвсем наблизо. Преди това работеше в Луизиана, а преди години в Северна Дакота, където населението на най-близкия град наброяваше по-малко хора, отколкото живеят и тази сграда.

— За какво спорихте?

— Той винаги твърдеше, че би искал да направи по-различна кариера във ВВС. Това ме накара да си помисля, че е рошил да отхвърли текущата оферта и да поеме по пътя, който го привличаше. Тим беше изключително умен мъж. Много хора го искаха на служба при тях.

— Но той промени решението си?

— Останах с чувството, че някой друг го е променил вместо него. И той замина за новото място.

— Това се случи преди около две години, така ли?

— Малко повече.

— Спомена ли пред вас името на офицера, чието място е заел?

— Не, никога. Много добре разбирах, че не обича работата си в РНП. Пътуваше непрекъснато, срещаше се с хора на отдалечени места.

— Той ли ви го каза?

— Да. Без никакви подробности, разбира се. Но усещах силното му желание да сподели с някого.

— Каза ли ви нещо друго?

— Да. Нещо много странно на фона на поведението му преди това.

Пулър го погледна очаквателно.

— Не много отдавна сподели с мен, че иска да напусне армията — каза Абърнати.

— Защо?

— Каза, че нещата са станали прекалено сложни и той вече не харесва това, което върши.

— Предложи ли някакво обяснение за внезапното си недоволство от работата?

— Не. В момента, в който го попитах за подробности, Тим смени темата.

Пулър му подаде визитка с молбата да се обади, ако си спомни още нещо, после се сбогува. Абърнати остана сам със снимката на човека, когото беше обичал и за когото скърбеше.

Докато слизаше с асансьора, Пулър мислеше, че най-сетне е разбрал как са принудили Тим Дофри да стане предател.

57

След като се раздели с Абърнати, Пулър отдели известно време за съставянето на кодиран имейл, в който описваше на брат си всичко, което беше научил от съкрушения адвокат. Дофри е бил гей и някои хора са се възползвали от този факт, за да го превърнат в предател на родината си. И вероятно същите хора го бяха ликвидирали, след като е отказал да продължава тази дейност.

Евентуалната заплаха да ги издаде е била основателна причина, за да получи куршум в главата. Явно нямаха проблеми да убият когото и да било по всяко време.

Кодираният отговор на брат му дойде бързо.

Пулър го прочете и на лицето му се появи мрачна усмивка.

Непременно трябва да пипнем тези мръсници. Всеки един от тях.

Добре, Боби, съгласен съм. Но как?

Часовете за свиждане в болницата бяха минали, но той беше убеден, че ще направят изключение за него. Спря при едно крайпътно заведение, откъдето излезе с два големи бъргъра, големи порции пържени картофи и огромни чаши кока-кола.

Получил разрешението на охраната пред стаята на Нокс, Пулър открехна вратата и надникна.

Тя лежеше със затворени очи. От ръката й продължаваше да стърчи тръбичка, а мониторът до нея тихо писукаше. Но показанията върху дисплея бяха нормални.

Той седна на стола до леглото й.

— Нокс? — тихо я повика той.

Тя отвори очи.

— На храна ли ми мирише?

— Браво на теб. Случайно да си била хрътка в предишния си живот?

— Тук храната е гадна — отвърна тя. — Ако изобщо може да се нарече храна.

— Все пак е болница. Ако храната е добра, вероятно ще пожелаеш да останеш, нали?

Той извади бъргърите и картофките, подреди ги на малка маса и я приближи към леглото. После го повдигна с механизма, докато Нокс застана в седнало положение.

Тя погледна донесеното и скептично поклати глава.

— Не е здравословната храна, на която си свикнала — виновно рече той. — Няма ядки или обезмаслено сирене. Но си помислих, че…

— Обичам те! — прекъсна го тя.

— Какво?! — стреснато я погледна Пулър.

— Ела да те прегърна.

Той се подчини. Тя уви ръце около него и притисна лице в гърдите му.

— Когато тренирах гребане, постоянно ядях такива храна — каза след известно време тя. — Едва когато пораснах, разбрах, че ако продължавам, ще стана сто и петдесет килограма.

— Хубаво е, че ми споделяш тази малка тайна — усмихна се Пулър.

Тя отхапа огромен залък от бъргъра, отпи голяма глътка кока-кола и вдигна глава да го погледне.

— Ти си като рицар с лъскава броня, дошъл да ме спаси от една крепост, пълна с постни макарони и нещо, което тук наричат месо, но на практика е алуминиево фолио, напръскано с кафява боя.

— Не знам колко е лъскава бронята ми — поклати глава Пулър.

Тя лапна още едно голямо парче и няколко пържени картофа, но успя да кажа:

— Боже, колко е вкусно!

— За да ликвидираш последиците, ще трябва да пробягаш поне петнайсет километра и да направиш двойна тренировка.

— Ще си струва — каза тя и избърса устните си със салфетка. — Дойде само за да ме нахраниш, или има и нещо друго?

— Има, при това много — отговори той и бавно огледа стаята.

— Какво? — проследи погледа му тя.

— Може да се окаже, че тук има повече от четири уши.

Тя се облегна назад, лапна още едно картофче, а след това извади бележник и химикалка от чекмеджето на нощното шкафче.

— Напиши ми всичко, а като го прочета, можеш да го сдъвчеш и глътнеш.

Той кимна и започна да пише. След известно време приключи и й подаде бележника.

Нокс изчете всичко отначало докрай, като от време на време повдигаше вежди. После откъсна листа и му го подаде.

— Ще го изям, след като си довърша бъргъра — каза той и пъхна хартията в джоба си. — Но междувременно…

Измъкна телефона си, отвори музикалния плеър и пусна някаква песен. Мелодичните звуци изпълниха стаята. Той се наведе над нея. Сега вече беше доста по-трудно да ги чуват.

— По дяволите, Пулър — простена тя. — Горкият Дофри! Дори за миг не съм го допускала!

— Сигурно. Сега вече имаме и мотива.

— Същата сложна ситуация като при Найлс Робинсън. Каквото и да направиш, ще загубиш играта.

— Е, това не се отнася до Ренълдс.

— Да, тя е избирала така, че винаги да печели.

— Вероятно са ликвидирали Дофри, защото с отказал да продължава дейността си в тяхна полза. Освен това е изразил желание да напусне армията — нещо, което не са можели да му позволят.

— И аз виждам нещата така.

Тя неспокойно се размърда на възглавницата.

— Какво? — внимателно я погледна той.

— Обещай, че няма да се ядосаш.

Пулър стреснато я погледна, после чертите му бавно омекнаха.

— Ти за малко не загина. Как бих могъл да ти се ядосам?

— Не знам. Затова питам.

— Добре, обещавам.

— Струва ми се, че знам защо са набелязали брат ти. И защо точно в онзи определен момент. Май започваш да мислиш, че прибърза с обещанието си, а? — нервно го погледна тя.

— Стига, Нокс. Просто говори!

— Получихме предупреждение за брат ти.

— Какво?! — изгледа я с каменно лице Пулър. — Предупредили са ви за брат ми?

— Да.

— Кои всъщност сте „вие“?

— УРС. Управлението за разузнаване и сигурност.

— Кой беше автор на предупреждението?

— Не знаем. Беше анонимно.

Пулър вдиша. Беше на прага да избухне. Нокс, изглежда, усети това, защото се умълча.

— Какво конкретно пишеше в него? — попита той. Гласът му беше напрегнат, но под контрол.

— Че Робърт Пулър е бил натопен и Министерството на отбраната трябва да разгледа случая му крайно внимателно.

— Кога се случи това?

— Преди около четири месеца. Затова споменах и избора на времето.

— Преди четири месеца! — избухна най-после Пулър. — А ти ми казваш едва сега?! Защо, Нокс, да те вземат мътните?

В следващия миг й обърна гръб и направи няколко дълбоки вдишвания и издишвания.

— Извинявай — рече. — Сега не е нито времето, нито мястото. Много съжалявам.

Нокс сложи ръка на рамото му и леко го притегли към себе си.

— Погледни ме, Пулър. Моля те!

Той се обърна.

Тя трепереше. Изглеждаше малка и безпомощна в болничното легло.

— Заслужавам всичко, с което би ме нарекъл — прошепна. — Можеш да ми крещиш, да ме ругаеш и дори да ме удариш. Ще го приема.

— Няма да направя нищо подобно.

— Знам, че трябваше да ти кажа по-рано. Но не го направих. Това е нещо като болест за мен… Просто не мога да казвам истината на хората…

Тя произнесе последното изречение почти шепнешком. Може би защото не вярваше, че е направила подобно признание. Пред него. Пред себе си.

Пулър се облегна назад и каза:

— Да забравим кога реши да ми кажеш и да се фокусираме върху нещо друго. Четири месеца? Със сигурност това време им е трябвало да подготвят удара срещу брат ми. Въпросът е откъде са били сигурни, че вие наистина ще концентрирате вниманието си върху Боби?

— Отговорът е очевиден — притеснено отвърна тя. — Явно в УРС има къртица, макар и да изглежда невероятно. Ако си спомняш, аз вече ти намекнах за подобна възможност.

— Значи това е била причината да те включат в разследването — погледна я замислено той. — А не само да ме държиш под око.

— Така е.

— Е, нямаше да е зле, ако го бях научил по-рано — отбеляза Пулър.

— Трябваше да ти кажа — рече тя със зачервено от притеснение лице. — Знам, че правеше всичко възможно, за да откриеш катализатора. Но си мълчах.

— Разбира се, че не съм доволен, Нокс. Но всичко това вече е минало.

Върху лицето й се изписа облекчение.

— Може би вече знаем и кой е анонимният автор на писмото до вас — добави той.

— Кой?

— Найлс Робинсън.

— Защо?

— Аз също имам своите тайни, Нокс — отвърна Пулър, без да отмества очи от лицето й.

Тя замълча — очевидно си даваше сметка, че не е в позиция да го притиска.

А той беше все по-склонен да вярва, че Робинсън е имал предвид именно това, когато е споделил с Боби, че възнамерява да оправи нещата. Резултатът е бил решението му да предупреди УРС, макар и анонимно.

— Някаква идея кой може да е къртицата?

— Не. Но това е човек, който пречи на абсолютно всичко, което вършим. При това без да сме сигурни, че то ще ни доведе до някъде.

— Разбирам.

— А и изобщо не допуснахме, че ще се опитат да ликвидират брат ти. Иначе щяхме да вземем някакви мерки за сигурността му.

— Вярвам ти.

— Именно това нападение ни помогна да осъзнаем, че имаме проблем в собствените си редици. Тоест изтичането на информация е дошло от нас. — Нокс завъртя между пръстите си последното картофче, помълча и попита: — На всички жени ли предлагаш подобна храна?

— Не съм имал връзка с чак толкова много.

— Малко ми е трудно да го повярвам.

— На това специално отношение се радват единствено жените в болнично легло, пострадали при експлозия.

Тя си позволи една бледа усмивка, а картофчето изчезна в устата й.

— Съжалявам, че не ти казах навреме.

— Ясно е, че си шпионин по душа. А те не обичат да споделят. — Забелязал лакомия поглед, с който Нокс гледаше недокосната купчина с картофи пред него, той побърза да добави: — А сега си довърши бъргъра, но без да посягаш към моите картофи!

58

Робърт седеше в пикапа си и я наблюдаваше. Тук канзаските номера на колата биеха на очи и по тази причина той ги смени с вашингтонски, които свали от един седан на паркинг за конфискувани коли.

Сюзан Ренълдс вечеряше на маса до прозореца на някакъв ресторант на Ейч Стрийт и имаше вид на човек, който няма никакви грижи на света. Но той знаеше, че видът често лъже, а и нямаше никакво намерение да я подценява отново. Вече няколко пъти беше прегледал служебното й досие, обръщайки внимание на детайли, които преди това беше пренебрегвал. След това се зае да подрежда фактите в нова мозайка, която му предложи няколко интересни възможности.

Тази вечер тя очевидно се бе облякла така, че да съблазнява. Полата стигаше до коленете й, но беше твърде тясна, а бялата колосана блуза беше с разкопчани горни копчета. Обувките й бяха с много високи токчета.

По платното бавно мина патрулна кола и той потъна още по-дълбоко в седалката. Даваше си сметка, че ченгетата вече са уведомени за присъствието му в района на столицата.

Беше проследил Ренълдс още от дома й. Не познаваше мъжа, с когото се беше срещнала, но от скъпите му дрехи личеше, че е адвокат или лобист. Робърт успя да го огледа в момента, в който спря пред ресторанта със своя астън мартин. Е, ако не друго, има доста пари, каза си тон. Докато ги гледаше, Ренълдс се разсмя на нещо, което подхвърли мъжът.

Уникално бе да успяваш да се забавляваш, когато шефът ти току-що е бил взривен. Робърт предполагаше, че останалите служители в АОЗС скърбят за убития си началник, а също така за Блеър Съливан и шофьора. Все пак бяха загинали трима невинни мъже. Но това очевидно не се отнасяше до Ренълдс. Тя продължаваше да гледа напред. Неопетнена, без никакви угризения на съвестта.

Робърт беше убеден, че тази жена е играла някаква роля в атентата. Не знаеше каква и защо. От брат си научи, че Съливан е скочил срещу него в защита на Ренълдс. Донован Картър бил съгласен с позицията му, макар и не с тона му. Оттук и въпросът, който беше поставил Джон: защо тя ще ги убива, след като я бяха защитили? Картър обаче я беше заподозрял. А най-вероятно и Съливан. Това по някакъв начин бе стигнало до ушите й и смъртната им присъда бе подписана, при това бързо.

Брат му беше превъзходен боец и опитен следовател, едновременно с това почтен и честен човек. Умееше да подушва лъжата като никой друг, но светът на разузнаването беше по-особен. Хората там не лъжеха, за да прикрият определени неща, а защото така си изкарваха хляба. Когато човек непрекъснато се занимава с лъжи, той ги овладява до съвършенство. Особено хората, които не се притесняваха от тях. Останалите или напускаха, или изчезваха.

Това беше объркващото в случая с Ренълдс. Брат му беше усетил, че тя лъже. Робърт също, особено когато я разпитваше с пистолет, опрян в тила й. И тя наистина лъжеше. Същевременно обаче беше казала истината относно един много важен факт, но той се опита да го възприеме като поредната умна лъжа.

Тя е видяла огледалото, което използвах. Давала си е сметка, че наблюдавам лицето й, и успя да ме заблуди. Или по-скоро се опита.

Това вече му беше ясно. Съответно и тревогата му нарасна.

Наблюдаваше през бинокъла Ренълдс и нейния приятел. Не можеше да се отърве от чувството, че го познава отнякъде. Извади новозакупения фотоапарат и му направи снимка. Прехвърли я в компютъра и я пусна в същите бази данни, които беше използвал за проверката на непознатия от затвора.

И получи бързо попадение.

Малкълм Ауст.

Едва сега свърза лицето с името.

Човекът с Ренълдс не беше нито адвокат, нито лобист.

Той беше германец, главен инспектор по оръжията към ООН, изключително уважаван от международната общност заради своите познания и кураж.

Въпреки че знаеше някои неща за него, Пулър направи бърз преглед на служебната му биография. Ауст заемаше този пост от двайсет години, през които беше посещавал всички горещи точки по света. Радваше се на огромен авторитет, имаше няколко научни труда и беше редовен гост на различни телевизионни предавания.

Човек с богата култура, който владееше няколко чужди езика, а и беше наследник на известна козметична компания. За него паркираният пред ресторанта астън мартин беше нещо напълно нормално, но Робърт се тревожеше от друго.

Защо Ренълдс се срещаше точно с него? Въпреки сравнително високата си позиция в Центъра тя бе дребна риба в сравнение с Ауст, а професионалните контакти и на двамата бяха поставени под стриктен контрол, на който те охотно се подчиняваха, защото в техните кръгове никой не си позволяваше да нарушава правилата. За Ауст би било далеч по-естествено да вечеря с министри и председатели на комисии в Конгреса, да поддържа връзки с генерали, адмирали, президенти на големи корпорации, а дори и с държавни глави. Но не и с хора като Ренълдс, която беше много по-ниско в йерархията.

Въпреки това обаче Ауст изглеждаше доста близък с нея и Робърт започна да се пита дали не става въпрос за нещо по-лично, поне за германеца. Все пак Ренълдс си беше привлекателна и умна жена, която на всичкото отгоре заемаше ключова позиция в област от голямо значение и за самия Ауст.

В следващия миг двамата чукнаха чашите си и Ренълдс се приведе да го целуне по бузата. Благодарение на оптиката, която използваше, Робърт моментално разбра, че Ауст копнее за нещо повече от докосването на рубинените й устни.

Започва да става интересно, помисли си той.

Рутинният поглед в страничното огледало му позволи да види един мъж, който се беше облегнал на някаква сграда през четири коли от него и небрежно пушеше цигара. Уловил погледа му, той побърза да отмести очи, но вече беше късно.

Такава била работата, значи. Наблюдават наблюдателя, но май още не подозират, че той знае. Все още не.

Остана на мястото си, като току поглеждаше в огледалото. По някое време реши да провери дали има и други. От двете страни на улицата бяха паркирани много коли, всяка от които би могла да изпълнява подобна задача. Вниманието му беше привлечено от ярката светлина, блеснала за миг в купето на един черен мерцедес малко по-назад от него от другата страна на улицата.

Светкавица. Някой току-що го беше снимал.

Той извади телефона си и написа кратко кодирано съобщение на брат си. Имаше нужда от помощта на Джон, и то веднага.

Отново се загледа в ресторанта. Ауст вече го нямаше, но Ренълдс все още беше на мястото си и говореше по телефона. Видя я как кима няколко пъти, казва нещо и прекъсва връзката. Вдигна ръка да приглади косата си и очите й внимателно пробягаха по улицата. Това беше изиграно толкова добре, че Робърт едва ли щеше да обърне внимание, ако вече не беше открил, че е под наблюдение. Очите й се спряха върху него само за миг, но това беше достатъчно. Той не можеше да си обясни как го бяха засекли. Дори собственият му брат не беше успял да го разпознае.

Фаровете на големия мерцедес се включиха, двигателят забоботи.

Мъжът на улицата се качи в черен кадилак, който също запали.

Робърт погледна право пред себе си. На следващата пресечка имаше светофар. Трафикът в този късен час беше слаб — нещо, което беше едновременно добро и лошо. Той посегна към стартерния ключ почти едновременно с вибрацията на телефона му. Погледна дисплея.

Брат му отговаряше на есемеса.

Джон беше на път, също като кавалерията наоколо. Но едва ли щеше да се появи навреме. Споходен от внезапна идея, Робърт започна да пише. Пръстите му буквално летяха по клавиатурата. Изпращаше на Джон една свалена от интернет програма и свързаните с нея допълнителни сведения. Надяваше се нещата да се получат, защото в противен случай беше мъртъв.

Приключил с тази задача, той закова поглед в светофара, преброи до три, завъртя ключа и включи на скорост.

Мерцедесът излетя от мястото, на което беше паркирал, но Робърт натисна педала докрай. Пикапът му изпревари немската машина и зае празната лента. Профучавайки край ресторанта, той за миг погледна надясно. Ренълдс все още седеше на мястото си, вперила поглед директно в него.

Миг по-късно ресторантът остана назад, а пикапът профуча през кръстовището в момента, в който светофарът светна червено. Точно както беше планирал. Но мерцедесът също успя да премине, тъй като изобщо не намали. Кадилакът беше блокиран от напречния трафик, но човекът зад волана настъпи газта и безцеремонно разбута колите пред себе си.

Това даде старт на истинското преследване.

59

Телефонът на Пулър се намираше в десния му джоб, а онзи с предплатените минути — в левия. Когато вторият изпиука, той седеше до леглото на Нокс.

Извади го и погледна дисплея. Съобщението беше кратко и той бързо го дешифрира. Скочи на крака още преди да го дочете.

— Какво има? — погледна го Нокс.

— Трябва да вървя — отговори той и се втурна към вратата.

— Пулър?

— Можеш да изядеш пържените картофи.

В следващия миг вече го нямаше.

Нокс гледа след него няколко секунди, после издърпа тръбичката от ръката си, скочи от леглото и се стрелна към гардероба. Измъкна торбата с окървавените си дрехи и започна да се облича, без да обръща внимание на пронизителните звуци, които издаваше включената аларма на монитора.

* * *

Пулър спринтираше към колата си. Стигна до нея за секунди, скочи зад волана и завъртя ключа. Служебното малибу изрева и се понесе назад. Той го овладя и бързо напусна паркинга на болницата.

Беше получил последното местоположение на брат си, но това не означаваше, че непременно ще го открие. А ако по чудо успееше, най-вероятно щеше да е късно. Не, това не беше опция. Не стигна навреме при Нокс, но това нямаше да се повтори с брат му.

Телефонът му отново изпиука. Вдигна го пред очите си, продължавайки да върти волана. На дисплея имаше пътна карта с някаква точка върху нея. Точката се движеше. Един Господ знаеше как Робърт беше успял да му изпрати линк за проследяване на маршрут в реално време. Засече местоположението на точката, зави надясно, после наляво, а след това пое по естакадата за междущатската магистрала и настъпи газта до дупка. Зае позиция в бързата лента и започна да задминава. Движеше се право на изток. Не след дълго прекоси моста „Рузвелт“ и навлезе във Вашингтон.

Трябваше да избира между три посоки. Очите му не изпускаха точката. Боби пътуваше на запад, което означаваше срещу него. Но едновременно с това и малко на север, което пък означаваше, че се отдалечава. Далеч напред се появи полицейска кола, заела най-лявата лентата той караше с много над разрешената скорост. На всичкото отгоре трафикът в посока Конститюшън Авеню се уплътни заради ремонтни работи. Това го принуди да завие вдясно, което предизвика множество гневни клаксони. Все пак успя да се престрои към изхода, който щеше да го изведе на Индипендънс Авеню.

Прелетя през следващите няколко пресечки, без да отделя очи от точката. После му хрумна една идея.

Карай на юг, написа той.

След секунди точката промени посоката си. Той я последва, преминавайки през пресечките на жълто или червено, на милиметри от другите коли. Ако някое ченге реши да ме подгони, толкова по-добре, помисли си той. Но патрулни коли не се виждаха никъде.

Направи няколко бързи изчисления и написа изток.

Точката отново промени посоката си. Пулър направи десен завой.

Измина още две преки, потърси точката на дисплея и написа нов есемес:

Следващата наляво.

Точката покорно се премести в указаната посока. Пулър вдигна глава. Точно навреме, за да зърне пикапа, който изскочи на улицата и се понесе срещу него с димящи гуми. Той остави телефона и погледна зад брат си. Времето на съобщенията изтече. Сега беше ред на действието.

Колите на преследвачите бяха две и Боби ги беше описал в първия си есемес.

Черен мерцедес S550 и черен кадилак ескалейд. Предницата на кадилака беше смачкана, но той нямаше представа как се е случило това. Мерцедесът беше залепен за задната броня на пикапа и чакаше момента да се изравни с него. Пътят беше прав, без завои. Пикапът нямаше как да го задържи.

Пулър насочи колата си право срещу малката група автомобили, която бързо се приближаваше. Той светкавично набра още един есемес:

Газ до дупка.

Пикапът се стрелна напред, осигурявайки си няколко метра преднина пред мерцедеса.

Пулър подръпна предпазния си колан, погледна надписа за въздушната възглавница на арматурното табло, пое си дълбоко дъх и натисна педала до дъно. Надяваше се, че армията е направила достатъчно добра застраховка на нещастния автомобил, но едновременно с това си даваше сметка, че вероятно до края на живота си ще попълва формуляри. Но това беше много по-добре, отколкото да присъства на погребението на брат си.

Той изви волана надясно в мига, в който се размина с Боби. Гумите издадоха пронизителен звук и гравитационните сили го запратиха в шофьорската врата. Колата му се стрелна към задницата на мерцедеса и муцуната й бръсна бронята му. Ударът беше насочен с изключителна точност. Мерцедесът се завъртя на триста и шейсет градуса. Разминавайки се с него, Пулър за миг зърна смаяните физиономии на мъжете вътре. Колата беше абсолютно неконтролируема. Тя литна във въздуха и се заби в някакво крайпътно дърво.

Металът поддаде, но дървото не.

Кадилакът рязко намали, за да избегне мелето. Но сега летеше напред с пълна скорост — като акула, подгонила тюлен.

Пулър се насочи към далечния тротоар и закачи някаква кола. После рязко завъртя волана наляво, промуши се между паркираните автомобили и пое в обратна посока. Брат му беше далече напред и почти не се виждаше. Затова пък кадилакът се озова директно зад него и бързо скъсяваше дистанцията. Секунди по-късно бронята му потъна в задницата на служебното малибу, нагъвайки я като хармоника.

Пулър изви волана и успя да се задържи на платното. Погледна напред, видя, че брат му намалява, и яростно изруга. После присветна с фаровете и натисна клаксона по определен начин.

Пикапът на Боби отново набра скорост.

Добре че я има морзовата азбука, каза си с облекчение той. Сигналът, който подаде, беше: Карай!

Позитивните чувства го напуснаха бързо, защото кадилакът го блъсна за втори път, а след това се изравни с него.

Той много добре знаеше какво ще последва.

Страничните стъкла на кадилака се спуснаха надолу и в процепите се показаха дула.

Пистолетът вече беше в ръката му. Натисна бутона за сваляне на дясното стъкло и стреля. Куршумът попадна в стъклото на водача, но то дори не се пропука.

Поликарбонат. Страхотно!

За съжаление, неговите стъкла не бяха блиндирани.

Натисна спирачката миг преди противникът да открие огън. Изпод гумите му изхвърча синкав дим, а кадилакът отлетя далече напред. Стрелбата надупчи странично няколко коли. Два-три радиатора запушиха, още толкова гуми гръмнаха. Разнесе се масов вой на аларми.

Пулър трескаво се огледа за полиция и напрегна слух с надеждата да чуе сирени, но долови само ускорения ритъм на сърцето си. Нима всички бяха излезли в почивка, да ги вземат мътните? Или президентът беше решил да се поразходи и всички ченгета в този град се бяха струпали да го охраняват?

Шофьорите в насрещното платно видяха какво се случва и масово започнаха да отбиват встрани, като натискаха клаксоните.

Той завъртя волана надясно и зае позиция зад черния кадилак.

Пътниците в него нямаше как да стрелят през задното стъкло, но нищо не им пречеше да го правят от страничните. Той машинално изчисли височината на предния си капак и тази на задната броня на кадилака. Е, скоро щеше да провери дали тези изчисления са точни.

Настъпи газта. Малибуто подскочи напред, блъсна бронята и капакът му остана там, малко под нея. Продължи да натиска педала. Капакът бавно се нагъна и изчезна под бронята. Газта му остана натисната докрай.

Дулата се показаха през страничните прозорци на кадилака, насочени назад. Пулър се просна странично на седалката в момента, в който предното му стъкло се пръсна, засипвайки го със ситни късчета. След като двете коли практически се скачиха, управлението на малибуто беше изцяло прехвърлено в ръцете на шофьора отпред. За него остана само да подава допълнителните конски сили.

Той изчака стрелбата да спре, изправи се на седалката и отново настъпи газта до дупка. Предницата на колата му потъна още няколко сантиметра под задната броня на тежкия автомобил.

И още, и още. Капакът се смачка напълно, а собствената му броня отдавна се търкаляше по асфалта зад гърба му. После се случи това, на което се беше надявал. Шасито, далеч по-здраво от ламарините, започна да поема тежестта на кадилака.

Задните му гуми започнаха да се повдигат. Не чак толкова, че да се отделят от настилката, но достатъчно, за да изгубят сцепление.

Задното стъкло на кадилака се плъзна надолу, а това означаваше само едно — противникът се готвеше да открие стрелба и искаше да си осигури добър прицел.

Това не бива да се случи, помисли си Пулър.

Стисна волана с две ръце и силно го разклати наляво-надясно. На лицето му изплува неволна усмивка, когато видя как двамата стрелци, които се опитваха да го вземат на мушка, изведнъж започнаха да се блъскат един в друг като билярдни топки.

За това спомагаше и фактът, че бяха без предпазни колани. Той повтори операцията и те удариха главите си. Единият падна странично на седалката, а другият захвърли пушката, стисна глава между дланите си и започна да ругае.

Шофьорът на кадилака несъмнено усети намеренията на Пулър и вдигна крак от педала на газта. Скоростта рязко намаля. Резултатът от действията му доведе до едно-единствено нещо — вече не той, а Пулър командваше парада. Тежката машина отпред зависеше изцяло от мощността на малибуто.

Пулър огледа ситуацията на пътя, опитвайки се да определи траекторията.

Започна да отброява секундите в главата си, като се надяваше, че брат му отдавна е свърнал в някоя пресечка и вече е далече от тук. Но голямата маса ма кадилака му пречеше да види дали наистина е така.

Преброи до десет, отправи една безгласна молитва към Бог и рязко завъртя волана надясно.

Предницата му се откачи от бронята отпред. Носът на кадилака рязко поднесе наляво, а когато задните му колела докоснаха настилката, каросерията се разклати и политна в обратна посока.

Нито шофьорът, нито машината бяха готови за този могъщ микс между гравитационни и центробежни сили. Колата се завъртя около оста си, удари се в тротоара, размаза някаква паркирана до него кола, а след това връхлетя върху метална пейка, монтирана на плочите.

И накрая, сякаш за овации отстрана на отсъстващата публика, се обърна на покрив.

Таванът се смачка, а инерцията доведе до още половин оборот, в резултат на който каросерията започна да се плъзга върху лявата си част, включително върху шофьорската врата. Това беше позицията, в която кадилакът се заби във високата тухлена ограда на някаква лятна къща.

Без дори да погледне какво се е случило, Пулър профуча покрай купчината смачкани ламарини. На първата пряка зави вляво, а след това вдясно. Едва тогава потърси точката върху дисплея на телефона си. Брат му беше на две преки пред него и се отдалечаваше с пълна газ.

Зарязал текстовите съобщения, той го набра директно.

— Добре ли си? — тревожно попита Робърт.

— И двамата преследвачи са отстранени, а аз все още съм цял — отвърна Пулър. — Но колата ми е в плачевно състояние. Ти?

— Засякоха ме по някакъв начин, Джон. Нямам представа как. Изведнъж ме обкръжиха, докато наблюдавах как Ренълдс вечеря.

— Канзаските номера?

— Не, защото ги смених.

— Няма как да са те разпознали.

— Взех всички мерки Ренълдс да не види физиономията ми, докато й бях на гости.

Прозрението внезапно връхлетя Пулър.

— Къщата й! — извика той. — Охранителната й система е доста сложна и със сигурност включва видеонаблюдение!

— Трябва да е това, по дяволите! — възкликна Робърт. — Не видях камери, но и не ги потърсих както трябва. Тя е прегледала записите и знае как изглеждам в момента! Сложих си скиорската маска едва когато стигнах до входната врата. А на излизане я свалих.

— Външната охранителна камера трябва да е заснела и колата ти. Няма друг начин да те засекат толкова лесно.

— Това е много сериозен пропуск от моя страна! — простена Робърт.

— Трябва да признаем, че и жената си я бива — добави Пулър.

— Явно не съм много добър на терен, особено когато съм маскиран.

— Но не успяха да те хванат, нали? А тази система за джипиес проследяване беше наистина великолепно хрумване от твоя страна.

— Нищо особено. Просто елементарна програма.

— Без която изобщо нямаше да те открия.

— Видях те какво направи на пътя. Ако не беше се появил, сега щях да съм мъртъв.

— Значи сме квит. Откри ли нещо, което може да ни бъде полезно?

Робърт му разказа за вечерята на Ренълдс с Малкълм Ауст.

— Една от важните клечки в сферата на ОМУ?

— Може би най-важната. Все още не разбирам докъде ще ни отведе всичко това. Не мога да повярвам, че и Ауст е част от заговора.

— Казва ли ти някой, Боби? Ти си единственият човек, на когото вярвам.

— А сега какво правим?

— Намери си ново място да отседнеш и ми прати адреса. Разкарай пикапа.

— Имам нужда от транспорт.

— Ще гледам да ти намеря нещо. Но се страхувам, че когато върна тази развалина на армията, повече никой няма да ми повери служебна кола. При първа възможност ще намина да те видя.

— Тази вечер едва не ни спипаха. Трябва да преминем в настъпление, а не просто да реагираме.

— Когато измислиш начин да го направим, непременно ми кажи — отвърна Пулър.

— Бъди сигурен, че ще го направя.

60

Без предно стъкло и броня Пулър реши, че трябва да зареже колата, а за доклада в службата щеше да мисли по-късно.

Най-после в далечината се появи вой на сирени, придружен от грохота на двигатели, работещи на високи обороти. Какво ли ще заварят ченгетата, когато стигнат до смачканите коли? Дали нападателите са все още в тях? Мъртви ли са? И дали ще пожелаят да отговарят на въпросите на полицията, ако все още са живи?

Няма ли кълбото най-после да започне да се разплита?

Добра се пеша до най-близката метростанция с цената на доста усилия. Някаква кола се закова до него в момента, в който се готвеше да влезе.

Машинално посегна към пистолета.

Стъклото бавно се спусна надолу и той зяпна от изненада.

— Да те хвърля някъде? — попита Нокс.

Останаха втренчени един в друг достатъчно дълго, за да се почувстват неудобно. Водачът на колата зад нея нетърпеливо натисна клаксона.

Пулър отвори вратата и се качи.

— Сложи си колана, защото ще друса — посъветва го Нокс. — А мисля, че вече си покрил квотата си за тази вечер.

— Как ме намери? — попита той. — В момента би трябвало да си в болничното легло.

— Бръкни в джоба си.

— Какво?

— Направи го.

Той се подчини и докосна малък метален предмет.

— Кога го сложи? — свъси вежди той.

— Когато те прегърнах да ти благодаря за бъргърите. Не само Сюзан Ренълдс има сръчни ръце.

— Значи ти е светнало как е пъхнала диска в джоба на брат ми? — втренчено я погледна той.

— С помощта на магия — каза тя, докато се отдалечаваше от метростанцията.

— Добре ли е да шофираш в твоето състояние?

— Чувствам се окей. Твоето състояние ме безпокои повече.

— Не знам за какво говориш.

— Имам предвид твоето шофиране допреди малко, което беше доста опасно. И с което би трябвало да се гордееш.

Той пусна проследяващото устройство в поставката за чаши.

— Това вече не ми трябва, а твоите хора обичат рециклирането.

— Ще ми разкажеш ли какво точно се случи тази нощ? — попита тя, игнорирайки подмятането му.

— Звучиш така, сякаш си била на първия ред — отбеляза той.

— Всъщност бях в зоната на разкървавените носове. Затова те моля за кратко обобщение.

— Това означава ли, че знаеш кои бяха онези в черните автомобили? — изгледа я той.

Тя безрадостно се усмихна.

— Защо питаш? Аз бях само зрител.

— Реших, че като шпионин трябва да имаш някакво логично обяснение. Тази територия е по-скоро твоя, отколкото моя.

— Кого охраняваше тази нощ, Пулър?

— Не съм сигурен, че разбирам въпроса — намръщено отвърна той.

— Получи есемес и излетя от болничната стая, без да кажеш къде отиваш. А после изведнъж се оказваш участник в надпревара с автомобили насред Вашингтон. — Тя отби до тротоара, изключи от скорост и се извърна към него. — Трябва да си имал много важна причина за това. Или по-скоро, човек.

— Не съм сигурен, че разбирам какво очакваш да ти кажа, Нокс.

— Ти винаги си бил на страната на истината. Заведе ме на гробището, за да ми дадеш пример с отдавна мъртвите братя Къстър. Уверяваше ме, че никога не си ме лъгал и няма да ме излъжеш. Какво беше това? Да си направиш майтап, а?

Край на тази тирада сложи юмрукът й в челюстта му въпреки шините върху счупените й пръсти и всичко останало.

Заболя го, защото тя знаеше как и къде да удря. Но той не обърна почти никакво внимание на болката, защото от думите й го заболя много повече.

Нокс разтри наранените си пръсти, докосна брадичката му с длан и се извърна към прозореца.

— Ако не проговориш, няма да стигнем доникъде — тихо каза тя.

— Не съм сигурен, че мога, Нокс — поклати глава той. — Никак не съм сигурен.

След тези думи изпита чувството, че някой изведнъж е напълнил корема му с лед.

— Боя се, че това не може да реши въпроса, Пулър. Залогът е твърде голям.

Той я погледна. Тя държеше телефона си в ръка.

— На кого звъниш?

— Имам телефоните на много хора. Имената на повечето от тях без съмнение ще ти бъдат познати. Виждаш ги всекидневно във вестниците или по телевизията. Те свикват пресконференции, определят политиката и разкриват нови перспективи пред страната. Те се грижат за нашата сигурност и се борят с враговете ни. Дори за миг няма да се поколебаят да ти отнемат всички ордени, медали и униформи, а след това да те заключат завинаги, ако се окаже, че човекът в пикапа е онзи, за когото мисля.

— А за кого мислиш?

— Наистина ли искаш да ме ядосаш? — изгледа го тя. — Не си прави труда, вече съм бясна!

— Сложно е, Нокс.

— Според мен е съвсем лесно. Ти ме нападна, защото крия улики. Окей, така е, заслужих си го. Но сега е мой ред. Какво е наказанието за човек, който подпомага и защищава един осъден престъпник, Пулър? Ти си военен полицай и би трябвало да знаеш наизуст отговора на този въпрос.

— Разбирам, Нокс.

— Нищо не разбираш! Тук не става въпрос за някакъв дребен криминален случай. Например за някой гадняр, който продава дрога в базата, спи с жената на командира или просто наръгва някого, защото не го е харесал. Тук става въпрос за националната сигурност, която има глобално значение. Тя е най-големият залог, с който някога си се сблъсквал. Може би става въпрос за кражба на ОМУ!

Той се обърна да я погледне.

— Няма да ми е за пръв път, Нокс.

— Какво?! — зяпна тя, забравила за гнева.

— Поверително е, но с твоите приятели няма да имаш проблеми да разкриеш истината. Боби ще ти го обясни далеч по-добре от мен.

— Значи „Боби“ беше в пикапа? — каза тя и прехапа устни.

— Да.

— А откога си наясно с местопребиваването му?

— Отскоро.

— Без да забравяш, че е било твой дълг да го арестуваш?

— Без.

— Но не си го направил.

— Очевидно не съм.

— Ще имаш много сериозни проблеми.

Пулър кимна, но гледаше някъде над рамото й.

— Повече от сериозни — каза той.

— А аз какво да правя? За мен също има задължителни неща.

— Какво мога да ти кажа? Изпълнявай ги. Набери си номера, а аз ще седя тук и ще чакам.

— Наистина ме поставяш в невъзможна ситуация! — кипна тя. — Съзнаваш ли го?

— О, да, напълно.

— Всичко ли сподели с теб брат ти?

Пулър кимна.

— А имаше ли какво да добави към това, което вече знаем?

— Имаше.

— Е, няма ли и аз да го чуя? Или става въпрос за някаква тайна между братя?

— Няма ли да се обадиш? — попита той.

Тя погледна телефона в ръката си, сякаш беше пистолет, който се чуди дали да използва. В крайна сметка го прибра в джоба си.

— Може би по-късно — рече. — А сега започвай да разказваш.

И Пулър започна.

— Малкълм Ауст? — възкликна тя, когато той свърши. — Сигурен ли е, че е бил той?

— Да. Ти познаваш ли го?

— Лично не. Но съм слушала много за него. Един от най-големите експерти по ОМУ е, неутрализирал е много от тях в различни точки на света. В момента е един от топ инспекторите на ООН с безспорен авторитет.

— А защо е вечерял с Ренълдс?

— Брат ти твърди, че тя открито е флиртувала с него. Възможно ли е да става въпрос само за лични отношения?

— Според Боби не. Това не би задоволило жена като Ренълдс.

— Вероятно е прав.

— И така, с какво се е занимавал Ауст през всичките тези години?

— Той твърдеше, че Садам не разполага с ОМУ, но нямаше кой да го чуе. Освен това работи в Северна Корея, Иран, Либия и Пакистан, помагал е за ликвидирането на химическите оръжия на Асад в Сирия, но по мое мнение не е успял да открие всичките му запаси.

— А имал ли е нещо общо със СТАРТ? — прекъсна я Пулър.

— Естествено. Това е било преди моето време, но знам за програмата. Ние и руснаците сме разполагали със свои екипи, а Ауст е оглавявал група за независимо наблюдение на няколко други заинтересовани страни.

— За да е сигурен, че големите момчета играят по правилата?

— Точно така. А също и какво биха направили нашите партньори, ако ние не играем така. Е, съмнявам се, че Франция би обявила война на Съединените щати. — Нокс замълча и изражението й се промени. — Ренълдс също е участвала в тази група. Мислиш ли, че тогава се е запознала с Ауст?

— Не знам. Разполагам единствено с това, което ми разказа Дан Ренълдс.

— Че баща му е бил изместен от някакъв от екипа по преговорите?

— Точно така. Но ако нещата не са били толкова прости? Ако е имало нещо друго?

— В смисъл, че още тогава Адам Ренълдс е подозирал съпругата си в измяна?

— След което е умрял.

— Но Малкълм Ауст никога не се е забърквал в скандали, освен това е достатъчно богат и едва ли някой би могъл да го купи.

— Какво се случи със споразумението СТАРТ?

— Част от ядрените бойни глави бяха демонтирани, после нещата зациклиха. Щатите и Русия запазиха по-голямата част от ядрения си арсенал. А поради факта, че руснаците не са толкова стриктни в охраната на своите оръжия, опасността Москва да изгуби част от тях е напълно реална. Особено онези, които са разположени на територията на бившите й съюзници. Тези държави не разполагат с достатъчно средства за опазване на своите ядрени оръжия — поне в очите на международната общност.

— Мислиш ли, че Ауст е бил разтревожен от този факт? В края на краищата той е бил наблюдател на целия процес. Всъщност кога по-точно зацикли той? Питам, защото в днешно време опасността ядрен материал да попадне в ръцете на терористи е много по-голяма от преди.

— И аз съм на същото мнение — каза Нокс.

— А възможно ли е Ауст да си връща за пренебрегнатото му мнение относно ядреното оръжие на Садам? — внезапно попита Пулър.

— С каква цел? — погледна го с недоумение Нокс.

— Може би за да даде на големите момчета урок, който те никога няма да забравят.

61

— Трябва да ме заведеш при брат си, Пулър — отсече Нокс. — При това веднага!

— Така ли? — безстрастно я погледна той.

Нокс изкара колата обратно на пътя.

— Къде е той?

— Не знам.

— Но явно имаш начин да се свържеш с него.

— Имам.

— Ами тогава се свържи и ми уреди среща.

— Защо? Може би, за да му щракнеш белезниците?

— Аз не извършвам арести, Пулър. Разговарям с хората и събирам информация, но не се занимавам с вземане на отпечатъци.

— Не ме разбирай погрешно, но защо трябва да ти се доверя?

— По-скоро не можеш да ми се довериш. Но не разполагаш с други варианти. Или ме отвеждаш при него, или набирам номера и ти отиваш в затвора. Аз пак ще открия брат ти и тогава няма да бъда толкова любезна. Разбра ли какво ти казвам?

— Схванах същността — неохотно призна Пулър, след което извади телефона си и написа кодиран есемес на брат си. — Налага се да изчакаме отговора — добави той.

— Дано не се бави. А ако случайно си го предупредил с тези безсмислици, които те видях да пишеш, можеш да смяташ, че с военната ти кариера е свършено.

— А пък аз си мислех, че ме харесваш.

— Никого не харесвам чак толкова — отсече Нокс. И явно не се шегуваше.

Отговорът на брат му дойде десет минути по-късно. Той действително му беше изпратил предупреждение, но Робърт беше решил да го игнорира.

Съобщението беше кратко и ясно: Къде и кога?

— След един час в хотелската ми стая — подсказа му Нокс. — Номер четиристотин и шест. Да се надяваме, че дотогава ще успее да си поеме дъх след участието си в НАСКАР.

— Мислиш ли, че това е най-подходящото място? — попита Пулър.

— Съмнявам се, че някой ще тръгне да го търси на една пресечка от Белия дом. Предполагам, че е променил външния си вид.

— Така е.

— Тогава? — изгледа го тя и сведе поглед към телефона му.

Пулър написа съобщението и го изпрати.

— Харесва ли ти да даваш заповеди? — попита той.

— Не само ми харесвам, но и обичам да го правя. А сега да вървим, защото искам да се подготвя за срещата си с прословутия Робърт Пулър. Много държа да изглеждам по най-добрия начин.

Пулър седеше на един стол до прозореца, а Нокс — на ръба на леглото. На вратата се почука.

— Май ще е по-добре ти да му отвориш — каза тя.

Пулър се подчини. Брат му бързо прекрачи прага и той затвори след него.

Робърт носеше сака си. Огледа стаята, преди да спре поглед на Нокс. Тя беше без бинтове и с хубава прическа; беше облечена с джинси, блуза и ниски ботуши. При появата на Робърт нито стана, нито му протегна ръка. Просто го гледаше отдолу нагоре с непроницаемо изражение. Никой не прояви желание да наруши мълчанието. Лицата на братята издаваха напрежение. Пулър беше наясно, че ако Нокс реши, Боби със сигурност ще се озове обратно във ФВЗ още тази вечер. И самият той заедно с него. Но нищо не можеше да се направи. От изражението на брат му личеше, че и той мисли горе-долу същото.

Нокс беше тази, която в крайна сметка проговори първа.

— Лесно би си намерил работа в гримьорната на всяко холивудско студио — обяви тя. — Казвам това от личен опит, защото в нашите операции често използваме техниките им.

Робърт не отговори нищо и тя махна към стола до Пулър.

— Настанете се удобно, господа, чака ни дълъг и интересен разговор.

Братята се спогледаха и се подчиниха.

— Работя във военното разузнаване, а това означава, че предпочитам да слушам, а не да държа речи — започна без предисловия Нокс. — Но този път ще направя изключение. Първо, би трябвало незабавно да те арестувам. Обвиненията срещу теб са толкова много, че ще ми трябват поне шест месеца, за да попълня всички формуляри. Това е достатъчна причина да не го правя, но искам да те предупредя, че съм на вълна „танто за танто“.

Второ, подобно на брат ти, аз също мисля, че си невинен. Но си бил осъден и вкаран в затвора, а това означава, че в очите на военните си виновен.

Робърт продължаваше да мълчи.

— И така, стигаме до точка три: истинските предатели все още са на свобода, но ние трябва да ги спипаме. Идеята ми е да те използваме като примамка. Не те моля, а те уведомявам — добави тя. — Това е същността на онова „танто за танто“, за което споменах. И причината да не те предам веднага на съответните власти.

Робърт погледна към брат си.

— Добре ли обмисли всичко това, Нокс? — попита Пулър. — Куп неща могат да се развият по непредвидим начин.

— Нима наистина се готвиш да ми говориш за плюсовете и минусите на риска след всичко, което вие двамата направихте? — изгледа го тя.

— Аз бях принуден, но ти имаш избор — каза Пулър. — И трябва да вземеш правилното решение. Правилното за теб решение. Недей да се тревожиш какво може да ми се случи.

— И двамата можете да ме предадете — обади се Робърт. — Това би било най-добрият план за теб. Ще получиш повишение, медал и добавка към заплатата.

— Не си падам по повишенията, медалите и парите — каза Нокс и погледна Пулър. — Предпочитам да си свърша работата както трябва. А ти? Нима ще предадеш брат си заради поредната лентичка?

— Ти как мислиш, Нокс? — отвърна с въпрос Пулър.

— Да приема ли това за положителен отговор?

— Просто ни кажи какъв е планът.

— Искам да се изправя срещу Ренълдс — отсече без колебание тя.

— Вече го направихме — възрази Пулър.

— Точно така. Но вие двамата току-що разпиляхте доста боклук по улиците на Вашингтон. Готова съм да се обзаложа, че ченгетата все ще открият някой жив в мерцедеса или кадилака.

— И какво от това? — изгледа я Пулър.

— Ренълдс няма как да знае дали са намерили такъв човек, или не са. Нито пък дали някой от нейните гангстери не я е предал. Ние ще използваме това средство за натиск, докато я пречупим.

— Не съм сигурен, че ще проработи — каза Пулър. — Тя е много костелив орех.

— Има и още нещо — обади се Робърт.

Двамата едновременно се извърнаха към него.

— Какво?

— Докато бях в дома й, я попитах за кого работи.

— И?

— Тя отговори, че работи за руснаците. Разполагам със записа, който направих с телефона си.

— Вярвам ти. Но какво точно искаш да кажеш?

— Издаде я тъй нареченото микроизражение, което се появи за миг на лицето й при тези думи. Много внимателно я наблюдавах в огледалото, което бях поставил под съответния ъгъл.

— По какъв начин я издаде? — попита Пулър.

— Веждите й неволно се повдигнаха и по челото й се появиха бръчки.

— Типично за човек, който лъже — каза Нокс.

— Освен това пипна носа си.

— Пипнала е носа си? Това не го бях чувала.

— Когато човек лъже, адреналинът нахлува в носните капиляри и предизвиква сърбеж — поясни Пулър. — Инстинктът го кара да се почеше.

— Точно така — каза Робърт. — Но в служебното й досие пише и нещо друго — била е част от екипите за разпит в Близкия изток, които насилствено са изтръгвали разузнавателни сведения от доста твърди и непоколебими хора. Дори е преподавала дисциплината „Тактика на разпита“.

— Следователно е знаела, че споменатото микроизражение и почесването на носа ще покажат, че лъже — отбеляза Пулър.

— Абсолютно вярно. Освен това е била наясно, че имам известна подготовка в разчитането на мимики и изражения на лицето. Повечето служители на СТРАТКОМ са изкарали подобни курсове. На всичкото отгоре сигурно е забелязала огледалото, което използвах. Но въпреки всичко допусна грешка, която осъзнах доста по-късно.

— Каква грешка? — попита Нокс.

— Макар да бях сигурен, че ме лъже през цялото време, не си дадох сметка, че това, което видях, е първата и последна физическа индикация от нейна страна. Защото тя притежава наистина впечатляващ самоконтрол.

— И така, какво стана при думата „Русия“? — попита Пулър.

— Казала ти е истината — довърши Нокс.

— Да. Но на практика прекали. Хората, които се мислят за по-умни от другите, често го правят. Тя разигра театъра с докосването на носа и микроизражението с единствената цел да ме обърка.

— Тоест, ако руснаците действително са забъркани, става въпрос за нещо голямо — рече Пулър.

— През последните няколко години Москва сякаш наистина чете мислите ни — добави Нокс. — И винаги е крачка напред по милион различни начини.

— Това е напълно разбираемо, ако Тим Дофри е бил тяхната къртица в СТРАТКОМ и им е осигурявал достъп до нашите секретни комуникации — каза Робърт.

— Според мен Ренълдс ни шпионира от доста време — отбеляза Нокс. — Може би е започнала още докато е била част от екипа по преговорите за споразумението СТАРТ.

— Къде точно искаш да го направим? Къщата й отпада, защото Донован Картър призна, че е под наблюдение. Ако държиш на присъствието на Боби, очевидно няма как да я притиснем на територията на АОЗС.

— Заповядала съм да я следят неотстъпно — каза Нокс.

— Откога?

— Откакто парира усилията ни в дома си.

— Къде се намира в момента? Прибрала ли се е след вечерята в ресторанта?

— Не — поклати глава тя, втренчила поглед в дисплея на телефона си. — Ренълдс притежава и друга къща, или по-скоро малка хижа. Намира се във Вирджиния, на час и половина път в западна посока.

— И вече пътува натам?

— Почти е стигнала.

— Хижа? — вдигна вежди Робърт. — Трябва да е имала някаква причина да я купи.

— Би могла да я използва като тайно място за срещи — отвърна Нокс. — Може би именно с хората, с които си партнира. Ако е така, искам да ги заковем всички заедно.

— В такъв случай да вървим — надигна се Пулър.

Нокс също стана и докосна ръката му.

— Но нека още отсега да бъдем наясно — каза тя. — Операцията ще ръководя аз, а не ти или брат ти. Ще изпълнявате всичките ми нареждания, разбрахме ли се?

Братята се спогледаха и кимнаха един след друг. Явно доволна от това, което вижда, Нокс пое към вратата.

— Защо винаги налитам на най-твърдоглавите жени на света? — прошепна Пулър на брат си.

— Чух те! — извърна се да го погледне Нокс.

62

Пулър седна зад волана, а Робърт — до него. Нокс се качи отзад и започна да дава инструкции, поглеждайки час по час дисплея на телефона си.

Вече беше доста късно и те напуснаха без затруднения Вашингтон и околностите му. От двете им страни смътно се очертаваха контурите на планината Блу Ридж. Пулър отби от магистралата и колата пое по неравни пътища, които ставаха все по-тесни и по-трудни.

— Колко още има? — попита той.

— Десетина минути. Ще ти кажа кога да спрем и да зарежем колата. Последната част от пътя ще изминем пеша.

— Къде са твоите хора, които я следят?

— Заели са позиция северно и западно от хижата, на стотина метра от нея.

— Колко са? В случай, че ни потрябва помощта им.

— Два екипа от по трима души, всичките добре въоръжени.

— Да се надяваме, че няма да се наложи да ги използваме — обади се Робърт.

Пет минути по-късно Нокс накара Пулър да спре и започна да натиска клавишите, но съобщението отказа да се изпрати. Тя се втренчи в обозначаващата черта, която беше замръзнала насред операцията.

— Тук обхватът е слаб — оплака се тя.

— Нямам сигнал — обяви Пулър, извадил собствения си телефон.

— Аз също — рече Нокс. — Е, все някак ще се справим. Трима сме, а тя е сама.

— Тази мисия е прекалено важна, за да се справим „все някак“ — каза Пулър. — Нуждаем се от сигурна комуникация, ако не искаме да бъдем разделени и елиминирани един по един.

— Ще се държим заедно, докато можем, а след това ще измислим някакъв начин за комуникация.

— Това не ми харесва, Нокс — каза Пулър.

— Нима твърдиш, че винаги си имал перфектни условия по време на бой?

— Не, разбира се. Перфектни условия няма.

— Как тогава си се справял? — попита тя.

— Адаптирал се е — отвърна Робърт. — Както ще се адаптираме и ние. Да вървим.

Слязоха от колата с извадени пистолети. Край този път нямаше къщи. Тесен и доста разбит, той криволичеше нагоре към хълмовете, в подножието на които земята беше плоска като тепсия. Започваше да пада мъгла.

— Не забравяйте думите на самата Ренълдс — обади се Робърт. — Тя разполага с много и различни оръжия и умее да ги използва.

— Най-вече далекобойни спортни пушки с олимпийски калибър — мрачно добави Нокс.

— Значи не бива да й дадем шанс да стреля — заключи Пулър.

Нокс пое първа нагоре по наклона, забила поглед в дисплея на телефона си. Пулър забеляза това и се изравни с нея.

— Запомни координатите и изключи проклетия телефон, Нокс — каза той. — В момента той е като сигнална лампа точно пред гърдите ти.

Тя погледна дисплея за последен път и го изключи.

Когато се изкачиха, Нокс ги поведе надясно през някаква камениста и хлъзгава поляна.

Изминаха още половин километър, после Нокс вдигна ръка и спря. Двамата мъже се изправиха до нея и проследиха посоката, в която сочеше. На около стотина метра на изток се виждаше слаба светлина.

— Това трябва да е хижата, защото наоколо няма други постройки — тихо рече тя.

Пулър внимателно се огледа.

— Какво ще кажеш, младши? — попита брат му.

— Младши? — обърна се да го погледне Нокс. — Така ли те нарича брат ти?

— Той все пак е по-малък от мен и е кръстен на баща ни — поясни Робърт.

— А защо ти не си кръстен на него, след като си първородният син?

— Това не е задължително. Мама ме е кръстила на брат си.

Нокс хвърли кос поглед към Пулър, но замълча. Зает да наблюдава целта, той изобщо не й обърна внимание.

— Боби, според мен достъпът до хижата е открит отвсякъде — каза след известно време той, сякаш за да се разграничи от дискусията с имената. — Земята е равна и не предлага укрития. Не е нужно да си стрелец с олимпийска квалификация, за да улучиш.

— Можем да се възползваме от мъглата и мрака — изтъкна Нокс.

— Ако бях на мястото на Ренълдс, непременно бих изградил някакъв охранителен периметър. В момента, в който се препънем в някаква жица, се превръщаме в лесни мишени. Освен това приборите за нощно виждане нямат никакви проблеми с мъглата. Бас държа, че тя разполага с такива и знае как да ги използва.

— Но все пак не можем да стоим тук до безкрайност — каза Нокс. — Това е по твоята част, Пулър. Представи си, че си в Кандахар и трябва да провериш някаква къща. Как ще постъпиш?

Преди да отговори, той продължи да оглежда околността още две-три минути.

— Е, добре — рече. — Можем да се разделим и да се приближим към хижата от три страни. — Показалецът му се насочи напред. — Това е източната страна, която се намира зад хижата. Според мен трябва да минем от запад, север и юг — тоест отпред и от двата фланга, защото тя инстинктивно би подсигурила тила си.

— На юг от хижата започват стръмни баири — обади се Робърт. — Съмнявам се, че ще очаква гости точно от там.

— В такъв случай да се приближим от юг — каза Нокс.

— Не бива да разчитаме на това — предупреди Пулър. — Тя е в състояние да покрива само една посока — разбира се, ако не е събрала цял взвод стрелци… Боби, ти ще опишеш един широк кръг и ще дойдеш от юг. Аз ще поема западната страна, тоест директно срещу хижата, а за теб остава северната, Нокс.

— Как ще поддържаме връзка? — попита Робърт. — Моят телефон продължава да няма покритие.

— Ще бъдем достатъчно близо един до друг, за да използваме кратки присветвания с телефоните. Всеки светва по веднъж, след като е заел позиция. После аз светвам два пъти, тоест, че съм готов да тръгна към хижата. От този момент нататък отмервате шейсет секунди, след което нападаме.

— Браво — усмихна му се в тъмното Нокс. — Видя ли, че можеш да се адаптираш към полевите условия?

Без да обръща внимание на забележката й, Пулър попита:

— Имаме ли потвърждение, че тя е там?

— Имаме. Колата й е отпред.

— В такъв случай да тръгваме. Снишавате се и напредвате много бавно и предпазливо. Когато стигнете, чакате сигнал от мен. — Погледна часовника си и добави: — Пет минути за заемане на позиция. Боби, надявам се, че това време ще е достатъчно за теб, тъй като имаш да покриваш най-голямото разстояние.

Брат му им обърна гръб и започна да се отдалечава.

— И аз ли да те наричам младши? — закачливо каза Нокс, след като Робърт се стопи в мрака.

— Никой не ме нарича така освен баща ми и брат ми! — навъсено отсече Пулър, помълча малко и добави: — И майка ми навремето. Всъщност баща ми най-често ми казва „командире“.

Усмивката на Нокс се стопи. Тя кимна и се отдалечи.

Пулър отново се огледа. Ситуацията никак не му харесваше. Беше изследвал безброй потенциални бойни зони, изострили инстинктите му до съвършенство. Всичко, свързано с предстоящата операция, изглеждаше проблематично. Разузнаването на мишената беше повърхностно, а сега изгубиха и всички средства за сигурна комуникация. Нямаха представа какво ги очаква в хижата. Нокс обяви, че присъствието на Ренълдс е потвърдено, но той изобщо не беше сигурен в това.

Планът обаче беше налице, силите разгърнати, информацията — такава, каквато бе, също като терена. Той провери оръжието си и тръгна, придържайки се към своята посока. Не след дълго приклекна във високата трева на около петнайсет метра от хижата.

Започна да оглежда постройката под слабата светлина. В една от стаите светеше. Намираше се вляво от входната врата, срещу която беше застанал. Нямаше как да разбере дали е спалня или кухня.

Лексусът на Ренълдс беше паркиран на тясната чакълеста алея, която също беше вляво от вратата. Поне тази част от предварителната информация се оказа вярна. Хижата беше малка, изградена от неодялани греди. Верандата заемаше почти половината от предната стена. Вратата беше груба и небоядисана. Тревогата му нарасна. Това, което виждаше, изобщо не се връзваше с вкуса на Ренълдс. Тя очевидно обичаше изящните неща и разполагаше с достатъчно пари, за да ги колекционира. И изведнъж някаква груба барака насред нищото? Дали беше само място за тайни срещи? Той се съмняваше. А и как така Ренълдс бе допуснала да бъде проследена толкова лесно?

Всичко това изглеждаше подозрително, но те вече бяха готови за изпълнение на задачата. Погледна часовника си и изчака стрелката на секундарника да отмери петата минута. Когато това се случи, той измъкна телефона си и го включи за миг. Секунда по-късно получи отговор — светлинка отдясно, а след това и отляво. Екипът беше на позиция. Веднага започна да отброява шейсетте секунди. На петдесет и осмата вдигна пистолета и мускулите на краката му се стегнаха. На петдесет и деветата се раздвижи, а на шейсетата хукна на зигзаг към входната врата, колкото се може по-приведен.

Лампата в къщата продължаваше да свети. Всичко останало тънеше в мрак. Отпред не помръдваха сенки. Тишината се нарушаваше единствено от бързите стъпки на невидими животни в близката гора. И от туптенето на сърцето му.

В следващия миг се озова на верандата и залепи гръб на стената вляво от входната врата. Ключалката беше съвсем проста. Още нещо, което не се връзваше.

Той се озърна, като не пропусна да огледа и навеса над вратата. Нямаше охранителна камера. По пътя насам не се беше препънал и в скрити кабели. В случай че верандата бе оборудвана с чувствителна на натиск пластина, тя най-вероятно щеше да се окаже свързана с беззвучна аларма.

Огледа вратата, вдигна крак и нанесе силен ритник под бравата. Вратата отлетя назад, а той се стрелна след нея. Пистолетът му описваше бързи, но прецизни полукръгове.

Отляво и отдясно се разнесе трясък на счупени стъкла, последван от стъпки.

Миг по-късно Боби изскочи от коридора вляво.

— При мен е чисто — обяви той.

Тръгнаха надясно.

Миг по-късно екнаха изстрели и те преминаха в спринт.

— Нокс! — изкрещя Пулър.

Отваряха вратите с ритници и проверяваха стаите. Няколко минути по-късно стигнаха до последното помещение в дъното. Вътре светеше, вратата беше открехната. Пулър я побутна, после двамата с Робърт застанаха на прага с готови за стрелба пистолети.

Подът беше посипан със стъкла от счупения прозорец.

Ренълдс седеше в леглото, притиснала с длан окървавеното си рамо.

На крачка от нея стоеше Нокс с насочен в главата й пистолет.

Тя извърна глава да ги погледне.

— Имах късмета да попадна директно в спалнята й — промърмори вместо обяснение тя, после махна с ръка към пистолета, който лежеше на пода. — Успя да го извади и да стреля по мен, но аз май се оказах по-точен стрелец, въпреки че не съм олимпийка… — Нокс махна към дупчицата в стената, а думите й предизвикаха враждебен поглед от страна на Ренълдс.

— Изобщо не съм се съмнявал в това — отвърна с широка усмивка Пулър.

— Искаш ли да й спреш кръвта? Мен никога не ме е бивало в поставянето на турникети.

Пулър прибра пистолета си и пристъпи към Ренълдс, която вдигна глава да го погледне. В очите й се четеше болка.

— Тя се опита да ме убие.

— Трябва да е имала доста основателни причини да го направи.

— Вие нахлухте с взлом в дома ми!

— По същите причини.

— Ще извикам полиция!

— Не и преди да си направила признания — каза твърдо Нокс.

— Ти май наистина си се объркала — стрелна я с поглед Ренълдс. — За какви признания говориш?

— Всичко свърши, Сюзан. Главорезите, които изпрати след Робърт Пулър, бяха обезвредени от брат му. В момента са в ареста и нямаш представа как пеят! Единственият ти шанс за по-лека присъда е да ни сътрудничиш. Но знай, че въпреки това ще идеш в затвора, и то за много дълго време.

Ренълдс спря поглед върху Робърт, който продължаваше да я държи на мушка.

— Наистина трябваше да зарежеш всичко това, Робърт — поклати глава тя.

— Как, след като ти ми изпрати убийци?

— Значи е трябвало да умреш. — Лицето й се сгърчи от болка, дланта й притисна ръката, малко под рамото. — По дяволите! Засегнала си и костта!

— Много съжалявам — отвърна Нокс, но в тона й нямаше и капка разкаяние. — По-добре й направи турникет, Пулър. Иначе нашата безценна свидетелка като нищо ще умре от кръвозагуба!

Пулър прибра пистолета в кобура си и седна до Ренълдс. Робърт пъхна своя в колана си и застана до Нокс.

— Беше по-лесно, отколкото си мислех — каза той.

— Да — отвърна тя.

Пулър запретна ръкава на Ренълдс и се зае да оглежда раната й.

— Младши?

Той се намръщи, тъй като не виждаше добре.

— Къде, по дяволите, е преминал този куршум, Нокс?

— Джон! — изкрещя Робърт.

Брат му се обърна да го погледне.

— Какво става, по…

После изведнъж млъкна.

Пистолетът на брат му вече не беше пъхнат в колана. Намираше се в ръката на партньорката му, насочен право в гърдите му. А дулото на личното оръжие на Вероника Нокс беше притиснато в слепоочието на Робърт.

— Казах ти, че не бива да ми се доверяваш, младши — усмихна се извинително тя.

63

Ренълдс отметна завивките и се изправи. В ръката й се появи 9-милиметров глок, който беше скрила под възглавницата.

Беше с джинси, но боса. Насочи оръжието си към гърдите на Пулър, който стана от леглото и отстъпи крачка назад. Трябваха й няколко секунди, за да избърше червената боя от ръката си с чаршафа.

Когато приключи, погледна Робърт.

— Театрални нещица — каза тя. — Горе-долу същите, с които и ти си намацал лицето си. Добра работа, между другото. Ако не беше външната камера пред дома ми, никога нямаше да те позная.

— Защо Русия, Сюзан? — попита Робърт. — Те не се нуждаят от помощ, нали? Мисля, че става въпрос за Близкия изток…

— Москва винаги ще разполага с по-голяма възпираща сила от Пустинните плъхове — отвърна тя. — Терористите ще бъдат погълнати от бързо развиващите се икономики, тъй като нямат представа нито как се управлява държава, нито как се разкриват работни места. Хората там не държат толкова на Аллах, колкото на течащата вода, електричеството и прехраната на семействата си. Но Русия е истинска държава. С истинска армия и реален ядрен капацитет.

— И ти решаваш да се съюзиш с държава, управлявана от бивш агент на КГБ? — презрително я изгледа Робърт.

— Каква друга възможност имам? Да живея в страна, управлявана от бели милиардери и платените им лакеи във Вашингтон?

— Това важи и за Русия. С тази разлика, че правителството открито подкрепя олигарсите.

Тя нахлузи обувките, които стояха до леглото.

— Нямам намерение да водя геополитически спорове с теб, Робърт. Нито пък да ти разяснявам своите аргументи.

— Нанесла си неизброими щети на страната ни.

— Още нищо не си видял.

— Какво означава това? — бързо попита Пулър.

— Буквално каквото чу. Нима мислиш, че съм работила толкова упорито само за да убия брат ти? Той е частица, миниатюрна частица от това, което предстои да се случи — каза тя и се усмихна леко. — Ако все още си жив да го видиш, в което се съмнявам, никога няма да го забравиш, гарантирам ти. — Очите й се спряха на Робърт. — Току-що ми хрумна, че теб мога да те оставя жив със същата цел…

Нокс насочи пистолета си към глезена на Пулър.

— Резервното ти оръжие! — извика тя. — Вадиш го бавно, с цевта напред, и го подаваш на Сюзан.

Пулър повдигна крачола на панталона си, измъкна пистолета и го остави на пода. После го подритна в посока на Ренълдс, която се наведе да го вземе.

Нокс го изчака да се изправи.

— Искаш ли да ми кажеш нещо, Пулър?

Той я гледаше и мълчеше.

— Интересно ми е как организира тази операция — обърна се Робърт към Ренълдс.

— Лесно. Просто дойдох тук и се обадих на Вероника, която обеща, че съвсем скоро ще ви доведе.

— Значи никой не те е проследявал?

— Никой — отговори Нокс. — Просто така ви казах.

— От колко време работите заедно? — попита Робърт.

— Не много дълго, но беше доста вълнуващо — каза Нокс, погледна Ренълдс и се усмихна. — Тя умее да убеждава.

— Но Джон разпредели страните, от които атакувахме. Как разбра, че тя ще бъде точно в стаята, която се падна на теб?

Нокс го побутна да застане до брат си, прибра в джоба си единия пистолет, но другият остана насочен в Пулър. В свободната й длан отново се появи телефонът.

— Имам обхват. Звъннах на Сюзан да я предупредя за посоката, от която ще се появя, след като Пулър разпредели местата. И готово!

Робърт кимна. Само погледна към брат си, който продължаваше да фиксира Нокс.

— Сигурен ли си, че не искаш да ми кажеш нещо, Пулър? — подигравателно попита тя.

— Според мен той тотално е загубил дар слово, Вероника — обади се Ренълдс. — По очите му разбирам, че изобщо не е очаквал да се случи нещо подобно.

— Между другото, можеше да ми кажеш, че ще взривиш Картър — намръщено я изгледа Нокс.

— Съжалявам, но трябваше да действаме бързо — отвърна Ренълдс. — Освен това нямаше как да знам, че ще го последваш.

— Защо ликвидира Картър? — обади се Робърт.

— Защото ме подозираше. Щеше да нареди да започне разследване независимо от това, което беше казал на брат ти. И щеше да ми причини неприятности.

— Да вървим — обади се Нокс и побутна Джон пред себе си.

Ренълдс продължаваше да държи оръжието си насочено в Робърт.

— Как успя да организираш онова нападение в Шарлът, Нокс? — прошепна Пулър, за да не го чуят останалите.

— Очаквах този въпрос. Бях заредила с халосни патрони. Накарах те да подгониш останалите, за да може „мъртвецът“ да се изпари. Разбира се, не и преди да остави част от „кръвта“ си на мястото.

— Защо?

— Защото знаех, че все още не ми вярваш. Това беше добър начин да разсея всякакви подозрения.

— Само за пари ли го направи? Или за тръпката? А може би от професионална завист? Не са те повишавали достатъчно бързо? Или животът на висока скорост ти е липсвал?

— От всичко по малко.

— Едва ли — поклати глава Пулър.

Изминаха още няколко крачки, после Нокс попита:

— Защо тогава?

— Мисля, че баща ти е притежавал два пъти повече кураж от теб. През цялото време си знаела, че не можеш да бъдеш като него, и най-вероятно си измислила цялата история. Убила си го, нали? А след това си съчинила версията със самоубийството.

Нокс запази каменното си изражение.

— Може би. А когато убия и теб, най-вероятно ще поукрася версията — ще опиша например как си скимтял за живота си. Което може и да не се окаже измислица, тъй като и ти не си толкова железен, колкото си въобразяваш, младши.

— Ти пък не си толкова умна, колкото си мислиш — хладно отвърна той.

— Но аз съм тази, която те държи на мушка, нали? — каза тя, после замълча за момент. — Искаше ме в леглото си, Пулър. Личеше ти по очите.

Вече бяха напуснали къщата и крачеха към колата. Последните й думи бяха изречени на по-висок глас и достигнаха до ушите на Робърт. Той се спря и хвърли бърз поглед към брат си.

— По-скоро бих се гръмнал, отколкото да те докосна.

— Знам, че ме желаеше. Не можеш да го отречеш. Освен това никак не съм грозна.

— Грозна си, Нокс. Най-вече отвътре. Идеално пасваш за някои от онези постери, на които пише „Красотата е дълбока само колкото кожата“. Предчувствията ми за теб се потвърдиха. Не успях да ти се доверя, защото нямаш гръбнак.

— Бях ранена, докато служех на страната си! — остро каза тя.

— Аз също — отвърна той и махна към Ренълдс. — Но за нищо на света не бих позволил на тоя боклук да ме превърне в предател. Ти си слаба, Нокс. За нищо не ставаш.

Надменното изражение на Нокс най-после се стопи. Тя спря, завъртя се към Робърт и опря дулото на пистолета си в слепоочието му.

— На колене!

— Какво? — стресна се Робърт.

— Казах: на колене! Веднага!

Той се подчини. Нокс премести пистолета си на тила му и погледна към Пулър.

— Ще се извиниш ли за думите си? — процеди тя. — Ако ли не, ще го застрелям.

Пулър погледна към брат си, а след това вдигна очи към Нокс.

— Наистина ли искаш да го направиш? — кротко попита той.

— Дори имам по-добра идея. Ще го гръмна с твоето резервно оръжие.

Тя измъкна пистолета от джоба си и го опря в главата на Робърт.

— Разполагаш с три секунди, Пулър — изсъска тя. — В противен случай кажи „сбогом“ на брат си. Едно, две…

— Извинявам се — рече Пулър.

Но въпреки това Нокс натисна спусъка, леко изместила дулото наляво. Куршумът се заби в земята. Робърт изкрещя и падна, стиснал главата си с две ръце.

Пулър понечи да се хвърли към него, но Ренълдс насочи пистолета си в лицето му.

Робърт бавно се надигна до седнало положение.

— Мисля, че ми спука тъпанчето — мрачно процеди той.

— Това е по-добре, отколкото да ти пръсна гениалния мозък. Хайде, ставай!

Робърт бавно се изправи на крака, като продължаваше да притиска с длани ушите си.

Стигнаха до лексуса.

— Да ги вържем — обади се Нокс.

Ренълдс кимна и извади пластмасови белезници, с които стегна китките им. После всички се качиха в колата. Нокс се настани зад волана, а двамата братя седнаха отзад. Ренълдс зае предната пасажерска седалка, извъртя се и насочи пистолета си в тях.

Поеха по обратния път към Вашингтон. Следвайки указанията на Ренълдс, Нокс вкара колата в някакъв подземен паркинг. Отдавна бе минало полунощ и паркингът беше пълен с коли, тъй като обслужваше голяма жилищна сграда.

Нокс отвърза ръцете им с помощта на малък нож.

— Ако направите опит да влезете в контакт с хора, които бихме могли да срещнем, всички сте мъртъвци — предупреди ги тя. — И вие, и те.

Качиха се с асансьора до партера, а след това се прехвърлиха в частен асансьор до дванайсетия етаж. Не след дълго се озоваха в просторно антре, облицовано с дърво и гранит. Нокс смушка Пулър с дулото на пистолета си. Влязоха в първото помещение до антрето, което се оказа хол с изцяло остъклени стени, отвъд които се разкриваше зашеметяваща гледка към центъра на Вашингтон. Осветлението беше дискретно.

Пулър се огледа. Същото направиха Нокс и Робърт.

Единствено Ренълдс се чувстваше като у дома си. Тя гледаше към бюрото в далечния край на хола. Зад него седеше човек, очертаващ се само като тъмен силует.

— Нямах намерение да те водя тук — каза Ренълдс на Нокс. — Промених мнението си, след като видях какво направи с тези двамата. Изкара ангелите на Робърт и унижи самонадеяния му брат. Какво по-хубаво от това?

Нокс не сваляше поглед от силуета зад бюрото.

— Може ли да бъда представена официално? — тихо попита тя.

Ренълдс включи един лампион, но светлината му беше недостатъчна. Помещението продължаваше да тъне в сенки, но сега мъжът зад бюрото се виждаше ясно.

Нокс ахна, а Пулър направи крачка напред.

Робърт не реагира по никакъв начин, но гледаше втренчено мъжа.

Джеймс Шиндлър ги наблюдаваше от мястото си с широко отворени очи, внимателно и напрегнато, сякаш се опитваше да направи максимално точна оценка на ситуацията.

Нокс погледна Ренълдс и каза:

— Трябва да ти призная едно: имаш контакти на топ ниво.

— Нужни са ни за това, което планираме — усмихна се Ренълдс.

— Сега вече и аз мога да дам своя принос.

— Затова сме тук. Но нека караме поред. — Тя извади пистолета си, завинти заглушител към цевта и го насочи към Робърт. — Вероятно можеш да си представиш колко дълго чаках този момент.

Преди да натисне спусъка, Нокс изрита оръжието от ръцете й, завъртя се и й нанесе силен удар в сгъвката на коленете. Ренълдс се стовари на пода.

В следващия миг пистолетите литнаха към двамата братя. Смаяният Пулър улови единия, а Робърт — другия.

— Нокс! — извика Пулър. — Какво, по дяволите…

— По-късно ще ти обясня — отвърна тя. — Хвани я на мушката си и не я изпускай от очи!

Робърт насочи пистолета си към Ренълдс, която продължаваше да лежи на пода.

Пулър извърна глава към бюрото. Върху лицето на Шиндлър не помръдваше нито едно мускулче. Просто си седеше на мястото. Осъзнал най-после какво се случва, Пулър зяпна от изненада.

Нокс насочи пистолета си в гърдите на Шиндлър.

— Вие сте арестуван! — извика тя. — Станете от мястото си, веднага!

— Нещо не е наред, Нокс — обади се Пулър.

— Какво? — рязко се обърна тя.

Стъклото зад гърба на Шиндлър се пръсна на ситни късчета от попадението на куршуми, които се забиха в стените и пода. Единият от тях улучи лампиона, който експлодира. Озоваха се в почти пълен мрак.

— Какво става, по дяволите? — изкрещя Нокс иззад креслото, което й служеше за прикритие.

— Стой там и не мърдай — извика Пулър.

— Чакайте малко! — обади се Робърт. — Къде изчезна Ренълдс?

Започнаха да оглеждат просторното помещение.

— Стори ми се, че чух бученето на асансьора в момента, в който започна стрелбата — добави Робърт.

Спогледаха се, но никой не помръдна. Опасяваха се от нови изстрели, но такива не последваха. Миг по-късно Пулър стана и предпазливо надникна през счупения прозорец.

— Остани на мястото си! — заповяда той, забелязал, че Нокс се надига. — Стрелецът може би продължава да дебне.

Робърт вече беше пропълзял към бюрото и оглеждаше Шиндлър, който дори не беше помръднал по време на стрелбата.

— Джон! — развълнувано каза той.

Пулър се стрелна към него.

— Какво има?

Робърт разтвори сакото на Шиндлър.

Пулър грабна брат си и го изблъска към асансьора.

— Натам! Бягай!

После се обърна към Нокс.

— Бягай, Нокс!

Хукнаха към асансьора и миг по-късно бяха в кабината. Нокс натисна бутона, но не се случи нищо.

— Ренълдс го е блокирала! — извика на пресекулки Робърт.

Пулър светкавично огледа коридора в двете посоки. В дъното имаше някаква врата. Той хукна към нея, но тя се оказа заключена. Без да губи нито секунда, измъкна пистолета си и пръсна бравата.

— Какво става? — изкрещя Нокс, когато Пулър я бутна през отвора, а после и брат си.

— Тичайте надолу!

Затвори вратата след себе си и хукна по стълбите след тях. Те вече бяха на втората площадка, когато той стигна първата. В този миг взривът разтърси сградата. Вратата на стълбището се откъсна от пантите си и сгъстеният въздух нахлу със силата на цунами. В момента, в който връхлетя Пулър, той политна, сякаш бе безтегловен.

Последното нещо, което си спомняше, беше как се търкаля през глава по стълбите. После се удари в нещо твърдо и застина.

Пред очите му се спусна черна пелена.

64

Когато Пулър отвори очи, пред него се стелеше мрак. Отначало реши, че е мъртъв, но в следващия момент съобрази, че все пак вижда нещо. И мисли.

После мракът се разреди и той успя да различи някакъв силует близо до себе си.

— Гадно е да те вдигнат във въздуха, а? — прозвуча един глас.

Силуетът бавно се превърна в нещо по-материално. И познато.

Нокс му се усмихваше, но погледът й издаваше загриженост. Ръката й се вдигна и избърса челото му с нещо влажно.

Брат му седеше до нея. Не се усмихваше, може би защото беше сериозно разтревожен.

Пулър направи опит да се изправи, но този път Нокс беше тази, която го задържа на място. Лежеше на някакво легло в малка слабо осветена стая.

— Беше в безсъзнание, Пулър — каза Нокс и вдигна три пръста пред лицето му. — Колко пръста виждаш?

— Добре съм, Нокс.

— Колко?

— Добре де, три.

— Браво. Явно главата ти е по-твърда, отколкото съм допускала.

— Къде сме? — огледа се той.

— Във Вирджиния, близо до Гейнсвил. Ренълдс беше оставила колата си в гаража, а ключовете бяха у мен. Отидохме да вземем моята кола, зарязахме нейната, а след това пообиколихме наоколо, докато открием това място. Оттогава насам седим и чакаме да се свестиш.

Пулър разтърка главата си и се намръщи, като напипа там цицина.

— На два пъти бяхме близо до решението да те закараме в болница — обади се Нокс. — Но те ще искат някакво обяснение. В случай, че се почувстваш зле, все пак сме готови да го направим.

Пулър извърна глава към прозореца, зад който бързо се развиделяваше.

— Всичко това стана снощи, така ли?

Нокс кимна.

— И какво по-точно се случи?

— Помниш ли експлозията? — попита тя.

— Не страдам от загуба на паметта, ако това имаш предвид — отвърна той. — Видях колана с експлозивите около Шиндлър. Хукнахме да бягаме по стълбите. После бомбата избухна и аз полетях във въздуха, а след това се блъснах в нещо твърдо.

— Трябва да е било в стената, младши — обади се Робърт.

— Е, аз останах с чувството, че беше танк „Ейбрамс“. Какво е това място?

— Мотел ска стая — отговори Нокс.

— А как се измъкнахме от сградата, в която ни отведе Ренълдс?

— За късмет, аз и брат ти успяхме да стигнем до долната площадка. Ти беше по-близо до експлозията, макар че взривната вълна събори и нас. Слава богу, че беше брат ти, който те изнесе на гръб. Аз не бих могла да те помръдна.

— Дори когато беше четиригодишен, не съм те носил толкова дълго на ръце — обади се Робърт. — Освен това сега тежиш доста.

— Дойде ли полиция?

— Сигурно е дошла. Но ние успяхме да се измъкнем навреме. — Нокс отново разтри лицето му с парчето плат. — Как се чувстваш в момента?

— Може би по-добре, отколкото заслужавам.

— И най-добрите планове се провалят — каза Нокс и седна до него. — Цели два месеца работих под прикритие по случая. Накрая, когато вече започвах да мисля, че съм докопала важната клечка, Ренълдс все пак успя да ме изиграе.

— Изигра ни всичките — обади се Робърт. — Явно не се доверява на никого.

— Но аз все пак ви я достави, изиграх ролята си безпогрешно. Почти те оглуших, за да спечеля доверието й. — Докосна ръката му и тихо добави: — Извинявам се за това. Беше малко прекалено, но трябваше да й докажа, че наистина съм предател.

— Разбирам те — отвърна Робърт. — Освен това слухът ми почти се възстанови.

Пулър се надигна на лакът, а тя не го спря.

— Защо не ни каза, преди да тръгнем, за Ренълдс? — намръщено попита той.

— Това би означавало да прегориш още преди операцията — поклати глава тя. — И съответно да я провалиш, понеже нямаше да си подготвен. Щеше да кажеш или направиш нещо по погрешния начин, а Ренълдс е достатъчно умна, за да не го пропусне. По тази причина бях принудена да направя точно това, за което ме подозираше. Или, казано иначе, да продължаваш да мислиш, че съм те предала.

— Добре, съгласен съм. Но рискът беше твърде голям, като нищо можех да те застрелям.

— Бях длъжна да го поема. Адски дълго се подготвях за тази операция. Но когато зърнах Шиндлър, онемях. В онзи момент изобщо не го вписвах в картинката. — Тя помълча и вдигна глава да го погледне. — Беше номер, разбира се. А ти как разбра, че е постановка?

— По очите му. Отблизо видях, че са абсолютно изцъклени. Освен това изобщо не помръдна.

— Защото вече го бяха обезвредили — добави Робърт. — Най-вероятно с невропаралитик.

— Ренълдс явно проверяваше лоялността ти — рече Пулър. — Затова се подготви да застреля Робърт. Ти щеше да го позволиш, ако наистина беше на нейна страна.

— Радвам се, че реагира — каза Робърт. — Иначе сега нямаше да съм тук. Видях изражението в очите й — тя наистина щеше да натисне спусъка.

— Но защо бяха тези изстрели през прозореца? — попита Нокс, след което веднага си отговори сама: — За да избяга, разбира се.

— Признавам, че й се получи много добре — поклати глава Пулър.

Нокс седна и сгъна кърпата на квадрат.

— Това беше единственият ми шанс да стигна до тях, Пулър. А сега те вече са далече.

— Аз пък съм изненадан, че изобщо стигна толкова близо — отвърна той.

— Не беше лесно. Когато ни информираха за Робърт с предположението, че е невинен, веднага се заехме да разследваме случая. А името, което изскочи оттам, беше само едно: Сюзан Ренълдс.

— Но как се приближи до нея?

— Никак. Оставих я тя да се приближи до мен. Преди това изградихме прикритието ми много убедително. Бяха ме прескочили с повишението, а в досието ми бяха вписани и някои срамни неща — например, че съм вземала подкупи. Не й е било трудно да стигне до тази информация. Един ден ми се обади, просто ей така. — Тя погледна към Робърт. — Казах на брат ти, че сме получили анонимен сигнал за теб. В него пишеше, че си невинен и че твой колега не е толкова лоялен, за колкото се представя.

— Кога получихте този сигнал? — попита Робърт.

— Около четири месеца преди да се случи онази лудница във ФВЗ.

— Значи това е бил катализаторът.

— Според мен сигналът е бил от Найлс Робинсън — каза Пулър. — Гузната съвест го е измъчвала.

— Както вече споделих с Пулър, ние бяхме основната причина за малко да те убият — продължи Нокс. — Явно в УРС има къртица. Разчуло се е, че работим по случая, и резултатът беше скоростен опит за твоето елиминиране.

— Това ми даде възможност да избягам — отбеляза Робърт.

— В крайна сметка решихме да заложим капан на Ренълдс. Като служител в УРС аз можех да поема ролята на подкупната служителка. Това отне цели два месеца, защото тя беше безкрайно предпазлива. След което ме потърси. Телефонно обаждане, последвано от имейл и есемес. Личният контакт беше изключен. После температурата много бързо започна да се покачва. Нямах представа, че са направили опит да те ликвидират в затвора, Робърт. Вероятно понеже все още не бях проникнала във вътрешния кръг. Но когато всичко приключи с твоето бягство, Ренълдс се срещна с мен и ми каза, че трябва да се включа в разследването.

— Защо не я закова още тогава?

— Така щяхме да пипнем само нея и никой друг. Все още нямахме представа какъв ще бъде ендшпилът. Не можеше целта да е просто убийството на брат ти. Ако бяхме натиснали спусъка по-рано, никога нямаше да разберем за какво изобщо става въпрос.

— И ти се включи в разследването.

— Да, започнах да работя с теб и тя остана много доволна. Беше убедена, че брат ти рано или късно ще те потърси. Възнамеряваше така да го пипне.

— На защо съм бил толкова важен за тях? — попита Робърт.

— Първо, тя те ненавижда. Ти си олицетворение на всичките повишения, които не е успяла да получи. На всичките началници, които не е успяла да впечатли. На всеки шанс, от който се е възползвал някой друг. Тя е убедена, че е по-умна от теб, и е готова на всичко, за да го докаже. Където и да си се появявал, ти винаги си печелил възхищение. А когато кариерата те е отнесла в нейната сфера, си се превърнал в най-опасния й враг. Когато са решили да те отстранят, преди да получиш назначението си в РНП, тя с радост е приела да свърши работата. Това беше второто. Но те са разполагали с Дофри, който е трябвало да получи поста вместо теб. Сега вече знаем, че са го изнудвали.

— А имаш ли представа какво подготвят в момента? Ренълдс ни предупреди, че още нищо не сме видели.

— Не, нямам никаква представа. Надявах се, че снощи ще науча повече, но тя се изплъзна. Сега си давам сметка, че съм я подценила и едновременно с това съм надценила себе си.

— Мислиш ли, че ще изпълнят това, което планират? — попита Робърт.

— Не можем да отхвърлим подобна възможност. Сега има съвсем реална опасност да ускорят нещата.

— Но Ренълдс не може да оперира свободно — каза Пулър. — Не и след миналата нощ.

— Все още не сме говорили с полицията — отвърна Нокс. — Те вероятно вече са установили чрез ДНК тест, че останките принадлежат на Шиндлър. Но не знам чий беше апартаментът, нито пък кой стреля през прозореца.

— По очевидни причини аз не мога да говоря с полицията — обади се Робърт.

— Но ние с Нокс можем — каза Пулър.

— И какво ще постигнем? Нашата версия срещу тяхната. Нямаме доказателства. Ако са арестували Ренълдс, тя ще им каже, че и Робърт е с нас. След което ние се изправяме пред дилемата или да излъжем, или да кажем истината. Което не ни върши работата, защото и в двата случая отиваме в затвора. А доколкото я познавам, тя ще им предложи някоя приемлива история — как сме организирали отвличането й, а междувременно сме ликвидирали един известен член на Съвета за национална сигурност.

— Това е смешно! — отсече Пулър, като вдиша и издиша няколко пъти, за да се успокои. — Ако нещата действително стоят така, трябва да се съсредоточим върху всичко, с което разполагаме, за да разкрием техния замисъл.

— Ренълдс явно има много важна роля — каза Робърт. — Това личи от решителните им действия за нейната закрила.

— Вярно — каза Нокс. — Но дали ролята е свързана с официалната й работа или с шпионските й умения?

За известно време Пулър и Робърт я гледаха втренчено, без да отронят нито дума. Явно и двамата нямаха отговор на този въпрос.

— Имаше само две мотелски стаи — добави Нокс. — Тази и съседната. Останете в тази, а аз ще отида в другата.

— Отивам да си взема сака от колата — рече Робърт.

Нокс го изчака да излезе и каза:

— Тя ме надхитри.

— Мен също. Пак ми срита задника. Ще взема да развия комплекс за малоценност.

— Вдигна нещата на ново, още по-високо ниво, а аз не очаквах подобно нещо.

— В такъв случай ние трябва да го вдигнем на още по-високо, което тя няма да очаква.

— Но моето прикритие отиде по дяволите, Пулър. Вече няма как да проникнем по-надълбоко.

— Тая работа ще я свършим тримата заедно.

— Наистина ли мислиш така?

— Без съмнение — обади се Робърт, който се беше върнал достатъчно бързо, за да дочуе последните им реплики. Той остави сака на пода и седна на леглото.

— Все пак ни дадоха някаква информация, при това без да подозират. Очакват, че сме мъртви след експлозията, и тя вече не се тревожи от факта, че я видях да се среща с Малкълм Ауст.

— А защо са се срещнали според теб? — попита Нокс.

— Той е умен, богат и изтънчен. Сигурен съм, че Ренълдс го е прелъстила. Видях ги в ресторанта. Той беше на сексуална вълна, докато за нея всичко беше бизнес.

— Но какъв бизнес интерес може да има жена като нея по отношение на Ауст?

— Ауст е техният пазач на тайни, ако мога да се изразя така — приведе се напред Робърт.

— Пазач на тайни?! Но нали работата му е да издирва и неутрализира незаконни ОМУ?

— О, това е само официално. То е малка част от работата му. Той е изследовател, наблюдател и инспектор. Доверен човек. Коя роля ще избере, зависи от конкретната ситуация.

— Защо ролята му зависи от конкретната ситуация? Както Пулър каза, работата му е да неутрализира нелегални ОМУ.

— Нещата са много по-сложни — отвърна Робърт. — Да вземем например Израел. Тяхната официална позиция е, че не притежават ядрено оръжие. Но те са наши верни съюзници, а това означава, че никога няма да поискаме проверка на ядрения им арсенал. Но, от друга страна, макар и неофициално, много бихме искали да знаем с какво точно разполагат. И тук се намесва Ауст. С Пакистан нещата са различни. Те също притежават ядрено оръжие, но ние се опасяваме, че не го съхраняват както трябва и част от него може да попадне в ръцете на терористи. Същото е и с Русия. Никоя от тези страни не е реален съюзник на Съединените щати, но едно официално искане за инспекция на техния арсенал би било много деликатно — както в политическо, така и в дипломатическо отношение. А за Пакистан това би означавало разкриване на площадките за изстрелване на ракети и още куп неща, свързани с националната им сигурност. Ако подобна информация излезе на бял свят, тя ще отведе терористите директно до техните запаси — точно това, което искаме да предотвратим с въпросните инспекции. Тук ролята на Ауст е особено важна. Той е доверен посредник и за двете страни, който умее да опази системата сравнително чиста, при това в доста разумни граници. Вижте какво става в Сирия. Асад разполага с много сериозни запаси от химически оръжия, но не се поколеба да подпише международен договор за тяхното унищожаване. Никой с грам разузнавателна информация в главата си не вярва, че това се е случило. Кой разумен диктатор — извинете, получи се нещо като оксиморон — не би си оставил резерв от подобни оръжия? Изпратиха Ауст да провери. Аз съм сигурен, че той е много добър в работата си и веднага е разбрал какво е количеството химически оръжия, унищожени от Асад. И колко от тях е запазил.

— Но той би трябвало да докладва за това, нали? — обади се Пулър.

— Ще напише официален доклад, разбира се. Той ще бъде раздробен и подхвърлен на глобалните медии след съответното съгласуване отгоре. Но ще има и неофициален доклад в стриктно ограничен тираж, който ще разкаже съвсем друга история.

— Тоест обществеността е на тъмно — обобщи Пулър. — Но какъв е смисълът от всичко това?

— Голям, особено ако искаш да имаш лостове за натиск срещу такива като Асад, Ким Чен Ун и други диктатори от тяхната порода. Винаги задържаш нещо, което после можеш да използваш. Доказателствата, че Асад е излъгал и не е унищожил всичките си химически оръжия, в един момент получават голяма тежест. Всичко е в избора на времето. Все още се надяваме на резолюция, в която Сирия обещава, че няма да използва ОМУ. Това може да се постигне единствено с информация от подобен характер.

— Но защо Сирия би позволила на Ауст да научи за всичките им запаси? Нали си дават сметка, че в един момент това ще бъде използвано срещу тях?

— Тук нещата опират до качествата на Ауст. Той познава тайните места в Сирия като десетте си пръста. Разполага с къртици навсякъде и умее да надушва ОМУ. Това е причината да върши тази работа, а държави като Сирия го знаят. Всички играят тази игра. Ако в даден момент нещата излязат наяве, Сирия ще отговори по подобаващ начин. Но това състояние на нещата им осигурява времето, от което се нуждаят. На нас също, тъй като получаваме възможност да преговаряме сдържано, чрез дипломатическите канали, вместо да им обявим война и да им пратим нашите армейски формирования и специални части. След Ирак и Афганистан вече нямаме нито куража, нито парите за провеждане на подобни операции. Но в замяна на това все още имаме значителна тежест в международните отношения. Светът очаква от Америка да бъде лидер. А това е единственият начин да го направим, без да губим човешки животи и огромни финансови средства. Всичко опира до едно — какво знаем и кога да използваме информацията.

— Тези неща са много над моя умствен капацитет. Затова съм останал обикновен боец с пушка.

— Не се подценявай, Пулър — каза Нокс.

— В крайна сметка всичко опира до Ауст — добави Робърт. — Ако те се нуждаят от него, разследването ни много бързо ще се стесни.

— Ами ако той не го прави по своя воля? — бързо попита Нокс. — Ти каза, че Ренълдс го е съблазнила. Може би за него е само секс, докато за нея е бизнес. Но ако не е така? Ако Ауст се е включил доброволно?

— С какви мотиви? — изгледа я Робърт.

Нокс се завъртя към брат му.

— Кажи му каквото каза на мен, Пулър.

— Бил е яростен защитник на тезата, че Ирак не разполага с ОМУ, но въпреки това нападнахме тази страна. Ами ако е решил да накаже света и най-вече Америка?

— Помагайки на някой като Ренълдс? — възкликна Робърт. — Завежда я при някое скрито оръжие, за да го използва срещу нас? — Той поклати глава и добави: — Не вярвам, че това е възможно, Джон. Наистина не вярвам.

— В случай, че си прав, отговорът е някъде другаде. Но аз наистина не виждам смисъл в останалите теории.

— Все пак разполагаме с едно тактическо предимство — каза Нокс — Чух го по новините. Властите разследват това, което се случи в апартамента на Шиндлър. Жилищата под и над него също са пострадали. За щастие, не се споменава за други жертви. Името на Шиндлър засега се пази в тайна, но може би още не са го идентифицирали. Ренълдс, от своя страна, явно е убедена, че и ние сме мъртви, разкъсани на парченца от експлозията. Ако действително вярва, че завинаги се е отървала от нас, може би ще даде зелена светлина на своята мисия.

— И ще посвали гарда — добави Пулър.

— Именно.

— В такъв случай може би ще имаме шанс.

Пулър внезапно скочи на крака. Чертите на лицето му се опънаха.

— Какво? — извикаха в един глас Нокс и Робърт.

— Трябва да отидем на едно място, и то веднага!

— Къде? — попита Нокс.

— В кабинета на Ренълдс в АОЗС.

— Защо?

— Току-що си спомних, че там има нещо, което ще разбие на пух и прах цялата тая работа.

65

Къщата насред някогашната конеферма се намираше между Мидълсбърг и Пърселвил в щата Вирджиния. Там отдавна нямаше животни. Беше купена за пет милиона долара в брой, но се използваше не повече от четири месеца в годината. През останалото време собственикът й обикаляше света.

Рейнджровърът беше паркиран пред главния вход. Тук имаше персонал, който се грижеше за къщата през деня, и дежурен готвач вечер, за всеки случай. Но днес готвачът отсъстваше, тъй като помощта му нямаше да бъде необходима. Така в къщата имаше само един обитател.

Малкълм Ауст беше по джинси и широка бяла риза с навити ръкави, обул черни мокасини „Ферагамо“ на бос крак. Богатството му отиваше, вероятно защото го имаше по рождение. Лично не беше спечелил нито цент от него, но живееше с чувството, че потенциално опасната му работа като инспектор на оръжия за масово унищожение му дава всички права да се къпе в лукс. Беше петдесет и четири годишен, но изглеждаше по-млад, защото притежаваше достатъчно пари да се грижи за себе си. Спортуваше редовно и се хранеше само с екологични храни. Пъргавият му ум съхраняваше изобилие от факти, безценни тайни и безброй подробности от сложната стратегия, която усърдно прилагаше по света.

Той заобиколи малката маса в библиотеката си, облицована с дърво. Три от стените бяха покрити с рафтове книги и шкафове, а четвъртата, изцяло остъклена, гледаше към градината.

Ауст обичаше да е заобиколен от тежки томове, няколко от които бе написал сам. Но за разлика от мнозинството хора с прекрасни библиотеки той беше прочел всяка от книгите тук.

На масата имаше две високи чаши за вино. Храната беше на помощна масичка в покрити съдове, за да е топла. Той погледна часовника си и измъкна тапата на бутилка вино от личната си колекция. Това вино беше изключително, а тази вечер Ауст беше настроен само за изключителни неща.

Той чу боботенето на мотор, затръшването на автомобилна врата и потракването на високи токчета по каменните плочи.

Ауст напълни чашите с вино, обърна се и тръгна към входната врата. Миг по-късно я зърна, застанала на прага.

Беше облечена точно толкова съблазнително, колкото по време на скорошната им вечеря. А може би и малко повече.

Усмивката на Сюзан Ренълдс беше топла, игрива и загадъчно предизвикателна. Ауст усети как в тила му се появява приятна тръпка, която бавно плъзна по гърба му.

Устните й леко докоснаха неговите. Ръката му се плъзна надолу и нежно обхвана хълбока й. Пръстите му усетиха прашките под тънката рокля.

— Имам чувството, че от онази вечеря с теб ме делят години — каза Ауст, докато затваряше вратата зад гърба й. — Започна да ми липсваш в момента, в който се разделихме.

Той я поведе към библиотеката.

— Божичко, Мал! — възкликна Ренълдс, като видя подредената маса. — Прекрасна е!

— Като гостенката ми — отвърна Ауст и галантно й целуна ръка.

— Ако продължаваш по същия начин, ще реша, че имаш някакви намерения — каза с усмивка тя.

— Да изясним този въпрос още сега — погледна я в очите той. — Наистина имам намерения.

— Аз пък си мислех, че си изтощен след дългото пътуване. Изненадах се, когато ме покани на вечеря. А когато се обади и ме помоли да се срещнем тази вечер, останах смаяна. — Замълча за миг, после добави: — Смаяна, но доволна…

— Непрекъснато пътувам, свикнал съм. Но признавам, че последното ми дойде в повече. Прибрах се преди седмици, но все още се чувствам изморен.

— В Заир трудно се влиза и още по-трудно се излиза.

— Така е. Но мисията ми беше изключително важна.

— Може би най-важната, Мал.

— Защо не седнем? Отворил съм бутилка от любимото ти вино.

Ренълдс погледна етикета и се усмихна.

— То е свързано с най-хубавите ми спомени.

— Да се надяваме, че тази вечер ще прибавим още един към списъка — отвърна той.

Седнаха на масата.

— Предполагам, че в АОЗС цари пълен хаос — мрачно каза Ауст. — Донован беше добър човек и отличен специалист.

— Ужасно е. Всички сме като попарени.

— А и тази експлозия в центъра на Вашингтон — добави той.

— Чух за нея. Никой не знае причините. Има жертви, но имената им все още не са обявени. Аз обаче не мисля, че тя има нещо общо със смъртта на Донован.

— Как върви работата ти в Центъра?

— Както вече спомена, мисията е изключително важна — разпери ръце тя. — Трябва да продължаваме напред въпреки смъртта на нашия ръководител.

— Естествено — каза Ауст.

— Макар и много отдалечен географски, Заир вероятно ти се е сторил доста екзотична и спокойна страна, особено ако я сравниш с насилието в Сирия.

— Сблъсквал съм се с много диктатори като Асад. Той прави всичко възможно, за да му се размине. Лъже, мами и крие каквото може.

— Много ли са химическите оръжия, които е успял да скрие?

— Сюзан! — укорително я погледна той.

— Знам, че не обичаш да говориш за работата си, но няма ли да ми подскажеш нещо?

— Не мога, скъпа моя. Изчакай официалния доклад и ще получиш възможност да го прочетеш отначало докрай. — Той вдигна чашата си и я приближи към нейната.

Чукнаха се и отпиха.

Ауст докосна устните си със салфетката.

— Мога само да те аплодирам за начина, по който привлече вниманието ми към катастрофалната ситуация в Африка — рече той.

— Основната ни работа в Центъра е да разкриваме подобни сценарии и да ги спираме по най-бързия начин — отвърна Ренълдс. — Разбира се, когато е възможно.

— Носеха се слухове, че се въоръжават, но не бях много склонен да им повярвам. Ти така и не ми каза как успя да проникнеш толкова дълбоко в нещата.

— Чрез различни канали. Разполагаме с агенти по целия свят, включително и в Заир. Но оценките ни са най-общи, Мал. Ти си този, който стига до детайлите.

— Може би бяхме малко закъснели — каза той и загрижено сбърчи чело.

— В какъв смисъл?

— В доклада ми ще намериш всичко за Заир, но мога и сега да те запозная с някои детайли.

Той остави чашата си на масата и разтърка палец и показалец.

— И друг път си го правил — отбеляза тя. — Най-вече когато си нервен.

Без да обръща внимание на думите й, Ауст навъсено добави:

— Предадох ти конкретни сведения за обекта.

— Точно така. А аз ги препредадох по-нататък.

— Но когато стигнахме на място, обектът изглеждаше така, сякаш някой го беше посетил съвсем скоро.

— Кой?

— Още не се знае, там е работата. — Дланта му внезапно се стовари върху масата с такава сила, че виното се разплиска. — Май ще излезе, че не си ми казала всичко, Сюзан.

— Успя ли да споделиш с някого тези подозрения?

— Не искам да всявам паника на базата на непълни сведения.

— Но защо не можеш да си сигурен?

— На обекта нямаше никой. Само скривалището. Точно там, където трябваше да бъде.

— Е, тогава?

— Ти добре знаеш колко педантичен съм в работата си.

— Разбира се, Мал. В това отношение си истинска легенда.

— Кутиите бяха в подземен бункер. На три метра под повърхността. Пръстен под, бетонни стени и покрив.

— А там нямаше никой, така ли?

— Имало е.

— Откъде знаеш?

— Открихме две гилзи и кръв. Много малко, но имаше.

— Педант, както винаги.

— В пръстта имаше и нещо друго.

— Какво?

— Изровихме шест метални кутии, високи около метър и половина и адски тежки.

— Предполагам — каза тя.

— Но те бяха заровени в пръстта, разбираш ли?

— Е, и? — погледна го с очакване тя.

— Следата беше почти незабележима, но безспорно беше там.

— Каква следа, Мал?

— От още три кутии. Виждаха се останалите от тях вдлъбнатини.

— Но те не бяха там, така ли? Може би са били скрити някъде другаде?

— Търсихме, но не открихме нищо — поклати глава той.

— Искаш да кажеш, че три кутии липсват?

— Като прибавим празните гилзи и кръвта, можем да заключим, че някой ни е изпреварил. А в близкото село открихме хора, които са видели как докарват кутиите, девет на брой. Бяха абсолютно сигурни.

— Но защо са взели само част от тях?

— Може би са се надявали, че няма да забележим липсата, или са се страхували, че ще бъдат нападнати от собствениците на кутиите.

Тя отпи глътка вино и каза:

— Винаги е имало слухове, че руснаците душат наоколо.

— Това бяха само слухове. Неподкрепени от никакви доказателства. Не вярвам, че руснаците изобщо имат представа какво се случва.

— Но защо точно в Заир от всички места по света?

— Защото там се е развила най-смъртоносната форма на ОМУ. Смъртността е около осемдесет процента. В Африка правят добра наука, Сюзан. По-добра, отколкото си мислим. Но част от този континент се е превърнал в стартова площадка за терористична дейност. Там се наливат много пари, но не за строителство на училища или инфраструктура, а за причиняване на зло по различни части на света, включително и тук.

— Това беше една от причините Центърът да насочи вниманието си към тази страна.

— И да изпратите там именно мен.

— Разполагахме само с повърхностни данни. Ти свърши трудната работа по издирването.

— А ако някой се е появил там преди мен? И ако е прибрал кутиите за лична употреба?

— Това звучи прекалено зловещо, Мал. Как мога да ти помогна?

Вместо отговор той бръкна под стола си, извади един пистолет и го насочи в главата й.

— Като ми кажеш кого си светнала, Сюзан. И какво планират да правят с кутиите.

Ренълдс дори не трепна.

— Добро продължение, Мал. Не съм сигурна, че съм чувала по-добро. Или по-лошо, в зависимост от гледната точка.

— Ти беше моят контакт в Центъра. Каза, че си препратила информацията по установените канали. Сигурен съм, че е било така, но искам да знам на кого.

— Нямам представа за какво говориш.

— Не обиждам интелигентността ти, Сюзан. Постарай се и ти да не обиждаш моята. Донован Картър ми позвъни в деня, в който беше убит. Трябвало да поговорим за нещо важно. Попитах го какво точно и той спомена твоето име. Знаеше, че сме приятели и че работим заедно.

Ренълдс отпи още глътка вино.

— Какво ти сподели за мен милият Донован, който вече не е между нас?

— Че се съмнява в лоялността ти. Някои хора водят разследване и събират доказателства за вероятната ти измяна. Сподели ми още, че ти си натопила Робърт Пулър, за да сложиш свой човек на мястото му в РНП.

— Толкова конкретен ли беше? А пък аз мислех, че съм тотално реабилитирана.

— Мисля, че ти си убила Картър.

Тя размаха пръст и му се усмихна закачливо.

— Но въпреки това вечеря с мен в нощта, когато го убиха. Нямаш ли сърце, Мал?

— Не исках да повярвам, че си замесена. Притежаваш първокласен интелект… — Той огледа стройната й фигура. — И други привлекателни атрибути.

— Но тази вечер май напразно съм облякла тези хубави дрехи — топло се усмихна тя, после очите й се присвиха. — Даде воля на фантазиите си, без да имаш представа какво пропускаш, Мал. Избра много неподходящ момент.

— Спри да се държиш все едно, че това е игра, Сюзан! Ще отречеш ли нещо от това, което казах?

— Виждам, че вече си взел решението си — сви рамене тя. — А аз никога не си губя времето, Мал. Съжалявам, защото те харесвах. Наистина.

— Но ме използва, за да получиш това, което искаше.

— Така е. Но аз използвам само хората, които харесвам. Едно малко уточнение: руснаците действително успяха да модифицират стоката в аерозолна форма. Преди доста години. А после копелетата я изгубиха някъде в Африка. Говоря за кутиите, които си намерил. Благодарна съм ти за усилията. Това би било извън моите възможности и по тази причина се обърнах към своя приятел и колега от времето на СТАРТ.

— Къде са кутиите, Сюзан? — настоятелно я изгледа Ауст. — Добре знаеш какви поражения могат да нанесат. Или ще ми кажеш веднага, или, кълна се в Бога, ще…

— Имам нужда от по-силно питие — стана на крака Ренълдс. — Уискито е на обичайното си място, нали?

Без да чака отговор, тя се обърна и тръгна към барчето до стената, отвори вратичката и измъкна една бутилка.

Ауст внимателно я наблюдаваше. Пистолетът в ръката му дори не трепна.

— Искам отговор, Сюзан. Ако работиш с мен, вероятно ще успеем да отстраним щетите, които си причинила. А това ще ти помогне по-късно.

Тя свали една чаша от рафта и развинти капачката.

— Оценявам професионалната ти любезност, Мал. Много галантно от твоя страна. Но нямам нужда от съображенията ти. Предпочитам да остана с хората, които ме доведоха на купона. — Тя си наля два пръста уиски и разклати чашата.

— Значи си готова да предадеш собствената си страна?

— Не мисля, че това е предателство.

— Ти си американка!

— Отдавна вече не се съобразявам с тези старомодни понятия — обърна се с лице към него тя. — Те не ми вършат работа.

Той стисна ръкохватката на пистолета.

— Чуваш ли се какво говориш? Да не си се побъркала?

— Е, бъди по-оригинален. В днешно време всички са малко луди.

Тя вдигна чашата си, сякаш за тост.

В същия момент прозорецът зад гърба на Ауст се пръсна и куршумът се заби в тила му. Той падна от стола и се строполи на пода.

Ренълдс отпи глътка уиски и остави чашата. Прекрачи трупа, без дори да го погледне, и тръгна към вратата.

66

Разбира се, посещението в АОЗС мина без участието на Робърт. На входа показаха значките си и охраната ги придружи до кабинета на Ренълдс.

Един от пазачите отключи с резервния ключ и обяви:

— Тя ще бъде тук най-рано утре сутринта.

— Съмнявам се, че изобщо ще се появи някога — каза Пулър, включи осветлението и се насочи към бюрото. — Помниш ли думите ми, че нещо не е наред тук? — Той свали от лавицата снимката, която беше разглеждал. — Е, това е.

— Как така? — попита Нокс.

Той посочи снимката, на която бяха няколко мъже с по-младата Ренълдс в средата, и се взря в текста отдолу.

— Пише, че това е екипът по преговорите за СТАРТ.

— И какво от това?

Пръстът му се плъзна по редицата мъже.

— Познаваш ли някого?

— Това е Малкълм Ауст — посочи един от тях Нокс. — Но за него отдавна се знае, че е участвал в преговорите. Все още ли го подозираш, че си партнира с Ренълдс?

— Не разпознаваш ли никой друг? — попита Пулър, без да обръща внимание на въпроса й.

Нокс издърпа снимката от ръцете му и започна да разглежда всяко лице поотделно. Вниманието й беше привлечено от мъжа, застанал вляво от Ренълдс. Беше висок, добре сложен, с черти, които се запомняха лесно.

— Този ми изглежда познат — каза тя.

Пулър извади телефона си и го приближи.

— Тази снимка я направих от компютъра във Форт Левънуърт — кратко поясни той.

— Божичко, та това е той! — ахна Нокс, направила бързо сравнение.

— Хърватинът Иво Месич — каза Пулър. — Човекът, който е вкарал убиеца на брат ми в багажника на колата си.

— Но защо мислиш, че си е партнирал с Ренълдс?

— Тя е служител в Центъра за контрол на ОМУ. Двамата са работили заедно по споразумението СТАРТ. Освен това Ренълдс се е залепила и за Ауст, който си изкарва хляба с издирването на такива оръжия.

— Значи замислят нещо! Може би да откраднат ядрена бойна глава?

— Не знам. Доколкото ми е известно, ядрените бойни глави не се търкалят по улиците.

Напуснаха сградата и се насочиха към колата. Телефонът на Нокс иззвъня. Тя вдигна, послуша известно време и кимна.

— Добре, благодаря за информацията.

Прибра телефона с пребледняло лице.

— Какво има?

— Малкълм Ауст е мъртъв.

— Какво? — възкликна Пулър. — Как?

— Снощи трябвало да проведе конферентен разговор с Лос Анджелис, но не се обадил. Изпратили човек да го потърси в дома му, тъй като не отговарял и на имейла си. Открили го мъртъв. Прострелян в главата.

— Това означава, че се готвят да реализират плана си — замислено каза Пулър. — И вече се подсигуряват.

— Но що за план е това, Пулър? — рязко попита тя. — Защо нямаме никаква представа за него и не можем да го спрем?

— Разполагаме с достатъчно улики. Просто трябва да ги сглобим. А на наша страна е един от най-големите умове на света.

Той натисна педала на газта и колата се понесе в посоката, от която бяха дошли. Обратно при Робърт.

В мотелската стая Пулър и Нокс споделиха с Робърт за откритието си в кабинета на Ренълдс и за убийството на Малкълм Ауст.

— Върху какво е работил той? — попита Робърт. — Трябва непременно да разберем това, Джон. Няма друг начин да съкратим пътя към истината.

Пулър извади телефона си и набра Арън Райнхарт. Генералът беше в късно съвещание, но се обади след няколко минути. Пулър накратко му разказа какво са открили и какво подозират.

— Веднага ще проверя, Пулър — отвърна Райнхарт. — Междувременно ще обявя обща тревога и ще изпратя специализираните отряди да издирват Ренълдс и Иво Месич.

По време на този разговор Робърт работеше на компютъра си.

— Истинското му име е Антон Бок — обяви той, когато Пулър затвори. После завъртя лаптопа, за да видят текста и снимките. — През деветдесетте години е работил в екипа по преговорите за СТАРТ. Тук има пълен списък с имена, лични данни и снимки. Ето го, третия отляво, редом с Ренълдс.

— Биографията му? — попита Нокс.

— Бивш военен, бивш агент на КГБ. Има магистратура по биохимия и докторска степен по молекулярна биология.

— Химия и биология, значи — промърмори Пулър.

— Молекулярна — уточни Робърт.

— По всяка вероятност има опит и в ядрените технологии, иначе нямаше да бъде включен в екипа по преговорите — добави Нокс.

— Бил е там не толкова да брои ядрените глави, колкото да шпионира в полза на Русия — поклати глава Робърт. — А междувременно е вербувал и Ренълдс.

— Значи експерт по химия и биология. Какво трябва да ни говори това?

— Не всички оръжия за масово унищожение са ядрени. Последните са по-трудни за достъп и не могат да бъдат изработени без огромна инфраструктура и милиарди долари годишен бюджет. Но съществуват далеч по-евтини и по-лесни начини за биотероризъм. Биологичните оръжия са много по-близо до специалността на Бок.

— Учудвам се, че през цялото време е държала тази снимка в офиса си — каза Нокс.

— Защото така и не е разбрала, че успяхме да засечем появата на Иво Месич във Форт Левънуърт — поясни Пулър. — И изобщо не се е тревожила, че можем да направим връзката. Помниш ли какво ми призна Дан Ренълдс за баща си? Че ако му се удаде възможност, ще убие любовника на жена си. Според мен Сюзан Ренълдс и Антон Бок са много повече от бизнес партньори. Тя явно е искала да вижда лицето му всеки ден. А и кой би заподозрял нещо? Снимка за спомен от годините, прекарани в екипа на СТАРТ? Напълно нормално.

— Май си прав, младши.

Телефонът на Пулър звънна няколко часа по-късно. Беше Арън Райнхарт. Пулър го изслуша и стана на крака.

— Райнхарт иска да се срещнем с един човек — обяви той.

— Кой? — попита Нокс.

— Заместникът на Донован Картър.

— Какво може да ни каже той?

— С какво точно се е занимавал Малкълм Ауст напоследък.

67

Разсъмваше се. Не се върнаха обратно в АОЗС, тъй като Уорън Джонсън, временно управляващ Агенцията, беше във Вашингтон.

Пулър здраво настъпи газта и колата стигна до подземния паркинг за рекордно кратко време.

Джонсън ги посрещна във фоайето. Беше нисък и оплешивяващ мъж със сплескан нос и малки очи, почти скрити зад дебели очила. Той ги отведе в някакъв кабинет и ги покани да седнат, а след това премина директно на въпроса.

— Генерал Райнхарт изрично ме помоли да бъда откровен с вас — обяви той.

— Това ще помогне, защото имам чувството, че времето ни изтича — отвърна Пулър.

— Той ми каза за вашите подозрения към Сюзан Ренълдс. В момента няма да ви занимавам с моето мнение по въпроса. Но след смъртта на Донован и Малкълм Ауст вече няма значение какво мисля. — Човекът леко се приведе напред. — Факт е, че Сюзан Ренълдс играеше ролята на контакт за Малкълм при една негова мисия, проведена съвместно с Центъра за контрол на ОМУ.

— Каква мисия? — попита Пулър. — Може би нещо, свързано с химическите оръжия на Сирия?

— Не. Наскоро получихме информация за скрити кутии с „Ебола-Заир“ в Африка, които могат да се използват като оръжие.

— „Ебола-Заир“? — вдигна вежди Нокс.

— Вирусът ебола съществува в четири разновидности — каза Джонсън. — Първата е „Ебола-Рестън“. За нея се вдигна много шум, защото се разпространява сред маймуните и е открита в гъстонаселените райони около Рестън, Вирджиния. Но „Ебола-Рестън“ не е патогенен за хората, докато „Ебола-Заир“ е изключително смъртоносен за нас.

— Казахте, че той може да се използва като оръжие.

— Имаме сведения, че вирусът е в аерозолна форма, тоест може да се разпространява по въздуха. До този момент бяхме убедени, че всички разновидности на ебола се предават чрез пряк контакт — ръкостискане, обмен на телесни течности и прочие. При определени условия това го прави управляем, макар че остава много опасен. Още преди няколко години се появиха слухове, че руснаците имат „Ебола-Заир“ в аерозолна форма, но тези слухове останаха непотвърдени и тревогата утихна. Докато не получихме новата информация.

— А Ренълдс е ръководела мисията от ваша страна? От нея ли изтече информацията?

— Това все още не е ясно — загрижено отвърна Джонсън. — Но е напълно възможно. Двамата с Ауст се познават от много отдавна. Идеята именно той да намери скривалището дойде от нея. А той се справи много добре, ако не броим едно малко уточнение.

— Разбирам. Какво уточнение?

— Той се съмняваше, че се е добрал до всичко. Това е споделил с Донован, който пък го каза на мен.

— А защо не се е добрал до всичко? — попита Нокс.

— Според него някой го е изпреварил на мястото и е отнесъл част от кутиите.

Нокс и Пулър се спогледаха.

— Значи Ренълдс е играла зад гърба на Ауст, за да се сдобие с това, което й трябва? Той най-вероятно й е изпращал всекидневни доклади. В един от тях й съобщава, че е намерил мястото. А тя изпраща предварително подготвен екип, който прибира част от кутиите с вируса — каза Нокс.

— Не искам да спекулирам по този въпрос — вдигна ръка Джонсън. — Нямаме време да мислим за това. Ще бъдем изправени пред огромен проблем, ако въпросното количество бъде използвано.

— Несъмнено ще бъде използвано — каза Пулър. — И ще съм дълбоко изненадан, ако не бъде използвано срещу нас.

— Срещу нас? — изгледа го Джонсън. — Имате предвид тук, в Съединените щати?

— Имам предвид в този район.

— Какви са основанията ви?

— Присъствието на Сюзан Ренълдс.

— „Ебола-Заир“ в аерозолна форма — каза Нокс. — Колко жертви можем да очакваме от количеството, с което разполагат?

— Катастрофално много, както във всеки гъстонаселен район. Ако в организма проникне дори капчица заразена течност, с човека е свършено. Лечение все още няма. Разработката на ваксина е в начален стадий. Може би знаете за новата епидемия, появила се в Западна Африка. Много хора са загинали, а ситуацията още не е овладяна.

— Тоест хората, които са болни, ще бъдат заразни? — попита Нокс.

— Естествено. Но за разлика от повечето болести ебола става заразна едва след като болният развие определени симптоми — най-вече прилошаване и треска. От друга страна, нейното диагностициране е много трудно, защото прилича на цял куп други заболявания. По ирония на съдбата най-доброто средство за това е паспортът. Ако човек пристига от райони на Африка, в които върлува ебола, диагностицирането му става сравнително лесно.

— Но ако се случи тук? — попита Пулър. — Хората ще си помислят, че са пипнали грип. След десет дни или две седмици вече ще са заразни и ще са предали болестта на десетки около себе си, без дори да знаят, че имат ебола.

— Това е доста безпрецедентна възможност — мрачно отвърна Джонсън.

— Според Ауст какво количество липсва?

— Три кутии, всяка по метър и половина. Може да ви се стори, че количеството не е кой знае какво, но еболата в аерозолна форма има свойството да се разпространява изключително бързо. Особено силно поразява белите дробове, които са наситени с кръвоносни съдове.

— А каква е съдбата на кутиите, които е прибрал?

— Транспортирани са в строго охраняван обект, оборудван да се справя с биотерористични заплахи. Предстои да бъдат изследвани, а след това унищожени.

— Тоест изследването все още не е започнало?

— Не. Тези неща изискват време за подготовка, най-вече по отношение на сигурността. Изследването може би ще покаже къде е произведено оръжието. Можете да си представите какви ще бъдат санкциите.

— Възможно ли е да са руснаците? — попита Нокс. — Останах с впечатлението, че подозирате именно тях.

— Напълно възможно — каза Джонсън. — Сегашното състояние на света и възраждането на империализма в Русия могат да доведат до много неочаквани неща.

— Според мен те са доста нестабилни в момента — отбеляза Пулър.

— Заразените по този начин ще предават ли вируса на околните чрез дишане, или това става само при физически контакт или чрез обмен на телесни течности? — попита Нокс.

— Не мога да отговоря, тъй като никога досега не сме се сблъсквали с подобен проблем. Притискам моите служители да намерят отговор на този въпрос, но не очаквайте да стане бързо. Учените не са устроени така. В най-лошия случай трябва да приемем, че заразените по въздушен път ще заразяват околните по същия начин — чрез кихане, кашлица и прочие. Което означава сериозен мултипликационен ефект. Хиляди хора. Стотици хиляди хора. Истински филм на ужасите.

— Значи кутиите приличат на кислородни бутилки? — попита Пулър.

— Да. Виждал съм снимки на онези, които е открил Ауст. По нищо не се различават от кислородните бутилки. А вие мислите, че съдържанието им може да бъде разпръснато някъде тук?

— Вашингтон е столицата ни. Къде другаде биха постигнали максимален ефект?

— Никъде другаде, Пулър! — нервно извика Нокс. — В района е пълно с потенциални мишени!

— Най-вероятните мишени са снабдени със специални монитори за контрол на въздуха, които могат да засекат всякакви патогени и други отклонения от нормата — поясни Джонсън. — Голяма част от главните военни инсталации са оборудвани с тях. Белият дом също, Министерството на вътрешната сигурност… Списъкът е дълъг. При засичане на нещо такова системата моментално се затваря, последвана от още много процедури, включително евакуация и дори карантина. Всичко зависи от това, което лети във въздуха.

— Е, все пак е някакво успокоение — каза Нокс.

— Трябва да добавя, че не е сигурно дали въпросните монитори могат да засекат ебола в аерозолна форма, защото доскоро ние изобщо не подозирахме, че съществува подобен биологичен агент.

— Ясно. Успокоението току-що излетя през прозореца.

Телефонът на Пулър иззвъня. Беше брат му. Той отиде в далечния ъгъл на помещението и накратко го запозна с това, което бяха научили от Джонсън.

— Разпространението на ебола по въздушен път е нещо адски сериозно, Джон — отвърна Робърт.

— Това вече го разбрах. Проблемът е, че знаем за опасността, но нямаме представа за мишените. Дори да се съсредоточим само върху този район, което може да се окаже тотално погрешно, опциите пак са твърде много. Едва ли някой ще посмее да предупреди хората официално, тъй като това би означавало страшна паника.

— Логично — отбеляза Робърт. — Но аз се заех да анализирам ситуацията и проведох няколко телефонни разговора.

— Провел си телефонни разговори? — изненадано попита Пулър.

— Да, от твое име. Ако не си забелязал, гласовете ни звучат еднакво. Но както и да е. Успях да се свържа с човек от Левънуърт, старши сержант Тим Маккъчън. Вече е разговарял с теб.

— Да. Той ни каза за Иво Месич, който е напуснал базата в деня, когато онзи украинец е направил опит да те убие в затвора. Защо си потърсил точно него?

— Защото разполага с факти за стажантската програма на чуждестранните военни.

— Защо проявяваш интерес към нея?

— Заради интереса на Иво Месич. Или по-скоро на Антон Бок.

— Не мога да проследя мисълта ти, Боби — объркано каза Пулър. — Ще те помоля да ми обясниш по най-бързия начин, защото времето ми тук изтича.

— Според мен Бок е пребивавал в Левънуърт не само за да вкара убиеца в базата. Той прави впечатление на човек, който върши много неща наведнъж, и едва ли е висял цял месец в класните стаи. Мисля, че е бил тук, за да научи и други неща.

— Например?

— Учебната му програма е включвала някои доста интересни теми, свързани с военната история на Съединените щати. Една от тях привлече вниманието ми.

— Коя по-точно?

— Курс, озаглавен „Американско командване и контрол: история на Пентагона“. Той съдържа някои наистина интересни и задълбочени проучвания за самата институция. Много задълбочени. От работата на столовата до отоплението, вентилацията и климатизацията. От коридорите до програмата за бионаблюдение.

— Сериозно ли говориш?

— Според мен за в бъдеще трябва да бъдем по-внимателни с информацията, която предоставяме на курсантите — най-вече на онези, които носят чуждестранни униформи.

— Благодаря ти, Боби.

Дочула последната част от диалога, Нокс се втурна към него.

— Какво има?

Пулър вече набираше някакъв номер на телефона си.

— Обажда се армейски следовател Джон Пулър — обяви той. — Моля веднага да ме свържете с генерал Арън Райнхарт. Спешно е!

Гласът насреща попита за какво да докладва.

— За Деня на Страшния съд — изръмжа Пулър. — Кажете му, че се отнася за Деня на Страшния съд!

68

Пристигнаха в Пентагона рано сутринта. Към огромната сграда се беше устремил голям поток от хора. Райнхарт ги чакаше пред един от входовете заедно със служители от Отдела за защита на персонала и няколко мъже, облечени в униформи срещу биозаразяване.

Бяха докарали и две колички за голф. За минути Пулър им съобщи на какво могат да се натъкнат.

— Ебола, превърната в оръжие за биотероризъм? — вдигна вежди началникът на Отдела за защита на персонала, мъж на име Тед Причард. — Вкарана във вентилационната система?

— Да — отвърна Пулър.

— Но ние разполагаме с достатъчен брой монитори за контрол на въздуха. Системата засича отклонения от нормата и твърди частици, включително ебола.

— Но дори и да ги засече, много хора ще бъдат заразени — посочи Пулър.

— Къде точно очакваш да се появи заразата? — избоботи Райнхарт.

Пулър не отговори.

— Пентагонът има седем етажа, два от тях подземни, шестстотин хиляди квадратни метра помещения и двайсет и осем километра коридори — обяви Причард. — Тук работят хиляди хора. В случая не става въпрос за игла в копа сено, а за игла насред огромна ферма.

— При последното ми посещение тук някакъв служител едва не ме прегази с количка с кислородни бутилки — рече Пулър. — За къде са предназначени те?

Райнхарт погледна Причард.

— Имаш ли отговор?

— За петия пръстен, където са разположени кабинетите на командния състав. При един от ремонтите беше решено да го запечатаме и да го оборудваме с тръби за допълнително снабдяване с кислород.

— Командният състав — тихо каза Пулър, извърна се към Причард и попита: — Къде е кислородът за тази система?

— Да вървим.

Пентагонът беше изграден от пет концентрични петоъгълни пръстена, пресечени от десет радиални коридора. Навремето това беше струвало осемдесет и три милиона долара, а сградата беше завършена само за шестнайсет месеца по време на участието на САЩ във Втората световна война. Макар и огромна, тя беше проектирана така, че разстоянието между две точки в нея да бъде изминавано максимум за седем минути.

С количките за голф на тях им отне четири. Докато се придвижваха, Пулър се наведе към Райнхарт и прошепна:

— Джеймс Шиндлър е мъртъв.

Райнхарт демонстрира изключително самообладание при тази новина.

— Откъде знаеш?

Пулър накратко му обясни какво се е случило.

— Чух по новините — поклати глава Райнхарт. — Нямах никаква представа, че и Джеймс е замесен.

— Ще мине известно време, преди да бъде идентифициран. Но аз бях там и едва не загинах.

— Ренълдс?

— И тя беше там, но успя да се измъкне.

— Искам да чуя цялата история, Пулър. Но не сега.

— Ясно.

Складът с кислородните бутилки се намираше на приземния етаж в близост до коридор 3. Групата мъже изчака да отключат вратата и нахлу вътре.

— Ето ги там — каза Причард и махна с ръка към купчината кислородни бутилки в средата на помещението.

— Какво търсим? — попита Райнхарт.

Пулър се зае да оглежда бутилките.

— Личи си, че от доста време са тук — обяви той. — И са различни на цвят от онези, които видях. Зелени, а не сребристи. Ще ги провери ли някой?

Причард се приближи към един вграден в стената компютърен екран и натисна няколко клавиша.

— Подменени са преди около два месеца — обяви той.

— Има ли друго място, на което се съхраняват такива бутилки?

— Не, сър.

— Това е невъзможно! — поклати глава Пулър. — Наскоро бях тук и видях цяла количка с такива, която за малко не ме блъсна.

— Явно не са били докарани тук.

— Възможно ли е да си сбъркал, Пулър? — дръпна го за рамото Райнхарт. — Може би изобщо не се е случило тук и в момента губим ценно време!

— Ти каза, че си видял количка с кислородни бутилки, когато си бил тук, нали? — внимателно го погледна Нокс.

Пулър кимна и се обърна към Райнхарт.

— Вие бяхте с мен, сър. Не помните ли, че ги видяхме? Аз ви дръпнах встрани, за да не ви блъснат.

Райнхарт се замисли за миг, после очите му се разшириха.

— Помня, разбира се.

— Къде може да са ги закарали? — попита Пулър, обръщайки се към Причард.

— Не съм сигурен.

— Е, не са тук — поклати глава Нокс.

Изскочиха от помещението. Пулър пое с широка крачка напред, а останалите се качиха на количките за голф. Нокс се затича и се изравни с него.

— Къде отиваш?

— Надявам се да видя нещо, което ще ме отведе при друго нещо.

— Нещо специално?

— Да. Друг начин за разпространение на вируса.

— Нима може да се разпространява по друг начин освен чрез вентилацията? Все пак говорим за аерозоли.

Пулър дори не я чу. Беше спрял и гледаше право пред себе си.

Райнхарт скочи от количката и го сграбчи за ръката.

— Трябва ли да обявим евакуация, Пулър? — извика той. — Ей богу, става въпрос за Пентагона! Ще ни е нужно време!

Пулър не чу и него. Вместо това се насочи към стената и дръпна лист хартия, залепен с тиксо. Прочете написаното върху него и вдигна глава към групата мъже насреща си.

— Днес ще имате учебна противопожарна тревога?

— Да — потвърди Причард и погледна часовника си. — След осем минути. Защо?

— Чак сега ли се сетихте да ми съобщите? — кипна Пулър.

— Нали казахте, че вирусът ебола ще проникне през въздухопроводите? Никой не е споменавал за противопожарната система!

— Нямаме време за шибани учения! — хладно го изгледа Нокс.

— Имате пръскачки из цялата сграда, така ли? — попита Пулър.

Причард посочи тавана и всички вдигнаха глави към металните пръскачки там.

— Те са част от ремонта, който направихме преди Единайсети септември. По ирония на съдбата ремонтирахме точно онази част, върху която падна самолетът. Сградата не рухна само защото бяхме подсилили бетонните колони. Бог ни спаси.

— Е, да се надяваме, че той е дежурен и днес.

— Но това е невъзможно, Пулър! — възкликна Нокс. — Аерозолно оръжие не може да бъде вкарано в системата за пръскане.

— Ние приехме, че е аерозолно — поправи я Пулър. — Всички бяха на това мнение. Джонсън каза, че все още не са изследвали съдържанието на кутиите, открити от Ауст. Никой не знае какво има в тях. Те обаче могат да бъдат пълни не само с газ, но и с течност. Тук няма система за наблюдение на пръскачките, нали?

— Водата си е вода — поклати глава Причард. — И си върви по тръбите.

— Които са отделни от тези за питейна вода?

— О, да. Тези тръби обслужват само системата за пръскане. Свързахме ги отделно, за да сме сигурни, че няма да се получи недостиг на вода по време на пожар.

— Е, днес водата може би не е само вода — отбеляза Нокс. — Водата ще стигне навсякъде и ще зарази всичко. Включително очите, устата и порите на кожата. Ще настъпи истински кошмар. Никой с изключение на нас няма да разбере, че го поливат с ебола.

— Но как ще свържат кутиите с тръбите? — попита Райнхарт. — И как ще пуснат вируса?

— Отговорът на втория въпрос е лесен — отвърна Пулър. — А вероятно и на първия. Учебната противопожарна тревога ще бъде известена със сирени, нали?

— Точно така.

— И хората ще бъдат евакуирани?

— Не можем ли да побързаме? — мрачно се обади Нокс, но Пулър вдигна ръка и изчака отговора на Причард.

— Не — поклати глава Причард. — Това би довело до твърде голям хаос за една учебна тревога. Хората ще бъдат събрани в предварително определени помещения, където ще се подготвят за евакуация. Там ще бъдат инструктирани какво трябва да правят в случай на реална евакуация.

— А пръскачките няма да се включат, така ли?

— Не, разбира се.

— Аз пък мисля, че този път ще се включат — поклати глава Пулър. — Алармата спира и тръгва водата. Хората ще решат, че става въпрос за някаква механична грешка. Или пък, че някъде действително е избухнал пожар или е имало късо съединение, станало причина за спиране на алармата.

— Мнозина от тях биха могли да се приберат у дома, за да се преоблекат — добави Нокс.

— И така ще заразят хиляди хора, които на свой ред ще заразят още хиляди — каза Пулър. — А Пентагонът за години напред ще бъде неизползваем. Никой няма да иска да се върне тук. Мръсниците са помислили за всичко.

— Разполагаме с по-малко от седем минути, Пулър — обади се с напрегнат глас Райнхарт.

— Откъде се контролира главният водопровод, господин Причард? — попита Пулър.

— Последвайте ме. След три минути сме там.

Скочиха в количките за голф и се понесоха по коридорите. Служителите се обръщаха след тях, очевидно усетили, че нещо не е наред.

Райнхарт притеснено промърмори:

— Хората са изнервени, Пулър.

— Това да им е проблемът. Сега по-важното е да спасим живота на всички.

— Но не трябва ли да евакуираме…

— Убеден съм, че техните съгледвачи са тук, генерале. Ако заповядаме масова евакуация, те могат да ускорят реализацията на плана си. Освен ако вие не знаете някакъв начин незабелязано да измъкнете няколко хиляди души от сградата.

Райнхарт замълча и се втренчи пред себе си. По челото му избиха ситни капчици пот, а в очите му имаше тревога. Причард отключи вратата на голямо помещение, от което се управляваше доставката на вода във всички части на сградата. Пулър и останалите бързо се пръснаха.

Не след дълго той откри това, което търсеха — спирателния кран на противопожарната система, монтиран на широка тръба и скрит в стоманена клетка. Към тръбата бяха прикрепени три сребристи бутилки от масивна стомана, чието съдържание щеше безпроблемно да се смеси с водата.

— Често ли се проверява тази зала?

— Не съм сигурен — отвърна Причард. — Вероятно не. Веднъж в месеца би било напълно достатъчно.

— Въпреки че за днес е обявена учебна тревога?

— Тя е само учебна. Никой не очаква, че пръскачките ще се задействат. Целта е да се провери действието на алармената система, а хората да бъдат насочени към местата за евакуация. Всичко това се управлява от друг команден център в противоположния край на сградата.

— Не е ли най-добре да откачим бутилките?

— Това ще отнеме много време — поклати глава Пулър. — А съществува опасност и да са ги минирали. Всъщност ще бъда много учуден, ако не са.

— А ако отменим учебната тревога?

— Това няма да има ефект, сър. Сигурен съм, че те ще изпълнят намеренията си на всяка цена, каквото и да се случи.

— Вирусът няма ли да понижи въздействието си, когато се смеси с водата?

— Джонсън твърди, че ако в организма попадне дори една капчица заразена с ебола вода, човек е обречен — обади се Нокс.

— Откъде се спира водата? — попита Пулър.

— Оттам — отвърна Причард и махна към дъното на помещението.

Тримата хукнаха. Нокс първа забеляза какво се е случило.

— Счупили са лоста! — извика тя.

— Можем да се обадим във водоснабдителната компания и да ги накараме да спрат водата централно — предложи Причард.

— Желая ви успех — поклати глава Пулър. — Докато слушате музика в очакване да ви свържат, всички тук ще са вече мъртви.

— Трябва да направим нещо! — извика Райнхарт. — Остават ни няколко минути!

Пулър продължаваше да се оглежда.

— Вирусът не може да се задейства без включването на пръскачките — каза той.

— Те със сигурност са помислили и за това — сопна се Райнхарт. — Иначе всичко губи смисъл.

— Наясно съм, сър — обърна се да го погледне Пулър. — Но ако разберем как възнамеряват да включат системата, ще можем да я неутрализираме, а след това да се справим и с бутилките.

— Могат ли да я активират дистанционно, например с компютър? — обърна се към Причард той.

— Не. Идеята за дистанционно управление не е добра в случаите, при които не е открит пожар. Водата би могла да нанесе сериозни поражения.

— А не можем ли да неутрализираме пръскачките с помощта на компютър? — попита Райнхарт.

— Отговорът е отрицателен, сър — каза Причард. — Отново по съображения за сигурност. Не бихме искали системата да излезе от строя заради някакъв хакер. Освен това, ако наистина избухне пожар, ще се окажем абсолютно беззащитни.

Пулър не спираше да се оглежда.

— Пожарът е най-сигурният начин да се включи системата с пръскачките. Пламъците и пушекът ще задействат не само алармата, но и нея.

— Това е ясно — каза Нокс. — Но къде? Тази сграда наистина е огромна.

— На някое по-отдалечено място, без много хора. В противен случай все някой ще забележи какво става и ще докладва.

— Ами ако тези хора вече са в сградата и възнамеряват да задействат ръчно системата? — обади Причард.

— Едва ли — поклати глава Пулър. — Те със сигурност искат да бъдат някъде по-далече, когато потече заразената с ебола вода.

— Така е — подкрепи го Райнхарт.

— И аз искам същото.

— В цялата сграда ли ще се включат пръскачките, ако изобщо се включат? — попита Пулър. — Дори когато огънят е слаб и ограничен?

— Системата е разделена на зони. Поради факта, че в това помещение се намира основното захранване с вода, евентуалният пожар ще предизвика обилно поливане. Теорията е, че ако огънят повреди системата за пръскане, тук предварително трябва да е обилно полято с вода. — Показалецът на Причард се насочи към тавана. — А точно над нас са офисите на голямото началство, които също ще бъдат залети.

Пулър не спираше да се оглежда.

— С вкарването на тази гадост те са поели голям риск — каза той. — Но сравнително лесното проникване в дадено място не означава, че това ще се случи и със следващото. А ако ги спрат, всичко отива по дяволите. Тоест ключът е тук, в това помещение. В случай на пожар от тавана ще се излее поне един тон вода.

— Тук? — изгледа го Райнхарт.

— Да. Ако могат да проникват в едно помещение, където да свършат всичко накуп, те задължително ще го направят.

Пулър се зае да изследва тавана на помещението.

— Ето там! — спря на място той и махна с ръка към тъмния ъгъл, намиращ се на десетина метра от тръбата на главния водопровод. — Това е най-подходящото място за детонатора — точно над бутилките и извивката на тръбата.

— Разполагаме с две минути, Пулър — предупреди го Райнхарт.

— Доста голям пакет — каза Пулър на Нокс, която се беше изправила до него. — Вероятно са преценили, че това ще бъде достатъчно. Огънят няма да стигне до водопроводната тръба и няма да повреди системата за пръскане, но със сигурност ще произведе висока температура, плюс много пламъци и дим. Това ще им даде достатъчно време, за да стигнат до допълнителните бутилки. После е ясно — заразата вече ще се е разпространила навсякъде.

— Окей — каза Райнхарт. — Махни пакета от там и да изчезваме.

— Сър, когато това нещо се взриви, ние все още ще сме в сградата, независимо колко натискаме педалите на количките за голф. А огънят ще включи пръскачките. По тази причина трябва да го обезвредим тук и сега.

Пулър извади от джоба си един нож и го подаде на Нокс.

— Качвай се на раменете ми!

— Какво?!

Той се завъртя, сграбчи я през бедрата и я вдигна на раменете си.

— Кажи ми какво виждаш.

— Черна кутия с дигитален таймер — уплашено отвърна тя.

— Какво показват числата?

— Двайсет секунди и продължават да намаляват.

— Просто измъкни детонатора от кутията! — изкрещя Причард.

— Те не са толкова глупави — поклати глава Пулър. — Това само би ускорило експлозията.

— Прав е — призна с напрегнат глас Райнхарт. — Господи, времето ни почти изтече!

— Колко жички виждаш? — попита Пулър.

— Две. Червена и черна.

— Единични ли са?

— Червената е двойна.

— Тя вероятно е примамката. Прережем ли я, часовникът занулява и после — бум!

— Вероятно?! — изкрещя Райнхарт. — Не си сигурен, така ли? Нямаме време за вероятности, Пулър!

— Срежи червената, Нокс — заповяда Пулър.

— Но нали току-що каза, че е менте?

— Срежи я ти казвам. Веднага!

— Ама…

— Пулър! — изкрещя Райнхарт. — Времето ни…

— Веднага, Нокс! — изрева Пулър.

Тя преряза жичката и затвори очи.

Всички затаиха дъх. Нещо пропука, после изсъска.

Нокс бавно отвори очи. Пакетът, който трябваше да пламне, все още беше пред очите й. Цял и невредим.

— Благодаря ти, Господи! — промълви с облекчение тя.

— И аз — добави Пулър, най-после получил възможност да издиша.

— Успяхме! — извика тя и погледна надолу към него. — Задачата е изпълнена!

— Не е — поклати глава Пулър. — Ще бъде изпълнена едва когато Сюзан Ренълдс и Антон Бок изчезнат от лицето на тази земя.

В следващата секунда се включи противопожарната аларма. За щастие, пръскачките на защитната система останаха сухи.

69

Пулър седеше на един стол и гледаше към брат си, който внимателно слушаше за развоя на събитията в Пентагона. Нокс беше на леглото между тях. Навън беше тъмно и валеше дъжд. Ръцете й леко трепереха.

— Слушам проклетия дъжд и си представям какво щеше да се случи в Пентагона днес.

— Отрядът за борба с биологичните оръжия успя да демонтира бутилките от главната водопроводна тръба — рече Пулър. — В момента са заети с почистване и масирани проверки.

— Значи все пак са променили аерозолната ебола в биологично оръжие на водна основа, а?

— Не знам, Боби — уморено отговори Пулър и разтърка лицето си. — Сега изясняват нещата. Заплахата беше неутрализирана, но проблемът остава.

— Заради Ренълдс и Бок — каза Робърт.

— В момента тече издирване, няма как да се крият дълго — добави Нокс.

— Не бъди толкова сигурна — рече Пулър. — До този момент успяха да направят почти всичко, за което се бяха подготвили.

— Освен да изтребят хиляди хора в Пентагона — контрира Нокс.

— Къде са отишли според вас? — попита Робърт.

— Е, не ми приличат на хора, които напускат фронта, когато загубят.

— Искаш да кажеш, че са някъде наоколо и чакат момента да опитат нещо друго? Дали пък нямат и план Б?

— Догадките винаги си остават догадки — каза Пулър, помълча и спря мрачен поглед върху лицето на брат си. — Време е, Боби.

— Време за какво? — бързо попита Нокс.

— Да се предам — тихо отвърна Робърт.

Нокс хвърли невярващ поглед към Пулър.

— Какво?! Да не сте полудели?

— Няма друг начин, Нокс — рече с въздишка Пулър.

— Чуваш ли се какво говориш?! — скочи на крака тя. — Все още нямаме доказателства, че е невинен. Ще го върнат обратно в затвора.

— Брат ми е прав — каза Робърт.

— Значи просто ще отидеш и ще се предадеш?

— Не съвсем — отвърна Пулър. — Има да се свърши и малко подготвителна работа.

— Каква по-точно?

— Много питаш — каза той.

— Само когато не получавам отговори.

— Как мислиш да го направим, младши? — попита Робърт.

— Ще ми трябва време, за да подредя нещата — изправи се Пулър. — Вие останете тук.

— Идвам с теб — решително обяви Нокс.

— Не си длъжна да го правиш.

— Знам. Но изборът е мой.

— Мога и сам да изложа случая с брат ми.

— Никога не съм твърдяла обратното. Но когато с теб има друг човек, при това устат като мен, това винаги помага.

— Устат в смисъл, че умее да лъже?

— Не. По-скоро човек, който знае как да изложи фактите и полуфактите по най-добрия начин. — Тя разклати ключовете на колата в ръката си и решително добави: — Да вървим!

След инцидента в Пентагона Райнхарт ги прие веднага. Пулър говори двайсет минути, а Нокс още пет.

Когато свърши, в кабинета се възцари тишина. Райнхарт седеше зад бюрото си и мълчеше, отпуснал преплетените си пръсти върху плота.

Нокс хвърляше нетърпеливи погледи към Пулър, но той седеше на мястото си и наблюдаваше Райнхарт.

Генералът прочисти гърлото си.

— Не мога да кажа, че одобрявам това, което сте направили, защото не го одобрявам — започна той. — Вашата задача е била да арестувате Робърт Пулър, а не да си сътрудничите с него. А вие не сте я изпълнили.

— Точно така, сър. Но вината е моя.

— За това могат да те изправят пред военен съд. Подпомагането на беглец лесно може да те изпрати в затвора.

— Така е, сър.

— Къде е той?

— В един мотел във Вирджиния.

— А ти твърдиш, че ви е помагал?

— Той посочи Пентагона като най-вероятната мишена. Но за него…

— Вирусът щеше да убие хиляди хора — прекъсна го Райнхарт. — А страната щеше да остане без военно ръководство.

— Всичко това е вярно — обади се Нокс, като местеше нервен поглед от единия към другия. — Според мен той многократно е изкупил вината си.

— Тук не става въпрос за изкупуване на вина, а за нарушение на закона — отсече Райнхарт, хвърли кос поглед към Пулър и добави: — Трябва незабавно да го арестуваш.

— Ще го направя, но при едно условие.

— Не си в позиция да поставяш условия, Пулър! — изръмжа генералът.

— Само едно.

— Добре знам какво си извършил. Рискувал си живота си за спасяването на други хора. Но в момента танцуваш по много тънък лед.

— Трябва да осигурите защита на брат ми.

— Защита?

— Той не може да се върне в затвора. Все още не.

— Те продължават да са на свобода, сър — подкрепи го Нокс. — Ренълдс, Бок и кой знае още кой. Проникнаха в Пентагона и по всичко личи, че имат шпиони навсякъде. Отдавна са наясно, че именно Робърт е осуетил плановете им.

— Вие двамата също. А това означава, че се нуждаете от защита точно колкото него.

Нокс погледна Пулър.

— Това не е лоша идея, поне на първо време.

— А какво ще правим с Ренълдс и Бок?

— Ще ги пипнем, Пулър — обеща Райнхарт. — Разполагаме с хиляди агенти, които ги търсят. Затворили сме всички входно-изходни пунктове! Няма как да се измъкнат. — Той помълча известно време, после тръсна глава. — Мисля да прибавя и едно свое условие към вашето. И двамата получавате защита заедно с брат ти. По този начин ще сте в безопасност, поне докато не решим какво ще правим. Според мен сте си го заслужили.

— Това не ме устройва — каза Пулър. — Не съм приключил с тези хора, сър. Възнамерявам да им отвърна със съкрушителна атака.

— Разбирам те много добре. Но трите звезди на пагона ми сочат, че правомощията ми са хиляда пъти по-големи от твоите. Ето защо се покриваш и чакаш. Това е заповед. Имай предвид, че не обичам да повтарям заповеди. Ясно ли е?

Пулър мълчеше.

— Нямаш избор, Пулър — дръпна го за ръкава Нокс. — Това е единственият начин. Не можем да зарежем всичко точно сега.

Пулър въздъхна и каза:

— Ясно, сър.

70

Генерал Райнхарт седеше срещу Робърт. Всички бяха в тайната квартира. Тя представляваше къща с три спални, разположена на една задънена улица в дълбоката провинция на Мериленд, носеща видими следи от скорошната икономическа криза. Беше уединена, но едновременно с това сигурна. С висока ограда и обслужващ персонал. На всеки два часа над нея прелиташе военен хеликоптер.

Райнхарт беше в униформа, а Робърт носеше джинси и суичър. Но въпреки това изглеждаха като равни по чин.

— Искам да вярвам, че си невинен по всички обвинения, Пулър — започна Райнхарт. — Нямам никакво желание да се върнеш в затвора, но, за съжаление, това не зависи от мен.

— Разбирам, сър.

Отстъпили в далечния край на стаята, Пулър и Нокс напрегнато слушаха.

— Ще бъда откровен с теб — продължи Райнхарт. — Независимо от всичко, което направи за предотвратяване на катастрофата в Пентагона, ние все още нямаме твърди доказателства, които да оборят присъдата ти.

— И това го разбирам, сър.

— Но въпреки това се предаде?

— Приех предложението на брат ми. Никога не съм имал намерение да бягам и да се крия. Просто се възползвах от шанса, който се появи пред мен. След това целите ми бяха ясни — да докажа невинността си и да се опитам да ликвидирам щетите, нанесени на държавата от истинските предатели.

— Имаш предвид Ренълдс.

— Дотолкова, доколкото само тя е все още жива. Дофри и Робинсън са мъртви. Те обаче са били принудени да предават страната си, докато Ренълдс го прави доброволно. Освен това не трябва да забравяме и за руския оперативен агент Антон Бок, който на практика е вербувал Ренълдс.

— Все още ми е трудно да го повярвам.

— Доколкото съм информиран, тя не се е появявала в АОЗС, така ли?

— Не е — отвърна Райнхарт. — Къщата й също е празна. По всичко личи, че е минала в нелегалност.

— Нормално — каза Робърт. — Особено след като разкрихме плана им.

— Но това все още не доказва твоята невинност.

— Така е. Поне не директно. Но се надявам, че са възникнали достатъчно съмнения, за да поискаме нов процес.

— Вече споменах, че това не зависи от мен, но ще използвам цялото си влияние в подкрепа на твоята позиция.

— Високо ценя отношението ви, сър.

— Все още не мога да приема, че сме допуснали шпионин на толкова висока позиция — поклати глава Райнхарт. — Тази жена успя да убие Дофри, Шиндлър и Картър!

— Със сигурност има качества — каза Робърт. — Освен това й е помагал Антон Бок, който също не е за подценяване. Достатъчно е да споменем, че е успял да си осигури място в програмата за обучение на чуждестранни военнослужещи в Левънуърт. Да не говорим за начина, по който е вкарал убиец в базата. Убеден съм, че е взел дейно участие и в операцията срещу Пентагона.

— Тоест зад всичко това стои Русия? — погледна го Райнхарт.

— Възможно е Бок да е работил за трета страна, но от обясненията на Ренълдс е ясно, че най-вероятно заповедите идват от Русия.

— Това съвпада с всичките им действия напоследък — рече Райнхарт.

— Които са типичен пример за стремеж към регионална доминация. Но ако Бок е работил за руснаците, значи и Ренълдс го е правила. Тя не е от хората, които кроят широкомащабни планове, но много я бива в изпълнението на конкретни заповеди. Знам го още от времето, когато с нея бяхме колеги в СТРАТКОМ.

— По мое мнение ще бъдеш оправдан от всеки военен трибунал — обади се Нокс.

— Бягството от затвора няма да ми донесе никакви точки — кротко я погледна Робърт. — Надеждата ми е да срещна разбиране, когато им обясня защо съм го направил.

— Аз пък мисля, че в момента имаме доста по-сериозни причини да те опазим жив — каза Пулър.

— Нима допускаш, че ще предприемат нещо? — скептично го изгледа Райнхарт. — Според мен правят всичко възможно да се доберат до Москва.

— Бях в близък контакт с Ренълдс и мога да кажа, че тази жена не обича да губи. Сигурен съм, че ще нанесе ответен удар. Още повече че силно ненавижда брат ми. На никого не пожелавам враг като нея. Ако не вярвате, попитайте мъртвия й съпруг.

— Наистина ли мислиш, че тя има пръст и в това, Пулър? — изгледа го Райнхарт.

— Не пръст, а цяла ръка.

— Е, добре — изправи се Райнхарт. — Ще задвижа нещата. Но отсега ви предупреждавам, че няма да бъде лесно. Не гарантирам за нищо.

— Никога не съм очаквал гаранции — отвърна Робърт.

Генералът излезе, а Пулър седна до брат си.

— Всичко ще бъде наред, Боби.

— Не ме залъгвай, младши. И двамата знаем как стоят нещата. Хубаво беше, че поговорихме човешки с Райнхарт, но съдиите и прокурорите искат факти. За да отменят присъда, трябва да имат абсолютно неопровержими доказателства. За съжаление, ние не притежаваме такива.

— Има само един начин да се сдобием с неопровержими доказателства — обяви Пулър.

— Кой е той?

— Да открием Ренълдс и да я принудим да направи самопризнания.

— Е, вече доста хора я търсят — каза Робърт.

— Но няма да я открият — заяви Нокс.

— Само ние можем да го направим — рече Пулър.

Двамата се втренчиха в него.

— Как? Затворени сме в тази къща.

— Има един човек, с когото още не съм говорил — отвърна Пулър.

— Кой?

— Дъщерята на Сюзан Ренълдс. Може би има някакви сведения за местонахождението на майка си.

— Но как ще отидеш да разговаряш с нея?

— Като изляза през вратата и тръгна да я търся, разбира се — каза Пулър, стана и напусна стаята.

71

Той се появи в магазина за дрехи малко преди времето за затваряне. Младата жена зад щанда вдигна глава.

— С какво мога да ви помогна? — попита тя. — Тъкмо се готвех да затварям.

— Аз съм Джон Пулър, човекът, който ви звънна и ви помоли за среща. — Показа й служебната си карта. — Вие сте Одри Ренълдс, нали?

— О, бях забравила — сбърчи чело жената. — Да, аз съм Одри. Дайте ми една секунда, моля.

Отиде до вратата, обърна табелата и превъртя ключа. После се обърна към него.

— Всъщност не знам какво точно да ви кажа…

— Нищо необичайно. Вече говорих с брат ви, а сега искам да разменя няколко думи и с вас. — Пулър погледна отрупаните със стока рафтове. Според него изложените дрехи бяха предназначени за много млади момичета, които изгарят от желание да изглеждат предизвикателно. — Как върви бизнесът?

— Добре — отвърна тя. — Вижте, наистина ли трябва да говорим?

— Важно е.

Одри беше по-ниска от майка си, по-закръглена и набита. Сигурно се е метнала на баща си, прецени той. Кестенявата й коса беше до раменете. Лицето й беше симпатично, но уморено. Цял ден е била на крак, помисли си той.

— Добре — въздъхна Одри. — Но нека седнем. Отзад имам малък офис.

Настаниха се на кръгла масичка.

— Искате ли кафе? — попита тя.

— Не, благодаря.

Одри отиде да напълни чашата си от каната на плота и отново седна срещу него.

— Е, добре, какво искате да знаете?

— Наскоро да сте се виждали с майка си?

Одри отпи една глътка и каза:

— Да, преди около седмица. Вечеряхме заедно.

— За какво си говорихте?

— За най-различни неща. Лични, служебни. Тя ми помага за магазина. Срещаме се периодично и аз й давам отчет.

— Тоест тя е вложила някакви пари?

— Вижте какво, наясно съм, че сте я проверили и знаете, че получи много пари след смъртта на баща ми. Умее да инвестира добре. Не е супербогата, но живее спокойно. Освен това е изключително щедра към мен.

— Магазинът е хубав — каза Пулър.

— Благодаря. Винаги съм мечтала да имам собствен бизнес, освен това се занимавам с моден дизайн. А мама ми помага да реализирам мечтите си.

— Доколкото ми е известно, тя непрекъснато е пътувала в чужбина, докато сте били дете.

— Точно така. Работеше в областта на ядреното разоръжаване. А това е достойна работа, нали?

— О, да. При това много важна. Помните ли нещо, свързано със смъртта на баща ви?

Одри леко се стресна от смяната на темата.

— Защо ми задавате този въпрос? Това беше толкова отдавна.

— Опитвам се да събера максимално количество информация, нищо повече. Знам, че е досадно, но е част от работата ми.

Тя кимна и обхвана чашата си с длани.

— Не помня кой знае какво. Тогава си бях счупила крака и много ме болеше. Освен това беше адска жега. Татко излезе, а после къщата изведнъж се напълни с ченгета и агенти на ФБР. Майка ми се прибра на следващия ден и пое нещата в свои ръце. Както винаги.

— Чували ли сте се с нея след последната ви среща?

— Веднъж-два пъти.

— Какво ви каза?

— Е, това все пак са лични неща — леко сбърчи вежди Одри.

— Добре. Да ви е споменавала за мъж на име Иво Месич или Антон Бок?

— Не.

— Виждали ли сте някога този мъж? — подаде й той една снимка на Бок.

Тя сведе очи към снимката, а Пулър не сваляше очи от лицето й, готов да регистрира и най-малкия признак на разпознаване.

— Не, никога — отвърна Одри и му върна снимката. — Не прилича на американец, а и имената му са странни.

— Той е руснак.

— И твърдите, че майка ми го познава?

— Работили са заедно при преброяването на ядрените бойни глави.

— Искате да кажете, когато си е вършила пряката работа?

— Знаем, че майка ви притежава дървена къщичка в област Рапаханок, Вирджиния.

Тя изглеждаше искрено изненадана.

— За пръв път го чувам.

— А какви други имоти притежава?

— Има един апартамент в ски курорта Уинтъргрийн, близо до Шарлътсвил.

— Адресът?

Тя му го продиктува и той старателно си го записа в тефтера.

— Добре. Друга къща освен тази в Спрингфийлд?

— Не знам за такава.

— А споделяла ли е някога за намеренията си да напусне страната?

— Я стига! — скочи на крака Одри. — Какво става тук, по дяволите?

Пулър затвори бележника и се изправи.

— Съжалявам да го кажа, но майка ви е заподозряна в шпионаж.

— Това са глупости! С какви доказателства разполагате?

— Страхувам се, че не мога да ви кажа.

— Защото нямате доказателства!

— Никой не може да повярва на подобни обвинения срещу родителите си. Но ние я разследваме. Нямаше да съм тук, ако не беше така.

— Не ви вярвам.

Пулър погледна мобилния й телефон на масичката.

— Опитайте се да се свържете с нея.

— Защо?

— Ей така, да й кажете „здрасти“.

— За да прехванете разговора, нали? — подозрително го изгледа тя.

— Не разполагам с нужното оборудване — каза той. — Освен това ще трябва да ви задържа известно време на телефона. Кажете й „здрасти“ и изразете желание да се видите скоро. Това не е проблем, нали?

— Не е, но нямам никакво намерение да й се обаждам — гневно отвърна тя.

— Нещата са сериозни. Не искам да повярвам, че и вие сте замесена по някакъв начин. Предлагам ви помощ, за да останете далече от всичко. Само звъннете на майка си. Става въпрос за нея, не за вас.

Без да сваля очи от лицето му, тя бавно взе телефона и набра някакъв номер.

— Включете високоговорителя, ако обичате — рече той.

Тя го включи и остави телефона на масата. След няколко сигнала „свободно“ се включи гласовата поща. Чул гласа на Ренълдс, Пулър натисна бутона за изключване и каза:

— Моля да ми се обадите в момента, в който се чуете с нея.

Подаде й една от визитките си, която тя взе с видимо нежелание.

— Майка ми не е извършила нищо лошо.

— В такъв случай няма за какво да се тревожи, нали?

По лицето на Одри се затъркаляха сълзи.

— Да знаете, че сте голям мръсник! — изхълца тя. — Появявате се от никъде и ме засипвате с разни гадости. Какво всъщност си въобразявате? — Изглеждаше готова да хвърли чашата с кафе по него.

— Просто ми звъннете, Одри, когато се чуете с нея.

Пулър се обърна, излезе от магазина и потегли обратно към тайната квартира.

72

Сюзан Ренълдс изключи проследяващото устройство, което беше лепнала на колата на Джон Пулър пред магазина на дъщеря си. Вече нямаше нужда от електронния сигнал, който я беше довел точно където трябва.

Или почти там.

Тя бе спряла малко преди него и продължи да следи точката на малкия екран. После потегли към мотела, в който беше отседнала под чуждо име. Беше променила външния си вид, а за стаята си плати в брой. Адресът на тайната квартира замина по предназначението си с кодиран имейл.

Телефонът й звънна няколко часа по-късно. Беше Антон Бок.

— Проучих района — каза той. — Петима външни пазачи, а топлинният ми датчик показва още петима вътре. Вероятно Джон Пулър, Вероника Нокс и Робърт, плюс двама души вътрешна охрана.

— Но ако прибавим Джон Пулър и Вероника Нокс, това прави цели девет души, които могат да изпълняват охранителни функции.

— Доста хора, но не е невъзможно — спокойно отвърна Бок. — Засега няма да ги закачаме. Все ще доживеем до следващата битка.

Тя поклати глава и се усмихна.

— За нас битките приключиха, Антон. Но мисля, че се справяхме доста добре повече от двайсет години. С Пентагона не се получи, но всичко останало беше изпълнено. Това е рекорд, с който можем да се гордеем. Служихме по възможно най-добрия начин. Никога не са имали толкова добри оперативни агенти. През цялото това време идиотите не заподозряха абсолютно нищо.

— Моята страна се гордее с нас, Сюзан. Чака ни с отворени обятия.

— Все пак остана и нещо недовършено — отбеляза тя.

— Е, да — въздъхна Антон. — Робърт Пулър.

— Напоследък имам чувството, че мразя брат му не по-малко от него.

— Вариантът „с един куршум два заека“ все още съществува.

— Три, ако броим и Нокс. Няма как да я пропусна. Тук ли е самолетът?

— Абсолютно. Още утре можем да бъдем в Русия. А там ще получиш медал.

— Предпочитам една вечер с теб.

— О, бъди спокойна, ще имаме много такива. В околностите на Петербург ни чака една прекрасна дача. Има и градина.

— Обичам градините. Но дай да се върнем на наблюдението.

— Сградата се намира в задънена улица. Входната врата гледа към пътя. Съседните къщи са празни. Външната охрана е разположена шахматно. Има и гараж с вътрешна врата за къщата.

— А моята позиция за стрелба?

— Избрал съм ти чудесно място — хълмче, западно от улицата, точно срещу къщата. Някога там е имало друга сграда, която отдавна е съборена. Ще имаш стопроцентова видимост. Разстоянието е около хиляда и двеста метра, с удобен наклон за хубав изстрел.

— Улучвала съм и от по-голямо разстояние.

— На мен ли го казваш? В случая най-важното е да стане бързо, защото изтеглянето ще бъде трудно.

— Нямам намерение да се мотая. Все пак не предвиждам да ги стрелям един по един.

— Аз лично ще те измъкна.

— А после отлитаме за Русия?

— Да. Към новия ни мирен и спокоен живот.

В три сутринта Сюзан Ренълдс зае позиция на върха на хълмчето. Разбира се, след обстойна проверка от страна на Антон Бок. Любимото й оръжие безшумно се изплъзна от калъфа. „Барет“ М82, или M107 според американската оръжейна номенклатура. Беше много специална голямокалибрена пушка.

През 2008 г. един снайперист от американската армия бе успял да ликвидира противника си от разстояние над две хиляди метра именно с това оръжие. Днешният световен рекорд по стрелба в бойни условия принадлежеше на британски снайперист, който бе улучил афганистански боец от близо две хиляди и петстотин метра.

Ренълдс щеше да стреля от доста по-малко разстояние, но това също изискваше изключителни умения. На нейна страна беше най-добрата технология на света, включваща лазерен мерник с автоматично засичане на разстоянието, уникална оптика за далекобойна стрелба, портативен измервател на метеорологичните условия и софтуер за предсказване на балистичната крива, който сам по себе си беше произведение на изкуството.

Но в случая Ренълдс се нуждаеше само от пушката и оптическия мерник. Предстоящият изстрел едва ли щеше да е по-труден от уцелването на хамбар. Специално нейната M107 беше оборудвана с автоматичен механизъм за самозареждане. Извади един патрон и започна да го разглежда. Петдесеткалибровата гилза завършваше със зелен връх и сиво кръгче около него. В професионалните среди тези боеприпаси бяха известни като „патрони с комбинирано действие“.

Тя го върна на мястото му, нагласи пушката и залегна зад нея.

Подвижният компенсатор беше монтиран близо до края на дулото, за да омекоти отката. В долната част на приклада имаше гнездо за допълнителна опора, а основната тежест на оръжието поемаха две стоманени крачета в средната част, монтирани под ъгъл спрямо земята.

Ренълдс включи оптиката и погледна през нея. После започна да мести дулото наляво-надясно, фиксирайки го върху различни точки. Приключила с пробите, тя насочи пушката в предварително избраното място на входната врата.

Последният патрул беше минал преди минута. В къщата цареше мрак, нищо не помръдваше. Вероятно всички спяха. Изобщо нямаше да разберат какво им се случва.

Тя издиша и забави пулса си до възможния минимум. Беше абсолютно убедена, че няма как да пропусне от това разстояние и с това оръжие. Не и с патроните, които беше заредила.

Натисна спусъка. Куршумът свирна във въздуха и се заби в страничната стена на къщата. Той беше от типа „силно експлозивен и запалителен бронебоен заряд“. Във вътрешността на 50-калибровия куршум беше вградено 30-калиброво ядро от волфрам, което беше в състояние да пробие танкова броня, тухлени стени и бетонни блокове. Дървената ламперия и гипсокартонът изобщо не представляваха препятствие.

Взривателят направи контакт. Ядрото избухна и отнесе предната част на къщата. Покривът пламна от природния газ, с който се отопляваха помещенията. Огънят светкавично се прехвърли и на празните къщи в съседство.

С втория изстрел Ренълдс унищожи микробуса на охраната, паркиран отпред. Той буквално подскочи във въздуха и се разпадна. Тя отново натисна спусъка. Нощта се разтърси от поредната експлозия. Рухна още една стена. Вътрешността на къщата беше обхваната от пламъци. Тухленият комин на покрива рухна сред рояк от искри.

Ренълдс търпеливо чакаше. Ако някой от обитателите изскочеше навън, той със сигурност щеше да поеме директно следващия куршум, който щеше да го прониже, за да се взриви зад гърба му.

Със следващите три изстрела унищожи и останалите автомобили на охраната. Единият от тях се приземи точно по средата на улицата, блокирайки достъпа до входа. Небето изчезна, скрито от ярките пламъци и гъстите облаци дим.

Ренълдс реши, че е време да се изтегли, защото така или иначе вече не виждаше мишените си. Те най-вероятно бяха мъртви, тъй като никой не можеше да преживее такава атака. От новия живот в Русия я делеше само едно кратко пътуване с автомобил до частното летище.

Куршумът я улучи в лявото рамо в мига, в който се надигна от мястото си зад пушката.

Отначало беше толкова шокирана, че дори не усети раната. Куршумът бе преминал през тялото й и се беше забил в пръстта. Ключицата й се натроши, беше засегнат и ротаторният маншон. Рамото й кървеше, но куршумът я беше пронизал с такава сила, че стените на дупката бяха обгорени и това правеше кръвозагубата минимална.

Олюляваща се от силния шок, Ренълдс успя да се изправи и притисна с длан безполезната си ръка. Огледа околността, за да открие откъде е дошъл изстрелът. Но тъмнината я обгръщаше от всички страни. Забравила за пушката, тя се запрепъва надолу по пътеката, в края на която я чакаше колата на Бок. Зад гърба й се чуха стъпки. Опита се да побегне, но човекът зад нея се движеше много по-бързо.

Обърна се за пореден път, но в същия миг се спъна в някакъв храст, просна се на земята и изкрещя от болка.

После бавно се обърна по гръб.

Преметнал своя снайпер през рамо и с насочен в гърдите й пистолет, Джон Пулър се беше надвесил над нея.

— Простреляна съм! — извика тя в момента, в който го разпозна.

— Знам — каза той. — Нали аз го направих.

— Мръсно копеле! Мръсно, гадно копеле!

Без да обръща внимание на тези думи, Пулър включи портативната си радиостанция.

— Изпратете носилка. Да, горе на хълма. Имаме ранена. Животът й е вън от опасност, така че не се налага да бързате.

— Ще те убия! — изкрещя тя. — Заклевам се, че ще те убия!

Тя направи опит да го ритне, но не улучи. После простена и се отпусна назад, парализирана от болка.

Пулър коленичи до нея.

— Има една ключова разлика между стрелбата за олимпийски медали и истинското сражение, Сюзан. Очевидно си я пропуснала… — Замълча за момент, после тихо добави: — По време на олимпиадата никой не отвръща на огъня ти…

73

Нокс и Робърт се приближиха към колата, спряла встрани от черния път. Мъжете, които ги охраняваха, предприеха бърза акция по издирването на Антон Бок. Но Нокс и Робърт останаха заедно и поеха в обратна посока. Приближиха се към колата и тя надникна през страничното стъкло.

Купето беше празно.

— Внимавай! — изкрещя в следващия миг Робърт. — Зад теб!

Нокс се претърколи през предния капак миг преди автоматичният откос да надупчи бронята и да спука предната гума. Единият от фаровете се пръсна.

Нокс падна тежко от другата страна на колата. Пистолетът излетя от ръката й.

Робърт откри огън, но Бок вече беше заел позиция зад едно дърво. Миг по-късно той направи крачка встрани и стреля към Робърт.

Но той вече не беше там.

Бок смени позицията си.

Нокс се обърна по корем и сграбчи пистолета си. После надникна иззад колата и изстреля няколко патрона към противника.

Никой от тях не попадна в целта, понеже Бок продължаваше да се движи с очевидното намерение да опише широк кръг и да излезе в тила й.

Но тя усети това и бързо запълзя към задната част на автомобила.

В следващия миг Бок напусна прикритието на дърветата и засипа колата с куршуми. Гумите от тази страна гръмнаха, а и резервоарът беше улучен и бензинът започна да изтича на пътя.

Бок се зае да сменя пълнителя.

— Мърдай, Нокс! — подвикна Робърт. — Бензинът!

Тя се обърна да го погледне, сведе очи към малката тъмна локвичка, а след това вдигна глава да потърси Бок.

Хукна да бяга в момента, в който Робърт и Бок излязоха едновременно на поляната.

И стреляха едновременно.

Бок беше заредил с трасиращи куршуми. Един от тях попадна в резервоара и колата избухна в пламъци.

Малък, но смъртоносен къс ламарина свирна към Робърт, който направи опит да се наведе, но металът се заби в ръката му и той изпусна пистолета. Олюля се и притисна с длан раната, а очите му отчаяно търсеха Нокс. Повика я по име, но не получи отговор.

Димът бавно започна да се разсейва. Край горящата кола стоеше Антон Бок, насочил оръжието си в гърдите му.

— Сюзан беше ранена и вече е арестувана! — извика Робърт.

Вместо отговор Бок направи крачка напред и изстреля един куршум, който се заби пред краката му. После втори. Робърт започна да се оттегля, притиснал ранената си ръка.

Бок го последва.

— Тоест аз вече няма за какво да живея, а? — подвикна той.

— Изборът си е твой.

— Не мога да си представя как човек като теб може да бъде толкова голям… как му казвате… късметлия — рече Бок. — Сюзан беше много по-талантлива, много по-отдадена на своята кауза. И обичаше много по-силно.

— Руснаците.

— Аз й помогнах да се обърне към светлината. Това беше моя работа.

— А нейната беше да не става предател — нещо, в което се провали забележително. Между другото, лошо й се пише.

— На твоята страна й мина времето. Сега имаме нужда от нови световни лидери. Вашите вече не са на мода. Нито американското знаме. За разлика от теб тя виждаше това съвсем ясно.

— Наистина ли мислиш, че Русия може да изиграе тази роля? — попита скептично Робърт. — Икономиката ви е изцяло базирана върху полезните изкопаеми, а армията ви не може да контролира дори собствените си ядрени оръжия! Това не е рецепта за надмощие, а по-скоро за бърз упадък!

Бок спря на няколко крачки от него и махна с оръжието си към нещо на земята.

— Трябва да го обясниш на нея — каза той.

Нокс лежеше в тревата под дърветата и от главата й течеше кръв. Дишането й беше разпокъсано и задавено. Горната устна на Робърт потрепна.

— Няма да се измъкнеш жив от тук, Бок! — изръмжа той.

Бок не отговори.

— Можеш да убиеш и мен, но току-що унищожи единственото си средство за бягство.

— Вече ти казах, че това няма значение за мен — проговори Бок. — Не и без Сюзан. Ние се обичахме.

— Силно се съмнявам, че извратени хора като вас могат да обичат каквото и да било.

Бок вдигна оръжието си и го насочи в главата на Робърт.

— Това е за Сюзан! — извика той.

С крайчеца на окото си Робърт забеляза, че Нокс се надига с пистолет в ръка. Екна изстрел. Куршумът се заби в главата на Бок, който се строполи на мига.

Робърт погледна през рамото си. Куршумът на Нокс беше минал далече от целта, но другият беше точен.

Джон бавно свали снайпера си. От такова разстояние той беше унищожително оръжие, поразяващо всичко — плът, кости и мозък.

— Това пък беше за брат ми — рече той на мъртвеца.

Зад него се появиха няколко парамедици, натоварени с медицинско оборудване и носилка. Те хукнаха към Нокс, като заобиколиха неподвижното тяло на Бок. Пулър пристъпи към брат си и огледа окървавената му ръка.

— Сериозно ли е? — попита.

— Не, ще се оправя. Погрижи се за Нокс.

Пулър повика един от парамедиците, който накара Робърт да седне и се зае да бинтова раната му.

Самият той хукна към мястото, където лежеше Нокс, и коленичи в тревата до нея. Двама души вече обработваха раните й.

— Улучих ли го? — попита тя, поглеждайки нагоре към него. — Улучих ли Бок?

— И още как. Закова го на място. Мъртъв е.

Тя направи опит да се усмихне и докосна главата си.

— Боли, мамка му. Повече от бедрото ми.

— Знам, че боли — каза той. — Но тези момчета тук ще оправят нещата.

— Дали ще оживея?

— Без никакво съмнение.

— Лъжеш, нали?

— Никога не съм те лъгал, Нокс.

Тя се пресегна и стисна ръката му.

— Брат ти добре ли е?

— Нищо му няма. Ти мисли за себе си.

— Дяволски боли! — простена тя.

Пулър се втренчи в единия от парамедиците.

— Можете ли да направите нещо по въпроса? Ако да, направете го веднага.

— Опитваме се, сър — отвърна човекът. — Но тя е…

Пулър вече не го слушаше.

— Ще повикаме майка ти и ще я помолим да остане при теб, докато се оправиш — обърна се той към Нокс.

— А ти няма ли да останеш? — прошепна тя.

— Всички ще бъдем около теб. С удоволствие бих се запознал с нея.

— Мисля… Мисля, че ще я харесаш…

— Ако прилича на теб, сигурно ще я харесам — каза той.

— Пипнахме я, Пулър. Този път я пипнахме!

— Така е. Пипнахме ги и двамата.

— Адски ме боли, Джон!

Пръстите му се стегнаха около китката й.

— Ще се оправиш, Вероника. Няма как да не се оправиш.

— Ти си добър човек, Джон Пулър. Дяволски добър човек…

След тези думи Нокс бавно затвори очи.

74

Пулър влезе, затвори вратата след себе си и седна на малката маса срещу нея. Папката в ръцете му шляпна върху масата.

Сюзан Ренълдс беше облечена в оранжев затворнически гащеризон. Китките и глезените й бяха оковани. Лявата ръка и рамото й бяха гипсирани, а в очите й се четеше безразличие.

— Как намираш обстановката, Сюзан?

— Прекрасна е. От години не съм се чувствала толкова комфортно.

Той погледна гипса.

— Докторите съветват да не прекаляваш с болкоуспокоителните. Страхуват се, че може да се пристрастиш.

— За това трябва да благодаря на теб, нали?

— Съжалявам за Антон. Беше прострелян в главата край тайната квартира.

Ренълдс мълчеше и го гледаше.

— Да започваме — разтвори папката Пулър. — И без това ми е трудно да дишам един и същ въздух с теб.

На масата се появиха документи.

— Какво е това? — отегчено попита тя, без дори да ги погледне.

— Самопризнания. Детайлни самопризнания не само за това, което си вършила в последно време, но и за начина, по който си натопила брат ми. Готови са, трябва само да ги подпишеш.

— По-добре ги изхвърли в кошчето — отвърна тя. — Не подписвам нищо.

Пулър се облегна назад.

— Ако го направиш, смъртното наказание отпада от дневния ред — рече той.

— Инжекция? Хайде, донеси я. Ти уби Антон, а без него не виждам смисъл да живея дори секунда повече.

— Не го убих просто ей така — поклати глава Пулър. — Застрелях го, преди да убие други хора.

— Това е твоята версия. Аз пък ще се придържам към моята. Не можеш да ме притискаш, Пулър. Можеш само да ме убиеш, за да приключи всичко. А брат ти ще се върне в затвора. Дори след всички събития напоследък той няма да се отърве от присъдата. Ще си мисля за него, докато ме екзекутират. И ще се усмихвам доволно, защото напускам този шибан свят.

— Въпреки че си го натопила? Той е невинен и ти много добре знаеш това.

В погледа й отново се появи отегчение.

— Питам се колко подслушвателна апаратура си натикал в тази стая. Три микрофона? А може би десет? — извиси глас тя. — За протокола заявявам, че Робърт Пулър е виновен! Открадна поверителна информация и я предаде на ирански шпионин. Освен това работеше в тясно сътрудничество с мен за сваляне на американското правителство. Той е боклук. Готова съм да дам клетвени показания, но само ако ме оставите на спокойствие в някой затвор със свободен режим с възможност за помилване след пет години.

Очите й се спряха върху лицето му, устните й се разтеглиха в усмивка.

— Човек винаги трябва да има резервен план, нали? — Тя замълча за момент и се взря в него. — Питал ли си се някога откъде се появи есемесът, който те съветваше да не се доверяваш на Нокс?

Пулър не отговори. Сега беше негов ред да мълчи и да чака.

— Аз го изпратих.

— Защо, след като си била сигурна, че работи за теб?

— Защото не й вярвах. Нито за миг. Не вярвах на никого, с изключение на Антон. Освен това доста ме бива в тактиката „разделяй и владей“. Нямах нищо против вие двамата да се избиете взаимно.

— А какво изпитваше, докато планираше убийството на собствения си съпруг? — попита той.

— По онова време бях в Русия, на хиляди километри от САЩ — презрително отвърна тя.

— Русия, значи. Втората ти родина, а? Но аз се питам къде е бил по това време твоят приятел Антон.

— Е, няма как да разберем, защото ти го застреля.

— Синът ти знае, че си замесена в убийството на баща му. А след като те арестувахме, се обади да ми благодари.

— Бедничкият Дан! Винаги е съобразявал бавно. Освен това живееше в свой собствен свят, изпълнен с фантазии. Момчето на татко. По рождение си беше мекушав.

— Той е юрист във ФБР с цял куп впечатляващи присъди.

— Мислиш ли, че ми пука?

— С това исках да кажа, че не си успяла да го заблудиш.

— Отговорът ми ще бъде абсолютно същият: той не ме интересува.

— Ти ли организира моето отвличане в Канзас?

— Да. Идеята беше да те ликвидираме, след като ни кажеш какво знаеш, дори и при обещание да се оттеглиш. Просто си поиграхме с теб. Двамата с Антон често го правехме, защото стилът винаги има значение. Други хора на наше място щяха да те гръмнат.

— Е, вашият „стил“ позволи на брат ми да ме спаси — отбеляза Пулър.

Тя се размърда в стола и използва брадичката си, за да почеше едно място близо до гипса.

— Бих желала да чуя как организира цялата работа. И най-вече как разбра, че се готвим да атакуваме тайната ви квартира?

— Дан ми каза, че си близка с дъщеря си, а аз реших да поговоря с нея. Знаех, че ще ти се обади в момента, в който поискам среща, и ти ще решиш да ме проследиш.

— Но аз изгорих къщата до основи.

— Да, обаче ние не бяхме вътре.

— С очите си те видях да влизаш! И не излезе повече. Антон наблюдаваше задната част на къщата и нямаше как да не те види.

— Тази къща се използва от много години. Правени са й съответните подобрения, главно в ретро стил. Във вътрешната спалня има капак на тунел, който стига чак до четвъртата къща на улицата. Беше лесно да се пробие, тъй като всички околни сгради са отдавна опразнени. Ти атакува правилната къща, но в погрешен момент — когато в нея нямаше никой. Не искахме невинни жертви на твоята олимпийска стрелба и се погрижихме и за външната охрана.

— А как ме простреля?

— Прецених, че хълмчето е най-добрата ти възможност, и ти направих засада на стотина метра от него. После изчаках да си свършиш работата, като се ориентирах по пламъчетата, излитащи от дулото ти. След което те прострелях.

— Не си чак толкова добър стрелец, за какъвто се мислиш — поклати глава тя. — От сто метра аз бих вкарала в целта десет от десет! — Посочи гипсираното си рамо и добави: — А ти стигна едва дотук.

— Убивал съм хора от много по-големи разстояния, Сюзан. А те също са стреляли по мен. Не те убих, защото не исках. Целта ми беше само да те раня и я постигнах. Освен това го направих така, че да не можеш да се защитаваш.

— Не ти вярвам — каза тя.

— Аз съм войник, Сюзан. С това си изкарвам хляба.

— Но защо би искал да ме пощадиш? — кресна тя. — Не си имал такива проблеми с бедния Антон!

— Не бедният Антон ми трябва жив, а ти.

— Защо?

Той погледна към листовете хартия, които все още лежаха между тях.

— Защото искам да подпишеш тези признания. — Подаде й химикалка и добави: — Дори си направих труда да прострелям лявата ти ръка, тъй като знаех, че пишеш с дясната.

— Нямам намерение да подписвам нищо, за да помогна на Робърт Пулър — отсече тя. — Той ще гние в затвора, докато е жив.

Пулър взе дистанционното и включи телевизора, монтиран под тавана на стаята.

Зърнала картината, Ренълдс рязко изпъна гръб.

— Какво е това, по дяволите?

Пулър се обърна. На екрана се виждаше Одри Ренълдс в затворническа килия. Тя плачеше и очевидно не разбираше какво се случва.

— Арестувана е и чака мярката, която ще й определи съдът — поясни Пулър.

— Но защо? — смаяно попита Ренълдс. — Какво общо има тя с…

— За съучастие в терористичен заговор срещу Съединените щати — отвърна той, без да я чака да довърши.

— Тя няма нищо общо!

— Стига, Сюзан — презрително я изгледа той. — Нима искаш да ни убедиш, че дъщеря ти, с който си изключителна близка, е нямала представа с какво си се занимавала? Всеки начинаещ прокурор може да й издейства присъда за съучастие. Тя ти се обади веднага след като поисках да се срещна с нея.

— Наистина ми се обади, но…

Юмрукът на Пулър се стовари върху масата с такава сила, че дървото се пропука.

— Затваряй си устата и слушай, по дяволите! — изрева той.

Ренълдс замръзна.

— Сега ще ти обясня как ще се развият нещата — отчетливо изрече той. — Ако не подпишеш тези признания и откажеш да дадеш подробни показания за оневиняването на брат ми, ще бъдеш изправена пред съда и осъдена на смърт. — Той махна с ръка към телевизора. — Освен това дъщеря ти ще бъде обвинена и осъдена на доживотен затвор без право на замяна. Заради теб, а не защото е направила нещо незаконно. На път си да съсипеш живота на Одри.

— Тя не знаеше абсолютно нищо! — извика Ренълдс. — Ще дам клетвени показания, че е било така.

— Мислиш ли, че на някого му пука? — изгледа я той. — Освен това тя се е забъркала здравата.

— Имаш предвид последния ни телефонен разговор? Той беше съвсем невинен.

— Разговорите, Сюзан. Защото, след като си тръгнах от магазина, тя ти се е обадила още веднъж. След като вече й казах, че си заподозряна в шпионаж. По този начин не само ти е позволила да ме проследиш до квартирата, но и показва, че знае нещо за престъпната ти дейност. На всичкото отгоре ти финансираш бизнеса на мечтите й, нали? Съдебните заседатели лесно ще приемат, че това е ставало с парите, които са ти плащали за противодържавна дейност, а някои от тях дори ще бъдат убедени, че става въпрос за пране на пари. Пари на терористите. Заговорът срещу Пентагона не беше военен акт, а терористичен. И всеки, който е участвал в неговата реализация, трябва да бъде обявен за терорист, независимо дали е американски или чужд гражданин. Тоест голяма част от правата му излитат през прозореца.

Ренълдс стисна зъби и пребледня.

— Тя може би не знае с какво точно сте се занимавали ти и Бок, но това едва ли ще я спаси от обвинението за съучастие в тероризъм — продължи Пулър. — Тоест, ако не направиш каквото трябва за дъщеря си, животът й е свършен.

— Аз… Аз не мога…

Разтворената длан на Пулър отново се стовари върху масата.

— Ще ти го кажа по друг начин, Ренълдс. Наистина съм тук, за да оневиня брат си. Едновременно с това обаче исках да ти дам последен шанс да спасиш Одри. Вярвам, че е невинна, а невинните хора не бива да лежат в затвора. Като брат ми. Но тук става въпрос за националната сигурност и хрътките искат кръв. Ти едва не ликвидира цялото военно ръководство на страната ни! По тази причина те ще преследват всеки, който е близо до тази гадост. Държавните адвокати стоят зад тази врата и очакват твоя отговор. Ако не подпишеш признанията, шансът ти се стопява завинаги. А през следващите шейсет години твоята любима дъщеря ще лежи във федерален затвор с максимално строг режим. Вината за това ще бъде единствено твоя и на никой друг. Надявам се, че тази мисъл ще продължава да те измъчва и в килията на осъдените на смърт.

След тези думи Пулър остави химикалката върху книжата, облегна се назад и зачака.

Ренълдс го гледа доста дълго, преди да вдигне очи към дъщеря си на екрана.

— Значи ме притискаш със заплахи, за да подпиша? — глухо попита тя.

— Напротив. Правя всичко по силите си да те насърча да кажеш истината. Фактите, с които ще подкрепиш своите признания, несъмнено ще докажат вината ти. Но ако те ни насочат по следите на други предатели, още по-добре.

— Нима мислиш, че руснаците няма да ме ликвидират, ако приема да ви сътруднича?

— Единична килия в затвор с максимална сигурност, Сюзан. В момента ние сме твоите най-добри приятели. Там е единственото безопасно място за теб.

Дясната й ръка посегна към химикалката. Бавно. Много бавно.

— Ти наистина си безсърдечен — тихо промълви тя, след като подписа.

— Може би това е причината да се разбираме толкова добре. Защото и ти си същата.

Пулър взе документите, прибра химикалката и тръгна към вратата, без да поглежда назад.

75

Пулър нагласи вратовръзката си и облече сакото. Закопча го догоре, опипа почетните лентички, за да се увери, че всичко е на място, а след това взе шапката си.

Брат му го чакаше в кухнята, също в парадна униформа и шапка в ръка. Другата беше бинтована.

— Готов ли си, полковник Пулър?

— Технически погледнато, все още съм майор, младши. А следващият ми чин ще бъде подполковник.

— Въпрос на време. Бас държа, че скоро ще бъдеш най-младият генерал в историята на Военновъздушните сили.

— Ще видим — отвърна Робърт и махна някакъв конец от дрехите на брат си. — Предстои ми да наваксам цели две години.

— Готов ли си да тръгваме?

— Да поостанем още минутка.

— Не си размислил, нали? — изненадано го погледна Пулър.

— Не — поклати глава Робърт и седна на близкия стол.

— А какво тогава?

— Нокс ми каза, че си й говорил за мама.

— Тя не биваше да го казва на никого — намръщено рече Пулър.

— Аз съм виновен, младши. След като ви чух да спорите и ти я обвини, че е планирала убийството ми, реших да я попитам какво се е случило между вас.

— Нищо не се е случило!

— Но би могло да се случи, така ли?

— Да, би могло — отвърна с известно закъснение Пулър. — Но какво общо има това с мама?

— Нокс беше трогната от думите ти онази нощ. Дори не подозирала за тази част от характера ти.

Забил поглед в пода, Пулър не отговори.

— Тя много ми липсва, младши. Не минава ден, без да мисля за нея. Питам се дали още е жива и…

— И дали си е тръгнала по своя воля — довърши вместо него Пулър.

— Ти как мислиш?

— Мисля, че това е една от загадките, които никога няма да разкрия.

— Но сега имаш мен и двамата можем да поговорим за това — сложи ръка на рамото му Робърт. — Както и за още много неща. Ще го направим дори без да летиш до Левънуърт.

— Една мечта се сбъдна, Боби — погледна го Пулър. — Брат ми най-сетне се върна при мен.

Робърт се изправи.

— И аз си мисля същото — прошепна той. — А сега да вървим да вършим работа.

Потеглиха на север.

Пулър остави колата на служебния паркинг и двамата влязоха в сградата с шапки в ръце. В коридора Робърт забави крачка.

— Наистина ли мислиш, че това е добра идея? — попита той.

— Да. Допреди две секунди и ти мислеше така.

— Малко съм нервен — призна Робърт.

— Добре дошъл в клуба. Аз съм нервен при всяка поява тук. Предпочитам да се бия с талибаните, повярвай ми!

Пулър докосна лакътя му и продължи напред, като поздрави една медицинска сестра.

— Той е горе — съобщи им тя. — Чака в стола си.

— Знае ли, че ще дойдем?

— Предупредих го, но не мога да кажа дали е чул думите ми. — Жената вдигна глава към Робърт и добави: — Радвам се, че отново сте сред нас, сър.

— Най-после — отговори той.

Спряха пред вратата и си поеха дълбоко дъх. Пулър влезе пръв, следван от Робърт.

Вратата се захлопна след тях. Двамата братя застанаха един до друг в безупречните си парадни униформи.

Седнал в инвалидния стол, баща им ги гледаше от отсрещния край на стаята.

Днес Джон Пулър-старши беше облечен по друг начин. Обичайната тениска, панталон и чехли бяха изчезнали, също както разрошената бяла коса и брадата.

Той беше избръснат и сресан, облечен в костюм и бяла риза, с официални обувки.

Робърт стрелна с очи Пулър, който изглеждаше изненадан.

— Днес ми се струва различен — прошепна той.

— Несъмнено е така.

— Господин генерал — каза на висок глас Пулър. — Явяваме се по ваша заповед, сър. — Избута Робърт пред себе си и добави: — Днес ви водя нов подчинен, който ще докладва директно.

Пулър-старши се извърна към тях, но без да става от стола. Огледа униформите им и се взря в лицето на Робърт.

— Име?

Робърт погледна брат си, който окуражително му кимна.

— Майор Робърт Пулър от Военновъздушните сили на Съединените щати — представи се той.

Преди да премести поглед върху другия си син, генералът го гледа втренчено цяла минута.

За пръв път от дълго време насам в очите му се появи някакво чувство. Не просто гледаше, а разпознаваше тези, които вижда.

— Татко? — направи малка крачка напред Пулър.

Генералът бавно се надигна от стола. Краката му трепереха, коленете му пропукваха. В крайна сметка успя да се изправи в цял ръст и премести поглед от малкия към големия си син.

Направи една несигурна крачка към него.

Със свъсени вежди и строг поглед. Но в очите му Пулър видя нещо, което никога досега не беше виждал, дори и след изчезването на майка им. Сълзи.

— Боб?…

Когато чу името, Пулър протегна ръка и се опря на стената, за да се задържи прав.

— Аз съм… татко — каза Робърт.

Генералът прекоси стаята с изненадваща бързина и се изправи пред него. Отново го огледа, като докосна всяка една от лентичките на гърдите му. После ръката му бавно се вдигна към лицето на сина му. Макар и все още с едва набола коса, Робърт се беше погрижил да премахне всички следи от доскорошната си дегизировка.

— Аз съм, татко — повтори той. — Отново в униформа.

Старецът сграбчи здравата ръка на Робърт.

— Добре, сине. Много добре.

След тези думи Пулър-старши се обърна и бавно пристъпи към инвалидния стол. Лицето му се извърна към стената.

Робърт объркано погледна към брат си, който му направи знак да се приближи към баща им. Той се подчини, придърпа един стол и седна. Баща му продължаваше да гледа в стената, но до ушите на Пулър достигна тихият глас на брат му, който говореше нещо. Остана още известно време на място, после безшумно напусна стаята. В коридора спря, издиша и направи опит да възпре сълзите си.

Накрая се предаде.

76

Пулър крачеше между надгробните плочи във Форт Левънуърт и търсеше тази, заради която беше дошъл тук. Отново беше с униформа и с шапка на главата. Небето беше чисто, слънчевите лъчи бяха приятно топли. Наблизо шумолеше реката, почти преливаща от продължителните дъждове. Форт Левънуърт се беше върнал към нормалния начин на живот, ФВЗ — също. Въпреки че един затворник продължаваше да липсва и никога нямаше да се върне обратно.

Жалко, че не затвориха Ренълдс именно във ФВЗ, помисли си Пулър. Но тя беше жена, освен това цивилна. В момента се намираше в един затвор с максимално строг режим в Тексас, откъдето никога нямаше да излезе. Но той продължаваше да живее с чувството, че дори това положение е прекалено добро за нея.

Току-що беше посетил приюта за животни, за да прибере Дезо. Котаракът изглеждаше доволен да го види, макар че това можеше да се дължи и на храната, която му беше купил.

Пулър огледа небето и бавно сведе поглед към надгробната плоча в краката си. Секунди по-късно някой застана до него. Полуклекнал, той получи отлична възможност да огледа дългите крака.

Вдигна глава и срещна погледа на Нокс. Беше облечена с къса черна пола и бяла блуза с дълбоко деколте. Боса, стиснала в ръка елегантни обувки с високи токчета. Бинтовете ги нямаше, а косата й почти беше покрила следите от операцията. Е, изглеждаше малко по-рошава, но това беше без значение.

Пулър хареса това, което виждаше. Бохемският вид й отиваше. Той се изправи. Нокс вдигна глава да го погледне и разклати обувките под носа му.

— Острите токчета не вършат никаква работа в калните гробища — оплака се тя.

— Виждам — усмихна се Пулър.

— Е, казвай сега. Определи ми среща на гроба на Томас Къстър точно в този ден и час и ето ме тук.

— Благодаря ти, че дойде. Не бях сигурен, че ще го направиш.

— Как бих могла да откажа?

— Искаш ли да се поразходим?

Тръгнаха един до друг към паркинга.

— Заведох брат ми да се види с татко.

— И как мина?

— Той позна Боби.

— Толкова ли е необичайно това?

— Да — каза Пулър. — Ако вземем предвид факта, че от година насам ме нарича само „командире“.

— Май ревнуваш — усмихна се тя и закачливо го побутна по рамото.

— Може би — неохотно отвърна той. — Но съвсем малко.

— Това е хубаво, нали? Имам предвид, че е разпознал брат ти.

— Лекарите са на мнение, че е временно. От шока, че го вижда.

— Какво знаят те? Според мен трябва да си доволен, че баща ти има просветления. Е, от време на време ще изключва, но вие ще се радвате, когато идва на себе си.

Пулър спря и се обърна към нея.

Тя продължи с усмивка:

— Много съм щастлива, че брат ти е напълно оневинен и досието му е изчистено. Мисля, че военната му кариера ще се изстреля нагоре като ракета.

— И аз съм на същото мнение, а той е едновременно развълнуван и уплашен.

— На негово място и аз бих изпитвала същото. — Нокс помълча за момент, после добави: — Но всичко това можеше да ми го кажеш и по телефона. Вече не е нужно да летим чак до Канзас. — След което побърза да добави: — Не ме разбирай погрешно. И аз харесвам гробищата, като всяко момиче, което…

— Реших, че съм те изгубил — внезапно каза той.

— Значи пак си ме излъгал — усмихна се тя и почука слепоочието си. — Твърдеше, че си бил сигурен, че ще оживея. Но от мен да мине, няма да ти се сърдя. Лекарите твърдят, че всичко е наред.

— Много трудно изричам подобни неща — каза Пулър и направи крачка към нея.

Тя погали бузата му.

— Знам, Джон. Повярвай ми… — Огледа го и каза: — Синьото много ти отива. Ще ходиш ли някъде?

— Може би.

— Как така „може би“? Нима не си сигурен?

— Това зависи от друг човек.

— Кой друг човек? Може би прекият ти командир?

— Не. Зависи от теб.

— От мен ли?

Вместо отговор той бръкна в джоба на якето си и извади две правоъгълни картончета.

— Самолетни билети? — възкликна тя, после върху лицето й изведнъж се изписа паника. — Чакай малко! Нали не са за Вегас?

— Не, за Рим са.

— За Рим?! — смаяно възкликна тя.

— Била ли си някога там?

— Да, два пъти. Това е най-романтичният град на света.

— Имам една седмица отпуск и искам да я прекарам с теб. Само с теб. Желанието ми е да се махнем максимално далече от всякакви местопрестъпления и секретни операции. Искам да бъдем… нормални. Само една седмица заедно, Вероника. После ще видим какво ще излезе.

— Ние изобщо не се познаваме, Джон — прошепна Нокс.

— Познавам те достатъчно.

— Нищо подобно. Знаеш само това, което съм ти казала. А както сам правилно отбеляза, аз съм голяма лъжкиня.

— Ами…

— Не можеш да си представиш колко поласкана се чувствам! — сграбчи ръката му тя.

Пулър направи крачка назад и тялото му сякаш се смали. Сведе очи надолу.

— Поласкана? Това не е ли думата, която жените използват за отказ?

Тя повдигна брадичката му с показалец и той се принуди да я погледне в очите.

— Вече ти казах, че си най-праволинейният човек на света — каза Нокс. — Честен до болка. Моят живот обаче съвсем не е такъв…

— Говориш за професионалния си живот. Вършила си разни неща, защото си била принудена.

— Не съм сигурна, че за тези неща съществуват ясно очертани граници. Не и за мен. Вече не.

— Не ти вярвам.

— Няма значение дали ми вярваш или не. Фактите са си факти.

Пулър погледна самолетните билети в ръката си.

— Надявам се, че ще ти възстановят сумата — каза тя.

Той направи безуспешен опит да се усмихне.

— Но някой ден може и да ти потрябват — добави Нокс.

— Защо?

Тя се повдигна на пръсти и го целуна.

— Човек никога не знае, нали?

— Къде ще отидеш сега? — мрачно попита Пулър след дълго мълчание.

— Където ми заповядат. Точно като теб.

— Ще ми отговориш ли на един въпрос?

— Питай.

— Защо се разплака, когато бяхме в Шарлът? Защото говорихме за баща ти ли?

Тя сведе очи към босите си крака. Пръстите й машинално мачкаха тревата.

— Не. Отдавна съм преодоляла болката, както вече ти казах.

— Тогава защо?

— Бях наясно, че ще продължавам да те лъжа — отвърна с лека въздишка тя. — И ще те използвам.

— Е, и?

— Дотогава не ми пукаше. Но в онази сутрин нещата внезапно се промениха и ме връхлетяха като експресен влак.

— Какво се промени?

— Мисля, че знаеш какво се промени — прошепна тя и го погали по бузата.

Той запази мълчание.

— И аз съм човек, Джон — добави Нокс. — Независимо от това, което си мислиш за мен. И аз имам нужда да обичам…

Отново посегна да го погали, но той хвана ръката й. Стисна я здраво и двамата останаха така няколко секунди.

— Презаверка на билетите? — попита най-после тя. — За по-късна дата?

— Да, добре.

Тя отново го огледа.

— Мога ли да повторя нещо, което вече ти казах? В униформа изглеждаш страхотно.

След тези думи Вероника Нокс се обърна и започна да се отдалечава, като размахваше обувките в ръката си. Обърна се да го погледне само веднъж и коленете му изведнъж омекнаха от усмивката й. После тя се качи в колата си и потегли.

Пулър остана да гледа след нея.

Никога досега не беше постъпвал толкова импулсивно в личния си живот. Цялото му съществуване беше обмислено, структурирано и подредено. Дори не можеше да става въпрос за някакви прищевки. Но днес всичко изведнъж се подчини на спонтанността, без дори да подозира, че притежава това качество. Рисковете бяха неразделна част от професионалния му живот, но никога от личния.

Пак до днес.

Нокс обаче беше права за много от нещата, които спомена. Те наистина не се познаваха. Може би нейният живот беше съвсем различен от неговия. Или напълно несъвместим.

Той обаче не съжаляваше за това, което направи. Може би защото за пръв път в живота си беше пожелал някого толкова силно. Никога не бе изпитвал такива чувства.

Пулър прибра билетите в джоба на сакото си и тръгна към колата.

Беше успял да освободи брат си. Но едновременно с това беше изгубил жената, която би могъл да обича. Едното за сметка на другото.

Той свали шапката си и седна зад волана. Дълго време остана неподвижен. Загледан в мътните води на реката, се опитваше да си представи какво се крие под повърхността.

Нокс имаше своите задачи, свързани с националната сигурност, а той щеше да продължава да лови престъпници.

Може би някой ден пътищата им щяха да се пресекат отново. А дотогава Джон Пулър щеше да върши това, което умееше най-добре.

ОБРАБОТКА — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

Content

Дейвид Балдачи
Бягството
(книга 3 от "Джон Пулър")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

ОБРАБОТКА — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018