Дейвид Балдачи

Ничия земя

(книга 4 от "Джон Пулър")

В памет на Линет Колин,

един ангел за моето семейство

1

Пол Роджърс чакаше да дойдат и да го убият.

Чакаше от десет години.

Оставаха още двайсет и четири часа. Те го деляха от смъртта.

Или от живота.

Роджърс бе висок метър и осемдесет и шест и заковаваше стрелката на кантара на осемдесет и два килограма. Повечето хора, обърнали внимание само на мускулестото му тяло, биха се изненадали от факта, че е над петдесет години. От врата надолу приличаше на рисунка от атлас по анатомия, с ясно оформени мускули, които плавно преливаха един в друг.

От врата нагоре обаче годините бяха оставили своя отпечатък и да кажеш, че е на петдесет, би било голям комплимент. Косата му беше гъста, но силно прошарена, а лицето му — макар и прекарало цяло десетилетие зад решетките, далече от слънчева светлина — изглеждаше обветрено и набраздено от дълбоки бръчки около очите и устата; широкото му чело също бе прорязано от неравни линии.

Разрошената му брада беше с цвета на косата му. Надзирателите не позволяваха на затворниците да си пускат бради и мустаци, но Роджърс знаеше, че никой не би събрал достатъчно смелост да му нареди да се обръсне.

Приличаше на дървесна гърмяща змия с тази разлика, че не издаваше предупредителен звук, а просто хапеше в мига, в който някой се приближи до него.

Очите, дебнещи изпод гъстите вежди, като че ли бяха най-отличителната му черта: светлосини и воднисти, те бяха едновременно бездънни и безжизнени.

Роджърс изправи гръб, когато дочу стъпки. Оставаха двайсет и четири часа. Това не бе добър знак.

Два чифта обувки, които отекваха в унисон. Вратата се отвори и на прага се появиха двама надзиратели.

— Хайде, Роджърс — подкани го по-възрастният. — Да вървим.

Роджърс стана, огледа и двамата и забеляза объркването, изписано на лицата им.

— Знам, че трябваше да стане утре, но по всичко изглежда, че някой съдебен чиновник е объркал датата върху заповедта и никой не иска да си направи труда да я променя. Затова, voilà, днес е големият ти ден.

Роджърс пристъпи напред и протегна ръце, за да могат да му сложат белезници.

По-възрастният надзирател поклати глава.

— Одобрили са молбата ти за условно предсрочно освобождаване, Роджърс. Ще излезеш от тук като свободен човек. Край на веригите и белезниците.

Докато казваше това обаче, той стисна палката си малко по-здраво, а вената на слепоочието му запулсира малко по-силно.

Двамата надзиратели поведоха Роджърс по дългия коридор. От двете му страни се редяха врати на килии. Мъжете зад тях разговаряха, но зърнеха ли Роджърс, млъкваха. Затворниците го проследяваха с поглед, докато отминеше, след което започваха да шепнат оживено.

Надзирателите въведоха Роджърс в малка стая, където му връчиха нов комплект дрехи, лъскави обувки с връзки, върнаха му часовника и пръстена и му дадоха триста долара в брой. По трийсет долара за всяка година зад решетките, както повеляваше щедрото и благородно решение на щатските власти.

Плюс може би най-важното: автобусен билет, с който да стигне до най-близкия град.

Роджърс свали затворническия гащеризон, обу новите си слипове и облече новите си дрехи. Наложи се да затегне здраво колана, за да задържи панталона си на кръста, но якето се оказа прекалено тясно за широките му рамене. Обу новите си обувки. Бяха поне с един номер по-малки и болезнено стискаха дългите му стъпала. Той сложи часовника на китката си, като свери времето с този на стената, напъха парите в джоба на якето и плъзна с известно усилие пръстена по едрите си кокалчета.

Надзирателите го съпроводиха до централния вход на затвора, където му връчиха плик с инструкции, които описваха неговите отговорности и задължения като условно освободен. Част от тях изискваха да се среща редовно със своя надзорник, други налагаха строги ограничения върху придвижването му или върху връзките му с други хора за периода на условното му освобождаване. Нямаше право да напуска определения район, нито да се доближава на по-малко от трийсет метра от човек, за когото знае, че има криминално досие. Нямаше право да употребява наркотици, да купува или носи оръжие и прочие.

Хидравличните автомати на вратата се задвижиха и отвориха двете й крила. Така за пръв път от десет години Роджърс зърна външния свят.

Когато прекрачи прага, по-възрастният надзирател му пожела късмет.

— И гледай да не се връщаш тук — добави той.

Хидравликата се задейства отново и масивната врата се затвори зад гърба на Роджърс с тихо съскане.

По-възрастният надзирател поклати глава, докато по-младият остана неподвижен, вперил поглед във вратата.

— Обзалагам се, че много скоро ще го видим отново — каза по-възрастният.

— Защо?

— Пол Роджърс не е изрекъл повече от пет думи, откакто попадна тук. Но изражението му говори достатъчно. — Надзирателят потръпна. — Знаеш какви мръсници има тук. Но от никого не ме побиват тръпки така, както от Роджърс. Имам чувството, че душата му е напълно пуста. Два пъти подаваше молби за предсрочно освобождаване, но така и не ги одобриха. Чух, че е изкарал ангелите на членовете на комисията само с един поглед. Предполагам, че третия път е извадил късмет.

— Какво е направил, за да го тикнат зад решетките?

— Убил е някого.

— И е лежал само десет години?

— Имало смекчаващи вината обстоятелства, доколкото знам.

— Някой от останалите затворници опитвал ли се е да го тероризира? — попита по-младият надзирател.

— Да го тероризира? Виждал ли си какво прави Роджърс в зоната за фитнес на двора? По-стар е от мен, но е по-силен от най-едрия копелдак тук. Освен това като че ли спи само по един час нощем. Когато обикалям коридорите в два сутринта, той седи в килията си, вперил поглед в стената, или се почесва по главата и си говори сам. Странна птица. — Надзирателят помълча и продължи: — Но когато се появи за пръв път, един-двама от най-опасните тартори наистина се опитаха да му вземат страха.

— И какво се случи?

— Да речем, че вече не са тартори. Единият е парализиран, а другият седи на инвалиден стол и не може да изпие чаша вода, без да се олее целият, защото Роджърс му увреди мозъка. Счупи му черепа с един удар. Видях го с очите си.

— Че как се е сдобил с оръжие в затвора?

— Оръжие ли? Направи го с голи ръце.

— Мили боже!

Възрастният надзирател кимна замислено и каза:

— Това създаде репутацията на Роджърс. После никой не посмя да го закача. Престъпниците уважават хора като него. Видя ли как се смълчаха всички, когато мина покрай килиите им? Той беше легенда тук и славата му растеше, без да си мръдне пръста. Но трябва да призная, че не приличаше на останалите мъжкари, които съм виждал. Вече няма хора като него.

— Какво имаш предвид?

Надзирателят се замисли за миг.

— Когато го доведоха тук, извършихме стандартното претърсване на голо. Не пропуснахме нито един телесен отвор.

— Нормално.

— Роджърс имаше белези.

— Много престъпници имат белези. И татуировки!

— Не и като неговите. Той имаше белези по двете ръце, по двата крака, по главата, по гърба, по гърдите… дори по пръстите на ръцете. Грозна работа. Не можахме да му вземем отпечатъци. Искам да кажа, че той изобщо нямаше отпечатъци! За пръв път виждах нещо подобно. Надявам се да няма втори път.

— Как се е сдобил с тези белези?

— Както споменах, Роджърс не е изрекъл повече от пет думи, откакто дойде тук. Нямаше начин да го принудим да ни разкаже откъде са му белезите. Винаги съм подозирал, че принадлежи към някакъв смахнат култ или е бил инквизиран. Макар че според мен е необходим цял батальон войници, за да го вържат. Истината е, че нямам представа. Роджърс е напълно луд. Затова се радвам, че му видях гърба.

— В такъв случай би трябвало да си изненадан, че го освобождават.

Докато двамата надзиратели вървяха обратно към затворническите блокове, по-възрастният промърмори:

— Господ да е на помощ на всеки, който се изпречи на пътя на тоя кучи син!

2

Когато се озова навън, Роджърс пое дълбоко дъх и издиша, гледайки студената пара, която се появи пред лицето му и бързо се разсея. Той остана неподвижен няколко секунди, докато събере мислите си. В известен смисъл приличаше на новородено, току-що излязло от утробата на майка си и открило свят, за чието съществуване не е знаело допреди миг.

Погледът му сканира околността от ляво надясно и от дясно наляво. После се насочи към небето, сякаш очакваше да види там хеликоптери. Но не и днес. Не и за него.

Никой не го чакаше. Може би защото бе изминало твърде много време. Три десетилетия. Хората умираха, спомените избледняваха.

А може би смятаха, че е мъртъв. Е, много се заблуждаваха.

После се сети за погрешно вписаната дата на освобождаването му. Ако някой бе решил да го причака, щеше да дойде утре. Роджърс трябваше да благодари на Господ за глупавите съдебни чиновници.

Съобрази се с указанията в документите, които бе получил при освобождаването си, и тръгна към автобусната спирка. Откри четири ръждясали стълба с разнебитен покрив и дървена пейка, протрита от хората, които десетилетия наред бяха сядали на нея в очакване на автобуса, който да ги отведе някъде далече. Докато чакаше, той извади папката с документите и я запрати в кошчето за боклук на спирката. Нямаше никакво намерение да се среща със своя надзорник или с когото и да било. Трябваше да посети определени места, които се намираха далече от тук.

Той докосна онова място от лявата страна на главата си, по средата между тилната кост и ламбдоидния шев. После прокара пръста си по сутуралните кости, по теменните кости и накрая по стреловидния шев. Това бяха важни части от черепа, които защитаваха важни дялове от мозъка.

Навремето бе мислил за онова нещо, което се намираше там, като за бомба с часовников механизъм. А сега го наричаше просто „то“.

Свали ръка от главата си, когато автобусът спря до бордюра. Вратите се отвориха и той се качи, връчи билета си на шофьора и тръгна към задните седалки. Обгърна го облак от зловонни миризми, предимно на пържена храна и пот. Всички пътници в автобуса се извърнаха към него, докато минаваше покрай тях. Жените стиснаха по-здраво дамските си чанти. Мъжете го изпроводиха с напрегнати погледи и свити юмруци. Децата просто го зяпаха с облещени очи. Роджърс предполагаше, че външният му вид оказва подобно въздействие върху хората, нищо повече.

Настани се най-отзад, където миризмата от тоалетната на автобуса би могла да отврати човек, който не е свикнал с по-неприятни миризми. А Роджърс бе свикнал с много по-неприятни миризми.

На двойната седалка, разположена по диагонал от него, забеляза мъж на двайсет и няколко и жена на същата възраст. Жената седеше откъм пътеката. Приятелят й бе направо огромен, висок почти два метра, целият мускули. Не бяха видели как Роджърс минава покрай тях, защото бяха прекалено заети да изследват устите си с език.

Когато автобусът потегли, двамата се откъснаха един от друг и мъжът хвърли към Роджърс изпълнен с неприязън поглед. Жената също го погледна и се усмихна.

— Току-що са ви освободили, нали? — каза тя.

Роджърс сведе поглед към дрехите си. Едва сега му хрумна, че това най-вероятно е стандартен комплект, който всеки затворник получава, преди да излезе на свобода. Нищо чудно правосъдната система да поръчваше дрехи на едро, включително обувки, които бяха толкова малки и неудобни, че никой затворник да не може да избяга с тях. Нищо чудно местните да наричаха тази спирка „Затворническата“. Това обясняваше погледите, които го бяха съпроводили на качване в автобуса.

На Роджърс и през ум не му мина да отвърне на усмивката, но все пак кимна.

— Колко време изкарахте вътре?

Вместо отговор Роджърс вдигна десет пръста. Погледът на жената се изпълни със състрадание.

— Доста време — отбеляза тя и се извърна така, че единият й крак да препречи пътеката и да даде възможност на Роджърс да се наслади на светлата му кожа.

Пътуването продължи почти час, колкото бе разстоянието от затвора до най-близкия град. През цялото време обувката с висок ток се поклащаше хипнотизиращо пред него. Той не отмести поглед от крака й нито за миг.

Пристигнаха на автогарата по тъмно. Роджърс слезе последен. Стъпи на асфалта и се огледа. Приятели или роднини посрещнаха някои пътници. Други изваждаха куфарите си от багажното отделение в задната част на автобуса. Роджърс остана на място и се огледа, както бе правил в двора на затвора. Нямаше приятели или роднини, които да го посрещнат. Нямаше и багаж, който да вземе.

Въпреки това очакваше да се случи нещо.

Младият мъж, който го бе изгледал с неприязън, отиде да вземе чантите — своята и на жената, която пътуваше с него. През това време тя пристъпи към Роджърс.

— Имаш вид на човек, на когото ще му се отрази добре малко развлечение.

Той не отговори. Тя погледна към приятеля си.

— От тук продължаваме в различни посоки. Какво ще кажеш да се позабавляваме? Само аз и ти? Знам едно местенце.

Когато мъжът се появи с дълъг платнен сак и малък куфар, жената го хвана под ръка и двамата тръгнаха нанякъде. Тя обаче се обърна и смигна на Роджърс.

Погледът му проследи младата двойка, която свърна в първата пряка вляво. Роджърс тръгна след тях и зави по същата пряка. Пак докосна главата си и пръстът му проследи същата линия, която бе следвал и преди. Маршрутът му приличаше на речно русло с множество завои.

Продължиха пряка след пряка. Младата двойка крачеше далече пред него. Още малко и Роджърс щеше да ги изгуби. Беше се стъмнило напълно. Двойката зави зад един ъгъл и изчезна от погледа му.

Роджърс ускори крачка и зави зад същия ъгъл. В следващия миг върху ръката му се стовари бейзболна бухалка. Дървото се разцепи, бухалката се счупи, горната й половина отлетя и се удари в стената.

— По дяволите! — изруга младият мъж, който стискаше другата й половина.

Платненият сак лежеше отворен на земята. Жената стоеше на метър-два зад приятеля си. Тя се бе навела, когато бухалката се счупи и едната й половина отхвърча към нея. В резултат на това бе изпуснала чантата си.

Мъжът захвърли другата половина на бухалката, извади от джоба си сгъваем нож и го отвори.

— Дай ми тристате долара, господин Бивш затворник, а също и пръстена, и часовника и няма да те изкормя.

Тристате долара? Явно знаеха колко пари се полагат на Роджърс за десетте години, прекарани в затвора.

Той извърна глава надясно и вратът му изпука. Огледа се. Стените бяха високи и без прозорци, което означаваше, че няма да има свидетели.

— Чу ли ме? — попита младият мъж, който се извисяваше поне с една глава над Роджърс.

Роджърс кимна, защото наистина го бе чул.

— В такъв случай давай парите и всичко останало. Бавно загряваш или какво?

Роджърс поклати глава. Съвсем не загряваше бавно. И нямаше никакво намерение да се раздели с парите си.

— Както искаш — извика мъжът, хвърли се срещу него и замахна с ножа.

Роджърс блокира частично удара, но въпреки това острието се заби в ръката му. Това обаче не го забави дори с частица от секундата, просто защото той не почувства абсолютно нищо. Докато кръвта се стичаше по дрехите му, сграбчи ръката с ножа и я стисна.

Нападателят изтърва ножа.

— Мамка му! Мамка му! — изкрещя той. — Пусни ме! Пусни ме, по дяволите!

Роджърс не го пусна. Мъжът падна на колене, като напразно се опитваше да се отскубне от хватката му. Жената наблюдаваше сцената с безкрайно изумление.

Роджърс се пресегна със свободната си ръка, стисна дръжката на бухалката и я вдигна.

Младият мъж го погледна и изскимтя:

— Моля те, недей!

Роджърс замахна силно. Ударът му попадна отстрани на черепа на мъжа. Рукна кръв, примесена с парченца кости и сивкава мозъчна обвивка. Роджърс пусна ръката на мъртвеца, който се строполи на улицата.

Жената пищеше и отстъпваше назад. Не откъсваше поглед от дамската си чанта, но не смееше да пристъпи към нея.

— Помощ! Помощ!

Роджърс пусна бухалката и тръгна към нея.

В този час кварталът беше безлюден, което бе причината тя и партньорът й да изберат това място, за да му устроят засада. Нямаше кой да се притече на помощ. Двамата бяха решили, че това обстоятелство работи в тяхна полза. Но когато Роджърс свърна в уличката, той вече знаеше, че то работи в негова полза.

Досети се, че това е капан, още в мига, в който жената го погледна в автобуса. Мъртвият й приятел на нейната възраст бе доста симпатичен на вид. Роджърс не беше нито млад, нито привлекателен. Единственото, което тя би могла да иска от него, се намираше в джоба му, на китката му, на пръста му. Двамата явно дебнеха и обираха току-що освободени затворници.

Но тази вечер бяха избрали неподходяща жертва.

Жената отстъпи и опря гръб в тухлената стена. По лицето й се стичаха сълзи.

— Моля те — простена тя, — моля те, не ме наранявай! Няма да кажа на никого какво направи. Заклевам се в Господ.

Роджърс се наведе и взе ножа. Тя захлипа:

— Недей. Моля те… Той ме накара, заплаши ме, че иначе ще пострадам…

Роджърс пристъпи към нея и се взря в ужасеното й лице. То не можеше да му въздейства по никакъв начин, както не му бе въздействал и ножът, пробол ръката му.

Разбираше, че жената се опитва да пробуди у него съжаление. Но имаше голяма разлика между това да разбираш и да чувстваш.

А той не чувстваше нищо. Нито към нея, нито към мъртвеца. Потри глава, сякаш пръстите му можеха да проникнат през костта и мозъка и да отскубнат онова, което се намираше там. То го изгаряше, но това се случваше винаги когато Роджърс правеше… каквото правеше.

Той не бе такъв по рождение. Понякога, когато се замислеше продължително и упорито, успяваше да извика смътен спомен за съвсем друг човек.

Сведе поглед към ножа. Острието от неръждаема стомана се бе превърнало в продължение на ръката му. Разхлаби хватката си около дръжката.

— Ще ме пуснеш ли? — попита тя. — Аз… аз наистина те харесвам.

Той отстъпи крачка назад. Тя се усмихна с усилие.

— Обещавам, че няма да кажа на никого.

Роджърс направи нова крачка назад. Мога просто да си тръгна, помисли си той.

Жената погледна през рамото му.

— Струва ми се, че той току-що помръдна — каза тя, останала без дъх. — Сигурен ли си, че е мъртъв?

Роджърс се обърна, за да погледне.

С периферното си зрение долови мълниеносно движение. Жената бе грабнала чантата си и бе извадила оръжие от нея. Той видя дулото на револвер да се насочва към гърдите му.

Замахна светкавично и направи крачка встрани, в резултат на което кръвта, шурнала от срязаната вратна артерия на жената, мина на милиметри от него, но не го опръска.

Тя залитна напред и се стовари по лице върху асфалта. Красивите й черти се разкривиха, но това вече нямаше никакво значение. Револверът, който бе извадила от чантата си, падна на земята, изтрака и отскочи встрани.

Роджърс, който осъзнаваше, че не разполага с много време, прерови портфейла на мъжа и чантата на жената, след което сгъна намерените банкноти и ги прибра в джоба си. Постави счупената бухалка в ръката на младата жена и върна револвера в чантата й. Пъхна ножа в дланта на мъжа.

Нека местната полиция се опиташе да разбере какво точно се е случило.

Роджърс превърза криво-ляво ръката си и кръвта спря. Преброи набързо парите. Състоянието му току-що се бе удвоило.

Очакваше го дълго и трудно пътуване. След толкова много години бе време да направи първата крачка.

3

Джон Пулър се взираше в баща си, който спеше на леглото си в болничната стая, превърнала се в негов дом. За колко ли още време, питаше се синът.

През последните месеци животът на Пулър-старши бе наситен със събития. Но те нямаха нищо общо с неговото влошаващо се здравословно състояние.

По-големият му син Робърт, който преди време бе излежавал присъда във военния затвор в Левънуърт, Канзас, бе оправдан — обвинението в държавна измяна бе оттеглено и досието му бе изчистено. Впоследствие бе възстановен като офицер във ВВС. Срещата му с баща им бе твърде емоционална и дори бе просълзила Джон Пулър, което се случваше много, много рядко.

Радостта от освобождаването на Робърт бе последвана от бързо влошаване на Пулър-старши в умствено отношение. Физическото състояние на бившия генерал-лейтенант бе много по-добро, отколкото на повечето му връстници. В случая обаче ставаше въпрос за силно тяло, съчетано с отслабващ ум. А може би старецът се бе държал, докато синът му излезе на свобода. След като бе постигнал целта си, просто се бе предал и волята му за живот се бе изчерпала.

Затова Джон Пулър седеше, наблюдаваше баща си и се питаше какво ли ще открие зад суровите черти на баща си, когато той се събуди. Баща му бе роден да води войници в битка. И го бе правил със завиден успех в продължение на няколко десетилетия, в резултат на което бе спечелил всеки медал, орден и офицерски чин, който армията можеше да предложи. Но дните му на бойното поле бяха отдавна отминали и сякаш невидима ръка бе натиснала някакво копче, бе изключила енергията на баща му и той постепенно се бе превърнал в… това.

Лекарите описваха състоянието му като деменция, която преминава в нещо друго. Много по-лошо. Пулър го описваше като загуба на баща си.

Брат му бе заминал отвъд океана на мисия, която щеше да продължи няколко месеца. Джон Пулър току-що се бе върнал от разследване в Германия и веднага щом самолетът му кацна, се качи на кола и пристигна тук. Беше късно, но отдавна не бе виждал баща си.

Затова седеше и се чудеше кое от всички лица на Пулър-старши ще види, когато той се събуди?

Пулър-старши, строгия командир?

Пулър-старши, стоика?

Пулър-старши, човека без спомени?

Предпочиташе първите два варианта.

На вратата се почука. Пулър стана и отвори.

На прага стояха двама мъже. Единият бе в униформа на полковник. Другият бе цивилен.

— Да? — каза Пулър.

— Джон Пулър-младши? — попита цивилният.

— Същият. А вие кой сте?

— Тед Хъл. — Мъжът извади служебната си карта и му я показа. — Отдел за криминални разследвания. Дванайсети батальон на Военната полиция, Форт Лий.

— Аз съм полковник Дейвид Шор — заяви униформеният.

Пулър не го познаваше. Но пък в армията имаше доста полковници.

— Баща ми спи — каза той. — Какво мога да направя за вас? За ново назначение ли става въпрос? Имам още два дни отпуск. Можете да говорите с командира ми, Дон Уайт.

— Вече разговаряхме с него — отвърна Шор. — Той ни каза къде да ви открием.

— За какво става въпрос?

— За баща ви, старши. А също и за вас, предполагам.

Тъй като самият Пулър бе старши военен следовател в Отдела за криминални разследвания, или ОКР, на американската армия, военнослужещите се обръщаха към него с „шефе“ или „старши“. Той обаче не бе кадрови офицер, подобно на онези, завършили „Уест Пойнт“. Бе започнал кариерата си в армията от най-ниското стъпало, като редник, затова рангът му беше по-нисък от този на Шор.

— Не ви разбирам, сър — каза Пулър.

Висок над метър и деветдесет, той се извисяваше с една глава над двамата мъже. Спокойствието и хладнокръвието бе наследил от майка си. Баща му имаше само две емоционални състояния: гръмко и оглушително.

— В другия край на коридора има стая за посетители. Да поговорим там — каза полковникът и ги поведе по коридора.

В стаята нямаше хора и Шор затвори вратата. Погледна Хъл и кимна. Хъл извади плик от джоба си и потупа дланта си с него.

— Колегите от Форт Юстис са получили това. Препратили са го към нас. Започнахме проверка. Открихме, че днес ще бъдете тук, затова дойдохме да се срещнем.

— Аз работя в Обединената база Лангли-Юстис. Това е връзката — каза Шор.

Пулър кимна. Знаеше, че Обединената база се намира в района на Тайдуотър, който включваше Норфък, Хемптън и Нюпорт Нюз, Вирджиния. През 2010 г. базата на сухопътните войски Форт Юстис и военновъздушната база Лангли край Хемптън бяха обединени в общо формирование.

— Транспорт и логистика — отбеляза Пулър.

— Точно така. И макар Дванайсети батальон на Военната полиция да е разквартируван във Форт Лий, покриваме и Обединената база. Всички криминални разследвания там попадат под нашата юрисдикция — каза Хъл. — Често снова напред-назад между двете бази. Разстоянието не е толкова голямо.

Пулър кимна. Отлично знаеше това.

— Какво има в писмото? — попита той.

Зададе въпроса си с известна предпазливост, защото преди време баща му бе получил писмо от сестра си, която живееше във Флорида. Това писмо бе поставило началото на едно пътуване на Пулър до онзи слънчев щат, което едва не бе коствало живота му.

— Адресирано е до Отдела за криминални разследвания в Обединената база. Жената, която го е написала, се казва Линда Демирджиян? — Хъл изрече името й с въпросителна интонация, сякаш очакваше то да говори нещо на Пулър. — Спомняте ли си я?

— Да. От Форт Монро. Когато бях дете.

— Живяла е близо до вас, когато баща ви е служил там, преди базата да бъде затворена и дейността й прехвърлена във Форт Юстис. Била е приятелка на семейството ви. Или по-скоро на майка ви.

Пулър се върна трийсет години назад и в спомените му изникна нисичка пухкава жена със симпатично, вечно усмихнато лице, която печеше най-вкусните кейкове, които Пулър някога бе ял.

— И защо е писала до ОКР?

— За съжаление, Линда Демирджиян е тежко болна. Рак на панкреаса в последен стадий.

— Съжалявам да го чуя — отвърна Пулър и погледна писмото.

— Писала е до ОКР, защото е на смъртно легло и иска да сподели нещо, което отдавна я измъчвало — обясни Хъл. — Да се освободи от него, един вид.

— Добре — зави Пулър с нарастващо нетърпение, — но какво общо има това с мен? По онова време аз бях просто хлапе.

— Както и брат ви — каза Шор.

— Но вие не сте служител на Военната полиция — отбеляза Пулър.

Шор поклати глава.

— Командването прецени, че на тази… ъъъ… среща трябва да присъства старши офицер — каза той.

— Защо?

— Стан, съпругът на госпожа Демирджиян, е служил с баща ви във Форт Монро. По онова време е бил старши сержант. Разбира се, отдавна е минал в резерва. Спомняте ли си го?

— Да. Служил е с баща ми още във Виетнам. Познават се от доста време. Можете ли да ми кажете за какво става въпрос в писмото?

— Най-добре да го прочетете сам, старши — каза Хъл и му подаде плика.

В него имаше три листа, изписани с мъжки почерк, който най-вероятно бе на съпруга й.

— Не го ли е написала сама? — попита Пулър.

— Не, явно е била омаломощена от болестта. Той го е написал под нейна диктовка.

Пулър разстла листовете на масичката до стола си и започна да чете. Двамата мъже го наблюдаваха изпитателно.

Изреченията бяха дълги и понякога несвързани. Пулър можеше да си представи какви усилия е положила тази жена, за да събере мислите си и да ги изложи пред съпруга си. Писмото наподобяваше поток на съзнанието. Вероятно Линда Демирджиян е била под въздействието на силни медикаменти, когато го е диктувала, помисли си Пулър и се възхити на решимостта й да осъществи намеренията си на крачка от смъртта.

Той приключи с уводните редове, продължи нататък и зяпна от изумление. Ръката му затрепери. Стомахът му се сви на топка, сякаш някой бе забил юмрук в него. Четеше все по-бързо и по-бързо — с темпо, което най-вероятно съответстваше на трескавите слова на умиращата жена.

Когато приключи, вдигна глава и откри, че двамата мъже са вперили погледи в него.

— Тя обвинява баща ми в убийството на майка ми!

— Точно така — отвърна Хъл.

4

— Това е абсурдно! — каза разпалено Пулър. — Когато майка ми изчезна, баща ми дори не беше в страната.

Тед Хъл погледна полковник Шор, покашля се и отвърна:

— Както вече казах, направихме предварително проучване.

— Чакайте малко — каза Пулър, — кога получихте писмото?

— Преди седмица.

— И ми казвате чак сега?

— Пулър — намеси се Шор, — разбирам колко ви разстрои това писмо…

— Много сте прав — отвърна рязко Пулър и се сепна, като си спомни, че човекът срещу него има много по-висок чин. — Наистина ме разстрои, сър — добави той.

— Предвид сериозността на обвинението предпочетохме да проучим нещата, преди да ви запознаем с писмото.

— И какво показа вашето проучване? — попита Пулър.

— Показа, че макар баща ви наистина да е бил извън страната, той се е върнал ден по-рано от предвиденото. Бил е във Вирджиния, в околностите на Форт Монро, пет-шест часа преди майка ви да изчезне.

Пулър почувства, че сърцето му спира.

— Това не доказва, че е замесен — отвърна той.

— Съвсем не. Но въпреки това проучихме материалите от разследването. Баща ви е заявил, че е бил извън страната, и предварителната проверка на данните от пътуването е потвърдила думите му. Затова разследването е снело от него всякакви подозрения по случая.

— Защо сега твърдите противното?

— Защото открихме допълнителна информация, която показва, че генералът, който е трябвало да се върне в страната с военен самолет, е използвал частен самолет.

— Частен самолет? Чий?

— Все още не сме сигурни. Не забравяйте, че става въпрос за случай отпреди трийсет години.

Пулър разтри очи. Не можеше да повярва, че това наистина се случва.

— Знам колко време е минало. Не съм забравил какво преживях… какво преживяхме двамата с брат ми. А също и баща ми. Беше истински ад. Тази трагедия разби семейството ни.

— Много добре ви разбирам — каза Хъл. — Но какво да правим, след като баща ви е заявил, че е бил извън страната, а документите показват съвсем друго? — попита агентът, без да изрече на глас очевидните последствия от това противоречие.

Пулър реши да свърши това вместо него.

— Искате да кажете, че е излъгал. Документите, които сте открили, може да грешат. Дори името му да е било включено в списъка на пътниците, това не доказва, че се е качил на онзи частен самолет.

— Определено трябва да извършим по-задълбочена проверка.

Пулър изгледа двамата мъже срещу себе си.

— Но ако разполагахте само с това, сега нямаше да водим този разговор.

— За малко да забравя какво работите — отвърна Шор. — Вие добре познавате механизма на едно разследване.

— С какво друго разполагате, господин полковник?

— Нямаме право да го обсъждаме — намеси се Хъл. — Разследването не е приключило.

— Искате да кажете, че сте започнали официално разследване въз основа на писмо, написано от жена на смъртно легло и посветено на събития отпреди трийсет години?

— Както и въз основа на факта, че баща ви не е бил извън страната, както е заявил — опита се да се оправдае Хъл. — Вижте, ако не бяхме открили това разминаване, не мисля, че щяхме да водим този разговор. Да не смятате, че съм се събудил някоя сутрин с намерението да съсипя репутацията на легендарен генерал? И все пак живеем в други времена. Някога се потулваха прекалено много неща. През годините армията беше доста атакувана за липса на прозрачност.

Хъл замълча и погледна Шор.

— В ход е официално разследване — продължи полковникът — и сме длъжни да спазваме съответните процедури. Ако не открием нови доказателства, разследването ще бъде прекратено. Армията няма за цел да съсипе репутацията на баща ви заради едно-единствено писмо от умираща жена.

— Какви нови доказателства? — попита Пулър.

— Приемете тази среща като проява на любезност от наша страна, Пулър — заяви твърдо Шор. — Нищо повече. Случаят е поет от ОКР, просто искахме да ви уведомим как стоят нещата. Предвид състоянието на баща ви преценихме, че можем да разговаряме единствено с вас.

Пулър нямаше какво да възрази.

— Ще ви разпитаме официално по-късно, старши — каза Хъл. — Както и брат ви. И баща ви, разбира се.

— Баща ми страда от деменция.

— Знаем. Но знаем и още нещо — понякога паметта му се връща.

— Кой ви е казал това?

Шор се надигна от мястото си и Хъл го последва.

— Благодарим ви за отделеното време, Пулър — каза полковникът. — Агент Хъл ще се свърже с вас.

— Разговаряхте ли с Линда Демирджиян? — попита Пулър. — И със съпруга й?

— Както вече казах, от ОКР ще се свържат с вас — отвърна Хъл. — Благодаря ви за отделеното време. Съжалявам, че ви донесохме такава неприятна вест.

Двамата си тръгнаха, а Пулър остана на място, забил поглед в пода. Няколко секунди по-късно извади телефона си. Робърт вдигна още след втория сигнал.

— Здравей, братле, затънал съм до гуша в работа. Ако си се върнал във Вирджиния, часовата ни разлика е осем часа. Мога да ти звънна…

— Боби, имаме голям проблем. Става въпрос за татко.

— Какво се е случило?

Пулър му предаде събитията от последния час.

Брат му не пророни нито дума през следващите трийсет секунди. Пулър чуваше само дишането му.

— Какво си спомняш от онзи ден? — попита накрая Робърт.

Пулър се облегна на стола и прокара длан по челото си.

— Играех навън. Обърнах се към прозореца и видях мама там. Беше по хавлия, а главата й беше увита в кърпа. Явно току-що бе излязла от банята.

— Не, имам предвид по-късно.

— По-късно ли? Тогава я видях за последен път.

— Не е вярно. По-късно вечеряхме заедно и тя излезе. Дъщерята на съседите дойде да ни гледа.

Пулър се изправи.

— Не си спомням. Къде отиде тя онази вечер?

— Нямам представа. При някоя приятелка сигурно.

— И не се върна?

— Очевидно — отвърна рязко Робърт. — А татко е бил в страната. Макар да каза на полицаите, че е бил в чужбина.

— Откъде знаеш какво им е казал?

— Агентите на ОКР дойдоха у нас, Джон. Още на следващия ден. Татко беше вкъщи. Разговаряха с него. Ние с теб бяхме на горния етаж, но аз успях да ги чуя.

— Защо не си спомням нищо от това, Боби?

— Защото беше на осем години. Изобщо не разбираше какво се случва.

— Е, ти пък не беше навършил десет.

— Никога не съм бил като другите деца, Джон. Много добре знаеш това — каза брат му. — Преживяхме труден период. Вероятно съзнанието ти е блокирало част от спомените. Един вид защитен механизъм.

— Ще ни разпитат. Татко също.

— Могат да разпитат само нас. Не мисля, че ще получат какъвто и да било отговор от него.

— Но татко може да разбере какво го питат. Следователите смятат, че той е убил мама.

— Не виждам как можем да им попречим, Джон. Става въпрос за криминално разследване. Запознат си с процедурите по-добре от мен.

— Мисля, че трябва да му наемем адвокат.

— Познаваш ли някой добър?

— Шайрин Кърк. Наскоро напусна Военния съд и започна частна практика.

— В такъв случай трябва да й позвъниш.

— Спомняш ли си Линда Демирджиян?

— Да. Симпатична жена. С мама бяха близки приятелки.

— Възможно ли е онази вечер да е отивала у тях? — попита Пулър.

— Нямам представа. Не ми каза къде отива.

— Демирджиян е убедена, че татко е убил мама.

— Чудя се какво я е навело на тази мисъл. Онези от ОКР са открили, че той е бил в Щатите, макар да е казал, че не е бил. Но това е станало едва след като са получили писмото й и са започнали разследване. Сигурно е имала други основания да твърди това.

— Ще открия какви.

— Смяташ ли, че ще ти позволят да разследваш случая? Та това е баща ни! Забрави ли, че не ти позволиха да участваш в разследването на моя случай?

— А ти забрави ли, че аз все пак го разследвах?

— И това едва не съсипа кариерата ти. Съветът ми е да стоиш колкото се може по-далече от разследването.

— Не, не можем да седим със скръстени ръце, нали така, Боби.

— Остави ме да проверя нещо и ще се свържа с теб.

— Ти… ти нали не смяташ, че… — Пулър не намери сили да довърши изречението.

— Истината е, че не мога да бъда сигурен в нищо. Ти също.

5

Беше третият ден, откакто Пол Роджърс бе излязъл на свобода. През това време не бе спрял нито за миг. От затвора вече го деляха повече от хиляда и шестстотин километра.

Бе следил новините за двойното убийство в онази уличка. Според вестниците полицията била склонна да приеме версията за скандал с фатален край за мъжа и жената. Между тях явно бил възникнал конфликт, защото свидетели ги видели да се целуват в автобуса.

Да, помисли си Роджърс, наистина възникна сериозен конфликт.

На втория ден от излизането си на свобода той открадна очукан шевролет от някакъв автосервиз, след като подмени номерата му с други, откраднати от наказателен паркинг. Този ден измина хиляда километра, а на следващия — близо шестстотин.

Похарчи част от парите си за бензин и още толкова за храна. Спеше в колата, като първо си намираше подходящо място да паркира и да прекара нощта там. Купи си удобни обувки, както и панталон, риза, ново яке, бельо, чорапи и бейзболна шапка. Купи си също бинтове и марли за ръката. Накрая се сдоби и с чифт очила за четене, макар зрението му да бе отлично и нощем виждаше почти като котка.

Роджърс си бе купил ножица и самобръсначка. Сега от рошавата му брада нямаше и следа, от косата му също. Беше обръснал не само скалпа, но и веждите си. Погледнеше ли се в огледалото, не можеше да се познае.

Надяваше се промяната във външния му вид да окаже същото въздействие и върху всички останали, особено върху ченгетата.

Белегът от лявата страна на главата му се виждаше съвсем ясно. Беше лесно да го напипа и да почувства очертанията му.

Роджърс разполагаше с около двеста долара и куп възможности пред себе си. Спря да вечеря в един ресторант. Настани се на бара, но не пропусна абсолютно нищо от това, което се случваше зад гърба му, благодарение на голямото огледало, окачено на стената пред него.

В заведението влязоха двама полицаи и седнаха в едно сепаре, недалече от Роджърс. А той нахлупи шапката си по-ниско и заби поглед в чинията и вестника пред себе си.

Светът се бе променил много за изминалите десет години. В някои отношения обаче си бе останал абсолютно същият.

Бушуваха войни.

Терористи избиваха невинни граждани.

Американската политическа система се бе озовала в патова ситуация.

Богатите ставаха по-богати, а бедните по-бедни.

Средната класа се стопяваше с бързи темпове.

Хората изглеждаха недоволни и се оплакваха гръмогласно, ядосани на всичко около себе си.

Началото на края, обобщи ситуацията Роджърс, който пет пари не даваше, че родната му страна и останалата част от света са изпаднали в дълбока криза. Искаше само да се добере до там, където се бе запътил. Междувременно трябваше да реши някои проблеми, но стигнеше ли целта си, щеше да следва план, който му бе ясен в общи линии.

Единственото му притеснение бе свързано с изминалото време. Не ставаше въпрос за последните десет години. Подобен период не би го затруднил. Ставаше въпрос за три десетилетия. Хората се местеха от град в град. Хората умираха. Компаниите фалираха. Времето следваше своя ход, светът се променяше и ситуацията можеше да се окаже съвсем различна. Роджърс обаче си повтаряше, че не бива да се отклонява от целта си. Нямаше причина да не направи онова, което бе планирал през изминалите десет години. Никаква причина.

Приключи с вечерята, остави парите и мина покрай ченгетата, без дори да погледне към тях. Затвори вратата зад гърба си и се качи в колата. Потегли сред сумрака.

Раната на ръката му заздравяваше бързо. Инфекцията бе минимална. Новото му яке скриваше превръзката.

Той продължи на изток.

Не се нуждаеше от много сън. Спираше да почива от време на време, защото искаше да си изгради подобен навик. Нали другите хора постъпваха именно така? Роджърс не искаше да се откроява сред тях. Не искаше да прави нищо, което да привлече излишно внимание. А той можеше да прави много неща, които да привлекат внимание. И ако някое от тях бъдеше забелязано от онези със значките и пистолетите, с него бе свършено. Нямаше намерение да допусне такава грешка. Не и отново.

Потри с длан онова място. Добре помнеше как бе получил белега. Беше преди повече от трийсет години. По онова време с него се бяха случили много неща.

На онази уличка, когато жената започна да се моли за живота си, Роджърс си спомни нещо. Беше отделен фрагмент или може би фрагмент от фрагмент. Не успя да проникне по-дълбоко, защото наличието на ментална бариера не му позволи да го направи. Бе успял да преодолее много подобни стени, но не и тази. Въпреки това бе сигурен, че зад нея се крие нещо. Нещо, което би направил по различен начин, ако бе предишният Пол Роджърс.

Онзи Роджърс обаче отдавна не съществуваше. От него не бе останала и следа. Затова фрагментите щяха да бъдат винаги… фрагменти. Разбира се, бяха скрили това от него. Защо да му казват истината? Нямаше нужда да я научава, защото живееше в свят, в който всеки трябваше да знае само онова, което му се полагаше.

Той свали ръката си, изгубил надежда, че този ден може да бъде различен от останалите. Пренощува в колата си, паркирана на една странична уличка, в градче, през което минаваше маршрутът му.

Два дни по-късно се намираше на още хиляда и триста километра по-близо до целта си. До този момент властите вече бяха издали заповед за задържането му, тъй като не се бе явил на срещата със своя надзорник. Нищо чудно да бяха открили и документите, които бе изхвърлил в кошчето за боклук на автобусната спирка. Това действие разкриваше по недвусмислен начин намерението му никога, абсолютно никога да не изпълни задълженията, които бе поел в замяна на предсрочното освобождаване от затвора.

Роджърс смяташе, че десетте години, прекарани в клетка, бяха повече от достатъчни.

Имаше само петдесет долара. Затова на следващата сутрин спря край някакъв строеж и предложи услугите си — сто долара срещу десет часа усилен труд.

Задачата му бе да пренася торби с цимент от камионите до товарния асансьор. Тази работа се вършеше от още трима мъже, всичките двайсетинагодишни. Роджърс пренесе повече двайсет и пет килограмови чували от тримата, взети заедно. Не пророни нито дума, не погледна нито веднъж към останалите. Просто вземаше чувалите от камиона, пренасяше ги до асансьора и се връщаше за още. Така изминаха десет часа с една-единствена двайсетминутна почивка за сандвич и чаша кафе.

— Благодарим ти, че ни направи на глупаци, дядка — подхвърли саркастично един от тях в края на работния ден.

Роджърс се обърна и го погледна. Впери поглед във врата му, точно на мястото, където югуларната вена пулсираше под кожните тлъстини. Роджърс можеше да я стисне с два пръста, да я разкъса и да наблюдава как кръвта на мъжа изтича за по-малко от минута. Но каква полза от това?

— За нищо — отвърна той.

Когато обаче младият мъж изсумтя подигравателно, Роджърс впери поглед в лицето му. Всъщност сякаш гледаше към място, което се намираше от другата страна на черепа му.

Хлапакът примигна и наглата му усмивка се стопи. Той кимна на приятелите си, тримата се обърнаха и си тръгнаха.

Тогава Роджърс направи нещо, което почти никога не правеше. Усмихна се. И не защото бе поставил нахакания хлапак на място. Бе поставял на място безброй мъже и нито веднъж не се бе усмихвал.

Роджърс се върна при колата, качи се, пъхна парите в джоба си и погледна картата, която бе купил. Оставаха му малко повече от триста километра до границата с Вирджиния. От там до целта му, която се намираше на територията на този щат, имаше около петстотин километра.

Би трябвало да се чувства изморен, изтощен дори, но всъщност бе в отлична форма. Запъти се към най-близката закусвалня, паркира до бордюра и влезе вътре. Поръча си вечеря, изпи едно кафе и две чаши вода и остави мислите си да се понесат към деня, в който бе започнало всичко.

Сви юмрук и го погледна. Кожата върху кокалчетата беше истинска, но не беше негова. Костите под нея бяха истински и бяха негови. Другите неща, екстрите, или добавките, както ги наричаше, не бяха истински и определено не бяха негови. Но не можеше да се отърве от тях. Затова Роджърс предполагаше, че може да ги приеме за истински и за свои.

Трябва да приема, че аз, Пол Роджърс, и онова нещо сме едно.

Белезите бяха избледнели с годините, особено онези, които покриваха пръстите му, но той винаги се отнасяше към тях така, сякаш ги бе получил току-що.

Проснат на онова легло, увит целият в окървавени бинтове, се почувствах… различен.

Старото му аз, истинското му аз, бе изчезнало завинаги.

Роджърс потри пръстена си. Беше платинен, подарък от човек, който някога бе играл много специална роля в живота му. От вътрешната страна на пръстена бе гравиран надпис. Роджърс не го погледна. Нямаше нужда. Думите се бяха запечатали дълбоко в съзнанието му.

За всеобщото благо.

Навремето бе вярвал в тези думи повече, отколкото на каквото и да било друго в живота си. Но не и сега.

Вечеря, навел лице над чинията. Беше гладен, но можеше да издържи без храна удивително дълго. Можеше да оцелее и без вода много време след като някой обикновен човек умреше от жажда. Същото се отнасяше и до съня. Ако човек не спеше две седмици, започваше да халюцинира и не след дълго умираше.

Ключът към издръжливостта бе психологически. Всичко зависеше от умението да се намали вътрешното горене. Както правеха животните, които изпадаха в зимен сън и жизнените им процеси се забавяха. Хората можеха да научат много от животните по въпросите за оцеляването, защото животните се справяха с тази задача далеч по-добре от хората.

Аз вече не съм човек. Аз съм проклето диво животно. Може би най-опасното от всички, защото имам човешки мозък.

Роджърс изяде вечерята си, облегна се назад и разтри онова място на главата си. Отпи глътка кафе и лицето му се разкриви в противна гримаса. Болката дойде и си отиде без предупреждение. Последва мъчителна въздишка. Това бе единствената болка, която не можеше да игнорира. Раната на ръката му изобщо не го притесняваше. Дори не бе почувствал как острието прониква в плътта му.

Болката в главата му обаче бе нещо различно. Нещо специално. Така и не му бяха обяснили какво точно представлява тя. В края на краищата ставаше въпрос за неговия мозък. За най-важния орган в тялото му.

Плати сметката и се върна в колата. Потегли към друг квартал на градчето, паркира и се приготви да прекара нощта в нея.

Часовете минаваха един след друг, тъмнината ставаше все по-плътна. Роджърс лежеше на седалката, вперил поглед в тавана на колата.

Едва през последната година в затвора успя да установи контакт с определени части от своя мозък. Затова бе събрал нужната смелост и решителност, бе се изправил пред комисията по предсрочно освобождаване и бе казал онова, което членовете й очакваха да чуят от него. Разкаяние. Поуките, които бе извлякъл от своите грешки. Желанието да води порядъчен и ползотворен живот. Тогава бе искрен… макар и не напълно. Наистина се бе поучил от грешките си. И наистина искаше да има полза от излизането му на свобода. Затова дори бе пролял няколко сълзи.

Но не изпитваше разкаяние — не бе в състояние да изпита подобно чувство.

В момента Роджърс имаше само една цел. И тя се намираше, както се надяваше той, на осемстотин километра от тук.

Връщаше се в началото, за да стигне до края.

Ами останалите части от главата му? Онова място, до което нямаше достъп до неотдавна? Замисли се.

Видя се като млад мъж, нямаше още двайсет. Добродушен. Доверчив. Това му беше грешката. Прекалената доверчивост.

Познатата история на чужденец в чужда страна. Без приятели, без съюзници, без никой, когото да помоли за помощ. Бе пристигнал тук в търсене на по-добър живот, както бяха направили милиони хора преди него.

Но не бе открил по-добър живот. Бе открил, че в тялото му се е промъкнал друг човек и води неговия живот. Знаеше това и не можеше да го контролира. Не можеше да се промени, да се върне в предишното си състояние. Разбира се, че бе опитвал. През последната година, когато най-после бе успял да пробие онази стена, бе направил и отчаян опит да развърже възела. Да прогони от съзнанието си желанието да причинява болка, да наранява, да осакатява и най-често — да убива.

И все пак бе постигнал известен прогрес. Онази отрепка на строежа бе извадила късмет, че Роджърс преглътна саркастичните думи, вместо да отвърне със смъртоносен удар. Безспорно много малка крачка напред. Но все пак тя му позволи да почувства новата сила, новата власт над самия себе си.

Затова се бе усмихнал.

Мога да се контролирам донякъде. Не непременно да удрям всеки път. Мога просто да отмина.

В затвора, след сблъсъка с хората, опитали се да наложат своята воля над неговата, Роджърс бе настанен в самостоятелна килия. Далеч по-голямо удоволствие от уединението обаче му достави нежеланието на надзирателите да се намесят в бой, в който участва той. В резултат на това никой не посмя да му се опълчи. Никой не събуди чудовището, задрямало под кожата му.

Когато Роджърс затвори очи с намерението да заспи, мислите му се върнаха към онзи младеж, току-що пристигнал в страната с друго име и други цели в живота. Симпатичен младеж. Младеж с бъдеще, както биха го определили някои.

Но този младеж отдавна не съществуваше. Мястото му бе заето от чудовището. И това чудовище трябваше да изпълни още една задача.

6

Пулър седеше на стола и се взираше в баща си, който продължаваше да спи. Полковник Шор и агент Хъл си бяха отишли, но не за дълго. Беше късно вечерта и болницата за ветерани бе потънала в тишина.

В началото, когато баща му постъпи тук, моментите, в които мисълта му се проясняваше, настъпваха доста често. Но не достатъчно често, за да му позволят да живее сам. Спокойно би могъл да подпали дома си или дори да го вдигне във въздуха, като постави консерва в микровълновата или запали газовия котлон, за да стопли кухнята си.

В онези далечни дни Пулър бе играл с баща си една необичайна игра. Бе приел ролята на негов заместник-командир. Явяваше се по служба и изпълняваше командите на баща си. Чувстваше се като последен глупак, но лекарите го уверяваха, че този театър ще улесни прехода на баща му към следващия стадий на болестта.

Сега не бе необходимо да се прави на глупак. Баща му бе стигнал до въпросния следващ стадий. И лекарите твърдяха, че от него няма връщане назад.

Тъжно бъдеще очакваше генерала с три звезди на пагоните, който трябваше да получи четвърта в комплект с Медала на честта. Но политически съображения бяха осуетили получаването на четвъртата звезда и награждаването с най-високото военно отличие.

Въпреки това Джон Пулър-старши си оставаше легенда в армията. Навремето бе капитан на баскетболния отбор на „Уест Пойнт“ Така и не спечелиха шампионата в годините, когато той бе играл, но всеки отбор, срещу който се бяха изправяли, бе напускал терена с усещането, че е загубил битката. Защото за Пулър-старши всеки сблъсък — независимо дали се извършваше на бойното поле или на баскетболното игрище — бе битка. Противниците му разбираха какво означава думата „война“ едва когато се изправеха срещу него.

Бе постъпил в „Уест Пойнт“ след края на Корейската война, изпълнен със съжаление, че тя е завършила прекалено скоро и той не е получил възможност да вземе участие в нея.

Като полеви командир във Виетнам не бе изгубил нито едно сражение. Неговата част, 101-ва въздушнопреносима дивизия, известна като „Крещящите орли“, се състоеше от десет батальона десантна лека пехота, половин дузина артилерийски батальони, подкрепени от три батальона авиация с щурмови и транспортни самолети. Дивизията пристигна във Виетнам през 1967 г. и с бой си проправи път през Централните планини. Сред най-прочутите й сражения бе битката за кота 937, хълм, по-известен като Хамбургер Хил. Пулър-старши се бе озовал на най-горещия участък от фронтовата линия и бе повел полка си през възможно най-трудния терен срещу добре окопан противник. Бе получил две рани, но не бе напуснал бойното поле дори за миг. Докато лекарят го шиеше, той крещеше заповеди по радиостанцията и обясняваше на войниците си как да проведат следващото сражение.

Във Виетнам Пулър-старши бе постигнал всичко, което изискваше от него командването, дори го бе надминал. Превземеше ли вражеска позиция, никога не отстъпваше от нея. Бе убивал и сам едва не бе загинал, при това няколко пъти, включително от собствените си пилоти, чиито бомби бяха паднали в опасна близост до него. Не правеше компромиси за нищо, не очакваше и на него да правят компромиси, а от хората си изискваше винаги да дават всичко от себе си.

Сто и първа дивизия бе напуснала последна Виетнам, след като бе дала в жертва двайсет хиляди убити и ранени. Два пъти повече от загубите на дивизията през Втората световна война. Седемнайсет бойци от 101-ва дивизия бяха наградени с Медала на честта. Мнозина смятаха, че Пулър-старши би трябвало да бъде осемнайсетият, включително всички, служили под негово командване. Но той така и не получи това отличие.

Въпреки това напредваше бързо в кариерата и получаваше чин след чин. Като генерал-майор бе поел командването на цялата 101-ва дивизия. Бе оставил толкова дълбока следа в тази легендарна бойна част, че тя бе издържала изпитанието на времето. Бе получил третата си звезда и пагоните на генерал-лейтенант малко преди шейсетия си рожден ден.

Помнеха го като любимец на войниците. Грижеше се за хората си, но поставяше пред тях същите високи изисквания, каквито поставяше и пред себе си. Същите високи изисквания, каквито поставяше и пред синовете си.

Хората му го обичаха, но и се страхуваха от него. Замислеше ли се, Пулър-младши стигаше до извода, че страхът бе повече от любовта. Може би това се отнасяше не само за мъжете, служили под командването на баща му, но и за него и Боби.

Сега генералът спеше в леглото си в болницата за ветерани. Неговият свят на команди и устави бе изчезнал, сферата му на влияние се бе стопила, а времето му на тази земя бързо намаляваше.

Пулър се замисли върху нещо, което дълбоко го тревожеше. Върху думите на брат си, които бяха прозвучали също толкова невероятно, колкото и онова, което Хъл и Шор му бяха казали.

Възможно ли беше да е забравил какво точно се бе случило в последния ден, когато бе видял майка си? Спомняше си, че тя бе стояла на прозореца. Около главата й бе увита кърпа. После се бе отдръпнала от прозореца.

Сега обаче Боби твърдеше, че тримата са вечеряли заедно. И че майка му е излязла. Че дъщерята на съседите е дошла да ги наглежда. Пулър не си спомняше нищо от това. Спомняше си само, че се събуди на следващата сутрин и майка му я нямаше. Спомняше си появата на Военната полиция. А после и появата на баща си, който нахлу в дома им във Форт Монро и се разкрещя на всеки, който му се изпречи на пътя.

Нима баща му бе излъгал полицаите?

Пулър впери поглед в спящия мъж.

Защо го беше направил? Дали защото наистина бе убил съпругата си? Това бе немислимо!

И все пак Пулър бе работил достатъчно дълго в ОКР, за да разбере, че хората са способни на почти всичко.

Върна се в спомените си към ранните години със своите родители. Вярно, двамата бяха водили спорове, но в рамките на нормалното. Баща му се отнасяше далеч по-строго със синовете си, отколкото със съпругата си. Освен това Жаклин Пулър, която всички наричаха просто Джаки, притежаваше достатъчно твърд характер. Можеше да се каже, че Пулър-старши си бе намерил майстора. Той отсъстваше продължително и върнеше ли се у дома, правеше опити да промени правилата, които Джаки бе определила и наложила с много мисъл и такт. Като командир на хора, които водеше на бойното поле, Пулър-старши очевидно бе решил, че е достатъчно квалифициран да командва всички около себе си. Съпругата му не беше на това мнение и отказваше да отстъпи. Затова двамата бяха водили спорове, бяха изричали гневни думи… Но нима това не се случваше с всички бракове?

Пулър не бе сигурен, тъй като никога не се бе женил. Но бе провеждал множество разследвания, в които бяха замесени семейни двойки. Печалната истина гласеше, че в не едно и две от тези разследвания единият съпруг бе убил другия.

Пулър излезе и отиде при колата си. Седна зад волана и набра един номер.

— Шайрин?

— Пулър! Какво става?

Шайрин Кърк бе бивша служителка на Военния съд, адвокатка, която защитаваше хора в униформа. Неотдавна бе напуснала армията и бе започнала частна практика в северната част на Вирджиния. Носеше й се славата на труден противник, който не жали усилия, за да спечели делото. Точно от такъв човек се нуждаеше Пулър.

— Трябва ми адвокат.

— Ясно. Значи положението не е никак добро.

— Не, става въпрос за баща ми.

— Мислех, че той е в болница с диагноза алцхаймер.

— Всъщност деменция, но да, в болница е.

— Ако е нарушил закона, мисля, че разполагаме с достатъчно основания да пледираме невменяемост.

— Не става въпрос за нещо, което е направил сега, а за една история отпреди трийсет години, когато още беше в армията.

— Добре, какво се е случило?

Пулър й разказа за посещението на Шор и Хъл, както и за писмото, което Линда Демирджиян бе изпратила в ОКР.

— Гадна история. Казваш, че искат да разпитат баща ти?

— Да.

— След като му е поставена диагноза деменция, присъствието на адвокат е задължително. Дори мога да оспоря правото им да го разпитват на базата на здравословното му състояние. Той може да изтърси какво ли не, а ние не искаме сам да утежни положението си.

— Така е.

— Мога да поема случая.

— Чудесно, Шайрин. Могат ли да му повдигнат обвинения, дори да е невменяем?

— Могат да обвинят когото си искат, Пулър. Съдът определя дали обвиняемият е невменяем или не. Дори да не е в състояние да вземе участие в съдебен процес, прокуратурата може да му повдигне обвинение, изчаквайки състоянието му да се подобри… ако това изобщо се случи. Което може да е по-лошо от изправяне пред съда.

— Какво имаш предвид?

— В съда баща ти ще получи възможност да се защити и да бъде оправдан.

Пулър кимна бавно.

— Иначе хората могат да допуснат, че е виновен и просто се измъква от правосъдието, като се оправдава с деменция.

— Именно. Понякога общественото мнение съди несравнимо по-строго от съдебните заседатели. Как се казва агентът от ОКР, който работи по случая?

— Тед Хъл, Дванайсети отряд на Военната полиция.

Пулър чу как Шайрин си записва името.

— Ще се свържа с него и ще му каза, че представлявам баща ти. Трябва ти да подпишеш споразумението между нас, ако той не е в състояние да го направи. По някое време ще трябва да се срещна лично с него.

— Не съм сигурен, че ще има някаква полза.

— Въпреки това трябва да го направя. Не мога да представлявам някого, без да съм се срещнала с него.

— Добре, ще го уредя.

— Ти упълномощен ли си да го представляваш?

— Да. Откакто постъпи в болницата.

— Добре, това улеснява нещата. Ще изискам ОКР да ми предаде материалите от разследването, което са провели тогава. Би трябвало да са говорили с много хора. Аз ще получа показанията им, както и информация за уликите или хипотезите, които са обсъждали.

— Искам екземпляр от всичко.

— Защо?

— А ти как смяташ?

— Не бива да се захващаш с това.

— Да, чувал съм го и преди.

Следващите й думи го изненадаха.

— Преглеждал ли си досието по случая с изчезването на майка ти след постъпването си в ОКР? — попита Шайрин.

— Направих опит, но ми отказаха достъп. Оправдаха се с личната ми връзка със случая.

Пулър излъга току-що. Никога не бе правил опит да получи документите от разследването. Шайрин прекъсна мислите му.

— Какво смята брат ти?

— Подходът му е по-аналитичен от моя.

— Означава ли това, че не изключва категорично вероятността баща ви да е виновен?

Пулър не отговори.

— Трябва да попълниш няколко формуляра, за да мога да продължа — каза тя. — Ще ти ги изпратя на имейла, а ти ще ги подпишеш и ще ми ги върнеш по факса, става ли?

— Няма проблем.

Пулър затвори телефона и влезе в секретна армейска база данни. Въведе името Стан Демирджиян. Откри само един човек, тъй като фамилията не бе сред най-популярните. Демирджиян бе напуснал армията с чин старши сержант. Получаваше военна пенсия. Армията я изпращаше на посочения от него адрес. Стан Демирджиян живееше в околностите на Ричмънд, Вирджиния.

В спомените си Пулър извика образа на плешив мъж с широк гръден кош и грубовати маниери. Но кой сержант нямаше грубовати маниери? Задачата на сержантите беше да превърнат обикновени мъже и жени в машини за убиване, а не да се сприятеляват с тях.

Пулър не бе имал кой знае какви контакти с Демирджиян по времето, когато баща му носеше униформа. Сега като се замислеше, доста по-често бе виждал госпожа Демирджиян, отколкото съпруга й.

Домът на Демирджиян бе на два часа път от мястото, където Пулър се намираше в момента. Дали да не отидеше да поговори с него? Никой не му бе нареждал да не припарва до случая. Можеше да отиде и да поговори със Стан Демирджиян като цивилен, а не като агент на ОКР. Това го поставяше в неизгодно положение, но беше по-добре от нищо. Може би трябваше да отиде, преди някой да му е забранил.

Електронната му поща сигнализира пристигането на формулярите, които очакваха подписа му. Той потегли към офиса на ОКР в Куонтико, принтира формулярите, подписа ги и ги изпрати по факса на Шайрин. Юридическата битка вече можеше да започне.

Пулър се върна у дома, нахвърля най-необходимите неща в един сак, въоръжи се с двата си пистолета М11, взе чантата, в която имаше всичко най-необходимо за обработването на местопрестъпление, напълни купичките на котката си с храна и вода и подкара към магистралата.

Когато работеше по някой случай, Пулър винаги си съставяше план как да подходи към един или друг проблем. Този път нямаше представа какво, по дяволите, да прави.

Ами ако баща му беше виновен? Поклати глава.

Не мога да си го представя. И никога няма да мога.

Но Пулър знаеше, че ще приеме истината, каквато и да е тя.

7

Пол Роджърс се бе събудил рано и бе прекосил границата на Западна Вирджиния. После бе спрял, за да обядва в крайпътен ресторант. На паркинга имаше няколко големи автобуса и когато Роджърс влезе вътре, видя, че е пълно с възрастни хора, тръгнали на екскурзия или на поклонение.

Поклонение. Роджърс също бе тръгнал на нещо подобно.

Седна на една маса в дъното на ресторанта. Времето се бе прояснило, но той бе чул по радиото, че приближава студен фронт, който още същата вечер ще донесе проливни дъждове и силни ветрове. Погледна картата и прецени, че ще стигне целта си следобед, но дали в ранния или в късния следобед, зависеше от това колко скоро ще се върне на магистралата и колко натоварено ще е движението.

Поръча си закуска, макар да бе обед, наряза наденичките си на четири еднакво големи парчета и ги оваля в гъста царевична каша. Съзнанието му също раздели плана му на четири части и ги подреди според приоритета им с военна прецизност. В този момент военното обучение можеше да му помогне както никога досега.

Роджърс потри главата си. Това се бе превърнало в толкова силен навик, че понякога дори не го забелязваше. Огледа отново просторния салон. Много мъже носеха кепета от Втората световна, върху които бяха избродирани номерата на армейските полкове, в които бяха служили някога. Неколцина ги бяха закичили със значки на конкретните видове войски. Всичките бяха много възрастни, най-младите бяха на осемдесет и няколко. Почти всички седяха в инвалидни столове или използваха бастуни. Бяха побелели и прегърбени, но лицата им грееха жизнерадостно, изпълнени с гордост. Бяха се сражавали в името на доброто и бяха оцелели, бяха се завърнали при своите семейства и приятели и сега се наслаждаваха на автобусната си екскурзия и на вкусната храна в ресторанта.

Аз също се сражавах в името на доброто. Но останах с празни ръце.

Сега обаче Роджърс имаше възможност да оправи всичко. И възнамеряваше да се възползва от нея.

Излезе от ресторанта и потегли по магистралата право към връхлитащата буря. Трябваше да се отбие да купи нещо, и то на по-специално място. За щастие, мина покрай билборд, който съдържаше отговора. Вярно, щеше да се забави, но това не беше проблем. Разполагаше с достатъчно време.

Пренощува в колата на един паркинг пред магазин на „Уолмарт“, който не работеше заради бурята. Положението явно е зле, помисли си Роджърс, щом и „Уолмарт“ затваря. Беше хладно, валеше дъжд и през десния прозорец на шевролета се процеждаше вода. Той наблюдава капките в продължение на няколко минути, след което заспа.

На следващата сутрин потегли и откри заведение, където да закуси. По обед се насочи към оръжейното изложение, за което бе узнал от билборда.

В някои щати оръжейните изложения предоставяха вратичка в закона. При това широко отворена. Частните лица, влезли в ролята на продавачи, не бяха задължени да проверяват своите клиенти. Само лицензираните търговци проверяваха купувачите. Въпреки усилията на някои политици да затворят тази вратичка дори част от лицензираните продавачи не спазваха правилата. Което идеално устройваше Роджърс. Вероятно можеше да си купи оръжие по интернет, без никой да си направи труда да провери самоличността му. Но той нямаше компютър, имейл, кредитна карта или адрес, на който да получи доставката.

Влезе в огромната тента на изложението и видя десетки търговци зад малки тесни щандове. Мястото гъмжеше от народ и Роджърс прекара следващия един час в обикаляне и оглеждане. Мнозинството хора бяха лишени от наблюдателност и прекалено погълнати от себе си. Затова пропускаха важни неща.

Той забеляза, че повечето продавачи тук са лицензирани търговци. Купувачите представяха документи за самоличност и попълваха формуляри, които търговците проверяваха в базата данни на Националния информационен център към ФБР. Процесът отнемаше десетина минути. Имаше и няколко частни лица, но те продаваха предимно пушки, знамена на Конфедерацията и домашни бисквити. Някои от тях дори нямаха щандове и просто се разхождаха по пътеките с картонени табели, върху които бяха написали какво предлагат.

Когато пространството пред възпълен продавач на четирийсетина години се освободи от клиенти, Роджърс пристъпи към него и се загледа в един пистолет с оригинална опаковка. Продавачът беше с камуфлажна риза, джинси и ботуши.

— Хубав е, нали? — заговори го той.

Роджърс продължи да оглежда пистолета и каза:

— М11. Предназначен само за армията.

Продавачът се усмихна и протегна ръка.

— Аз съм Майк Донахю. Явно сте носили униформа, щом разпознавате този модел.

Роджърс пое ръката на мъжа, като внимаваше да не я стисне прекалено силно. Донахю извади пистолета и му го подаде.

— Колекционерско оръжие. Това обяснява цената.

— Защо да е колекционерско?

— Преди време ВВС поръчали голямо количество М11, но в крайна сметка взели с петдесет бройки по-малко. Съгласно сключения договор „Зиг-Зауер“ нямали право да продават този модел на цивилни, както сам отбелязахте. „Зиг-Зауер“ обаче продавали по хиляда долара парчето, така че защо да се отказват от петдесет бона? Трябвало да измислят нещо. И на някой в компанията му хрумнала гениалната идея да добави още една буква към обозначението. Така, формално погледнато, той вече нямало да бъде М11, нали? И тъй като буквата А вече била заета, защото имало такава разновидност, решили да добавят следващата буква. Така се появил М11-Б — обясни мъжът, подаде пистолета на Роджърс и посочи надписа. — От „Зиг“ гравирали повторно пистолетите. Виждате буквата Б тук, нали? И ето на, цивилните вече можели да притежават М11. Наръчникът също е военен. Цялото съдържание на кутията е оригинално. Има дори предупреждение за възможно радиационно замърсяване в резултат на изтичане на тритий от мерника, но подобни мерници се използват само в армията и флота, не и във ВВС. Затова няма как да пострадате от радиация.

Донахю се засмя и потупа Роджърс по рамото. Роджърс потисна почти неустоимото си желание да размаже физиономията му.

Донахю продължи:

— Моделът е разработен на базата на оригиналния П 228 на „Зиг“, което означава, че работи само с тринайсет зарядни пълнители. В комплекта влизат три. Не можеш да сложиш пълнител с петнайсет патрона.

Роджърс взе пистолета, прицели се, провери баланса, плъзна пръсти по ръкохватката, дръпна затвора, за да провери пружината.

— Нещо против да го разглобя?

— Давай. Нямам какво да крия. Само действай по-внимателно — каза свойски Донахю и отново потупа Роджърс по рамото. — По дяволите, човече! Обзалагам се, че си по-стар от мен, но като те гледам, целият си мускули и жили. — Донахю плесна внушителния си корем. — А я ме виж! Само тлъстини — засмя се той отново.

Роджърс разглоби ловко пистолета, след което го сглоби.

— Цената е само четири бона — продължи Донахю. — Страхотна далавера. На пазара има само петдесет от тези красавци. Помисли върху това.

— Мога да го имам само ако го открадна — отвърна Роджърс. — Защото нямам четири бона.

— Имам и по-евтини модели.

Роджърс огледа някои от тях, след което се отдръпна, тъй като се появиха нови потенциални купувачи, които наобиколиха щанда. Отстъпи на пет-шест метра, без да изпуска от поглед Донахю. Виждаше как от време на време той изчезва през един отвор в тентата и се връща с още стока.

Роджърс се насочи към друг щанд, където си купи нож „Ка-бар“. За подобна покупка не се изискваше никаква проверка, макар и това да бе смъртоносно оръжие. Прокара пръста си по леко назъбеното острие и остана доволен. Прибра ножа в кожения му калъф и го окачи на колана си. Купи си и евтино пластмасово фенерче.

Няколко минути по-късно Роджърс излезе навън да провери откъде Донахю се зарежда със стока. Вдигна ципа на якето си, за да се предпази от студения вятър. Видя голям пикап „Додж Рам“, за който бе закачено ремарке. Пикапът бе заключен, а вратата на ремаркето — затворена с резе и катинар. Докато Роджърс наблюдаваше от разстояние, Донахю излезе, отключи ремаркето, извади няколко кутии, заключи го и се върна в тентата. Роджърс продължи обиколката си, доволен, че е открил колата на Донахю.

В каросерията на друг пикап, паркиран до този на Донахю, Роджърс откри няколко кашона и стари ръждясали инструменти. Напълно безполезни. Онова, от което имаше нужда, се намираше под тентата. Върна се в колата си, паркира я от другата страна на тентата и зачака.

Започна да се стъмва. Температурата продължи да спада. Ала времето и студът нямаха никакво значение за Роджърс. Стомахът му изкъркори, но той потри главата си, съсредоточи се и чувството на глад изчезна.

Хората влизаха и излизаха от тентата още няколко часа, докато най-сетне човешкият поток секна. След което и паркингът се изпразни. Накрая търговците започнаха да раздигат щандовете си и да прибират непродадената стока.

Роджърс проследи с поглед Донахю, който излезе, понесъл няколко кутии. В една от тях, която имаше специфична форма, се намираше М11-Б. Роджърс не бе изненадан, че никой не го е купил. Повечето посетители, които бе видял вътре, бяха съвсем обикновени хора. Съмняваше се, че някой от тях ще извади четири бона за лъскав колекционерски пистолет.

Потри рамото си на мястото, където Донахю го бе потупал два пъти. Не обичаше да го докосват. Намираше го за обидно.

Донахю прибра стоката и потегли. Роджърс го последва до един „Макдоналдс“, където той си купи храна. Номерата на пикапа му бяха от Пенсилвания. Вероятно се прибираше у дома.

После Донахю направи нещо, с което улесни задачата на Роджърс. Вместо да изяде бургерите си на паркинга на „Макдоналдс“, той продължи по шосето. Около два километра по-нататък свърна по черен път, който водеше към изоставено място за пикник. Роджърс изключи фаровете и бавно го последва, но спря преди последния завой. Възнамеряваше да измине разстоянието до пикапа пеша.

Донахю също изключи фаровете си и явно бе отворил прозорец, защото се чуваше музика. Роджърс се приближи, като се движеше точно по средата, за да не може Донахю да го види в страничните огледала. Стигна до вратата на ремаркето. Катинарът изглеждаше солиден, с ключ вместо с цифров комбинатор. Халките, през които минаваше, бяха от неръждаема стомана. Инженерите обаче не бяха отчели силата на Роджърс. Той хвана катинара, дръпна го бавно и измъкна всички винтове от дървото. Надзърна предпазливо в ремаркето и освети вътрешността му с фенерчето. Видя кутията, взе я с една ръка и се изправи.

— Какво си мислиш, че правиш?

Роджърс замръзна. Миг по-късно чу изщракването на предпазител зад гърба си. С периферното си зрение видя, че Донахю стои встрани от ремаркето с пистолет в ръка и хартиена салфетка, затъкната в панталона му.

— Остави това, което си взел, задник.

Роджърс остави кутията. Без Донахю да забележи, измъкна ножа от калъфа.

— Добре, сега вече мога да надупча задника ти, без да се притеснявам, че ще изпуснеш кутията и ще повредиш пистолета, глупако!

Роджърс се завъртя на пета, замахна с ръка и заби ножа в гърдите на едрия мъж. Острието го прикова към дървената стена на ремаркето и той заприлича на нощна пеперуда, забодена върху коркова дъска. Нададе продължителен писък и умря.

Писъците обаче продължиха. Роджърс се обърка за момент; не разбираше как е възможно мъртвец да издава такива звуци. После вдигна очи от тялото и видя малко момче, което се бе надвесило през отворената дясна врата на пикапа с бургер в ръка и кетчуп по устата. Явно момчето бе спало на предната седалка, докато той бе оглеждал ремаркето.

Мозъкът на Роджърс сякаш се разтресе в черепа му. Бе отчел всяка възможност, но не и тази. Нямаше избор. Хвърли се напред, сграбчи ръката на момчето и го издърпа от пикапа. То изпусна бургера и продължи да пищи, докато Роджърс не покри лицето му с длан. Хлапето се замята, но тъй като дробовете и мозъкът му бяха лишени от кислород, съпротивата му бързо отслабна.

Роджърс започна да брои наум, вперил поглед в мъртвия Донахю, който най-вероятно бе баща на момчето.

Осем… девет… десет.

Веднага щом то се отпусна в ръцете му, Роджърс вдигна длан от лицето му. Провери пулса му. Всичко беше наред. Вярно, пулсът му бе слаб, но дробовете му работеха, малките му гърди се повдигаха и спускаха. Роджърс го огледа. Имаше руса коса и кльощави крайници. Вратът му бе осеян с лунички.

Последва нова бурна реакция от страна на мозъка на Роджърс. Какво правеше? Не биваше никога да оставя свидетел. Не биваше никога да оставя жив човек след себе си. Трябваше да го довърши. Щеше да му отнеме само няколко секунди.

Вместо това той положи момчето на предната седалка на пикапа и затвори вратата. Извади ножа си от мъртвеца и безжизненото тяло се свлече в прахта. Роджърс избърса острието в тревата и прибра ножа в калъфа. Взе кутията с пистолета и хукна към колата си, качи се и потегли. Излезе на главния път и натисна педала на газта.

Докато се носеше по шосето, прокара длан по кутията, в която лежеше неговият М11-Б. Пистолет за колекционери. Преди повече от трийсет години срещу главата на Роджърс бяха насочили револвер в продължение на пет минути. М11 обаче не беше револвер, а полуавтоматичен пистолет.

Роджърс не бе отнел револвера от младата жена, която бе убил в онази уличка. За разлика от револвера, който можеше да стреля само когато барабанът, или по-точно гнездото с куршума в него, се изравни с ударника, полуавтоматичният пистолет можеше да стреля дори когато в пълнителя за тринайсет патрона останеше само един.

Беше се отдалечил на осемдесет километра от мястото и още не можеше да си обясни защо не бе убил детето. Нещо в главата му го бе спряло. А до този момент си въобразяваше, че знае всичко за онова, което се случва в нея. Очевидно бе сгрешил.

Докато пътуваше на изток с плячката си, Пол Роджърс се питаше за какво ли още е сгрешил.

8

Пулър прекоси Ричмънд, където Линда Демирджиян прекарваше последните си дни в хоспис, и продължи на югоизток. Шофираше служебния си автомобил — черен шевролет малибу, собственост на американската армия, — който много харесваше, защото нямаше излишни екстри, само двигател, четири колела и кормило, което да върти. Подкара с висока скорост по междущатската магистрала 64 и пристигна в Хемптън навреме, за да се настани в мотел и да дремне няколко часа.

Събуди се с първите лъчи на утринното слънце. Грабна чаша кафе и геврек от салона за закуска, скочи в шевролета си и потегли към Форт Монро.

Военната база бе разформирована през 2011 г. Част от нея бе обявена за национален паметник от президента Обама. Мястото носеше името на петия президент на Съединените щати, Джеймс Монро. По ирония на съдбата фортът бе останал в ръцете на Севера по време на цялата Гражданска война и бе послужил като плацдарм за успешните атаки на генерал Грант срещу Питърсбърг и Ричмънд, столицата на Конфедерацията. Именно тези операции на генерал Грант бяха сложили край на войната. Бившият пълководец на Юга генерал Робърт Лий бил разквартируван тук по времето, когато все още служил в армията на САЩ. След края на войната във форта бил затворен президентът на Конфедерацията Джеферсън Дейвис. През 50-те години на XX в. тук бил създаден мемориален парк, носещ неговото име.

Много рядко бивш затворник бива удостоен с честта на името му да бъде кръстен парк, помисли си Пулър.

Самият форт, разположен в южния край на полуостров Вирджиния, бе контролирал плавателния канал между Хемптън Роудс и залива Чесапийк още от началото на XVII в. Седмоъгълната постройка бе най-голямото каменно укрепление, издигано някога в Съединените щати. Официално то бе кръстено Форт Монро едва през 1819 г. Задачата му по онова време била да попречи на евентуален противник да дебаркира, да се насочи по крайбрежието към Вашингтон и да опожари града, както британците през 1812 г.

От другата страна на канала имаше още едно укрепление — Форт Уул. Кръстосаният огън на двата форта установявал пълен контрол върху корабоплаването. Корабите, които се опитвали да се промъкнат през канала, не можели да плават от далечната му страна с надеждата да избегнат обстрела от бреговата артилерия.

Всичко това вече нямаше значение. Форт Монро не бе изстрелял нито един снаряд през последните двеста години и никога не бе падал във вражески ръце. И никога нямаше да падне, освен ако не се случеше почти невъзможното и не се появеше нов враг.

Или ако в Америка не започне нова гражданска война.

Предвид сегашната политическа ситуация този вариант се струваше на Пулър много по-вероятен в сравнение например със севернокорейски десант по бреговете на Вирджиния.

След затварянето на военната база щатът бе получил обратно голяма част от земите, използвани от военните. Повечето жилища бяха продадени или отдадени под наем, докато сделките за търговски площи се сключваха много по-трудно.

Пулър подкара по крайбрежния път, който водеше към главния вход на форта. Мина покрай кораби със странни имена като „Саси Сара“, които ръждясваха във водата. Откри място за паркиране близо до внушителния хотел „Чеймбърлин“, превърнат в комплекс за възрастни хора, и продължи пеша. Извади от сака си фотоапарат, който използваше за заснемане на местопрестъпления, и го окачи на врата си.

Слънцето бе изгряло и соленият въздух изпълваше ноздрите му. Подмина къщите покрай брега. Най-голямата от тях навремето бе за генерала с четири звезди на пагона. В по-малките около нея бяха настанени генералите е две и три звезди.

Улицата бе потънала в тишина. От двете й страни се издигаха дървета, а просторните двуетажни тухлени постройки имаха веранди, които минаваха по цялата дължина на фасадите им.

Пулър откри адреса, който търсеше. Къщата се намираше точно на ъгъла. Имаше голям заден двор, а тревата бе грижливо окосена. Изглеждаше добре поддържана, но в нея сякаш не живееше никой. Пулър я заобиколи и влезе в задния двор. Застана по средата му и се върна назад в спомените си.

Беше тук и си играеше. С бейзболна топка и ръкавица. Брат му бе някъде другаде. Вероятно четеше книга в библиотеката. Баща му отсъстваше, както обикновено. Затова Пулър си играеше сам. Той прекарваше доста време сам. Брат му се бе оказал твърде развит за годините си в интелектуално отношение. Предпочиташе да чете и да мисли, вместо да хвърля топка.

Пулър се обърна и погледна прозореца в средата на задната фасада. Там се намираше банята на родителите му. Там бе видял лицето на майка си. Спомни си как тя му се усмихна. С кърпа, увита около главата й, и доволно изражение на лицето. Наистина ли изпитваше задоволство?

Къде бе отишла онази вечер, когато бе смятала, че съпругът й няма да се прибере? Отговорът го прониза като удар с нож. При друг мъж?

Засне с фотоапарата всичко, което виждаше. Тъкмо приключи, когато някой извика:

— Ей?

Пулър се обърна и видя някакъв човек в далечния ъгъл на двора. Ядоса се на себе си, че му е позволил да се приближи толкова, без да го усети.

Мъжът бе висок около метър и седемдесет и пет. Наближаваше осемдесетте, изглеждаше леко наедрял, но в прилична форма. Косата му бе побеляла и започваше да оредява на темето, но мустаците му бяха прошарени. Бе облечен с бежов панталон и зелено армейско яке.

Пулър пристъпи към него и едва тогава го позна.

— Господин Демирджиян?

Стан Демирджиян направи крачка напред, но изражението му не подсказваше, че го е познал. Миг по-късно възкликна:

— Боже мой! Да не си някое от момчетата на Пулър?

— Джон.

Двамата се ръкуваха.

— Приличаш на баща си — каза Демирджиян. — Но си още по-висок.

— А вие изглеждате все така готов за битка.

Възрастният мъж се засмя.

— Да бе, да. — После се сепна и доби сериозно изражение. — Предполагам, че са ти казали.

— Затова съм тук.

— Разбирам. Отбих се тази сутрин, за да огледам стария квартал. Никога не съм предполагал, че ще затворят Форт Монро. Не и предвид историята му и всичко останало. Капитан Джон Смит, прочутият изследовател, основал първата английска колония в Новия свят, е хвърлил котва тук. Пак тук са пристигнали първите роби, които холандците разменили за провизии, от които се нуждаели.

— Но дори Министерството на отбраната е принудено да върви в крак с времето и да пести пари — изтъкна Пулър.

— Да. Живеехме тук в служебна квартира. Мина цяла година, преди да я получим.

— Така беше.

Демирджиян продължи със замечтано изражение, сякаш се бе върнал далече в миналото.

— В Монро живееха само най-важните клечки. Генералите с по една и две звезди на пагоните дори нямаха адютанти, както в другите военни бази. Вървяха сами по улиците. Тук служеха стотина полковници, докато на други места нямаше и една дузина.

— Да, Форт Монро беше много специален в това отношение.

— Но баща ти нямаше нужда от адютант. Оправяше се сам.

Двамата мъже се взираха неловко един в друг.

— Виж какво — каза Демирджиян, — искам от самото начало да знаеш, че не съм съгласен с Линда. Тя обаче настояваше. А в момента е…

— Знам за здравословното й състояние и много съжалявам. Пазя само хубави спомени от нея. Беше мила и добра.

— Много любезно от твоя страна, Джон. Линда беше страхотна съпруга, майка, баба. Но това я измъчваше.

— Кога започна да говори за майка ми и баща ми?

— Преди около три месеца. Ей така, изневиделица. Тъкмо я бяхме настанили в хоспис. Трябва да разбереш, Джон… — Демирджиян замълча, после каза: — Чух, че и ти си в армията.

— Старши военен следовател, Седемстотин и първи отряд на Военната полиция в Куонтико.

— Елитно поделение — отбеляза Демирджиян. — Подборът е много стриктен.

— Да, сър.

Старецът махна с ръка.

— Никога не са ме наричали така дори когато носех униформа, защото не бях офицер. Не заслужавам подобно обръщение и сега, като пенсионер.

— Бяхте страхотен старши сержант. Баща ми често го повтаряше. А както много добре знаете, на него трудно можеше да му се угоди.

Демирджиян се огледа.

— Помня, когато идвахте на барбекю в задния двор. Двамата с брат ти тичахте и си играехте на войници. Беше в кръвта ви.

— А вие бяхте добър приятел на татко. И на нас.

— Бих минал през огън заради баща ти, Джон. По дяволите, аз наистина минах през огън заради него. През картечен огън, през артилерийски огън, дори през напалм, хвърлен от собствените ни пилоти. Във Виетнам подобни неща се случваха по пет пъти на ден. И всеки път баща ти беше до мен. Вече беше подполковник. Не се налагаше да се сражава рамо до рамо с войниците. — Стан Демирджиян потри брадичката си и продължи: — Когато стана генерал-майор, го назначиха за командир на Сто и първа дивизия. По мое скромно мнение беше най-добрият командир, който „Орлите“ са имали някога. После му дадоха още една звезда и му повериха цял корпус.

— Страхотна кариера — съгласи се Пулър.

Чувстваше се малко неловко, тъй като нямаше представа къде ще го отведе това пътуване из миналото на баща му.

Демирджиян заби поглед във върховете на обувките си и остана така няколко секунди. После призна:

— Нямам представа как й влезе тая муха в главата. Преди около месец ми каза, че иска да съобщи на властите. Едва не получих инфаркт, като ми призна какво е намислила. Умолявах я да се откаже. След трийсет години? Кой ще помни каквото и да било? Ами баща ти и състоянието, в което се намира? Не може да каже нито една дума в своя защита.

— Откъде знаете?

Демирджиян зарея поглед над главата на Пулър и изражението му се промени.

— Отидох му на свиждане преди години. Не беше същият човек, но си ме спомни. Спомни си част от доброто старо време.

— Да, тогава още имаше моменти на просветление. Вече не.

Демирджиян поклати глава.

— Аз съм корав човек, но напуснах болницата просълзен. Да видя баща ти в това състояние…

Пулър не каза нищо. Остави стареца да изтрие навлажнените си очи и да продължи.

— Линда обаче не мирясваше. Не направех ли каквото искаше, щеше да намери някой друг. Дори ми го каза. Реших, че по-добре да съм аз… аз да забия ножа в гърба му, така да се каже. — Вдигна глава и погледна Пулър. — Показаха ли ти писмото?

— Да.

— Е, смекчих тона му, и то доста. Не се съмнявам, че въпреки това пак си останал шокиран от съдържанието му, но нейните думи, трябва да призная, бяха доста по-остри от моите. Имах чувството, че я предавам по този начин.

— Всички се чувстваме неудобно в подобна ситуация, господин Демирджиян. Това се отнася с най-голяма сила за вас. Не бих искал да бъда на ваше място.

— Не бива да вярваш дори за секунда, че споделям мнението на Линда, защото това не е така. Но тя е на смъртно легло, Джон, и това беше много важно за нея. Не съм имал намерение да търся скелети в гардероба на баща ти. Той е последният човек на Земята, на когото бих искал да навредя. Но както ти казах, ако не го бях направил, Линда щеше да намери друг.

— Разбирам — кимна Пулър и обмисли внимателно следващите си думи. — Смятате ли, че мога да поговоря с нея?

— Очаквах да ми зададеш този въпрос.

— Не искам, ако това ще я разстрои. Казвам го съвсем искрено…

— Не мисля, че нещо може да я разстрои. Тя е силна жена. Аз воювах, но тя отгледа седем деца със скромна сержантска заплата, и то съвсем сама, защото аз все отсъствах. Местихме се четиринайсет пъти, преди децата да пораснат. Чудя се кой от нас има по-силен характер.

— Значи мога да говоря с нея?

— Мен ако питаш, тя започна всичко това. И трябва да стигнем до дъното на тази история. Става въпрос за баща ти все пак. Ти също имаш някакви права…

— Благодаря.

— Ще уредя въпроса. Можеш да минеш по-късно. Напоследък тя спи до късно. Остави ми телефона си и ще ти позвъня.

Докато двамата вървяха към колите си, Демирджиян каза:

— Ще поздравиш ли баща си от мен, когато го видиш следващия път?

— Непременно.

— Той не знае за това, нали?

— Не. Не съм сигурен дали изобщо ще е в състояние да разбере какво става.

— Може би така е по-добре.

— Може би — съгласи се Пулър.

— Не се съмнявам, че разследването ще оправдае баща ти напълно.

Пулър се качи в колата си с мисълта, че не изпитва същата увереност като стария войник.

9

Пулър се обади на брат си веднага след като се върна в мотелската си стая. Робърт вдигна на второто позвъняване.

— Моля те, не ми казвай, че разследваш случая — бяха първите думи на брат му.

— Добро утро и на теб, братле.

— Тук е следобед. Ти къде си?

— Във Вирджиния.

— Ясно… Къде по-точно във Вирджиния? Може би във Форт Монро?

— Да не би да ме следиш с шпионски спътник?

— Не, но имам един на разположение. Мога да проследя и чипа в мобилния ти телефон. А ти можеш да ми спестиш усилията и да ми кажеш сам.

— Току-що говорих със Стан Демирджиян.

— О, предполагам, че си го срещнал съвсем случайно — каза саркастично Робърт.

— Това е самата истина. Дойдох да огледам стария ни квартал и се натъкнах на него.

— Шегуваш се!

— По-късно ще разговарям с жена му. Тя е в хоспис.

— И какво точно очакваш да спечелиш с това?

— Да получа някои отговори евентуално.

— Шефът ти в ОКР няма да те потупа по рамото, като разбере, че си пъхаш носа в тази история.

— Никой не ми е заповядал да стоя настрана от нея. Освен това не съм тук в качеството си на следовател. В края на краищата става въпрос за баща ми, нормално е да проявя интерес.

— Знаеш, че в армията не разсъждават по този начин.

— Въпреки това ще говоря с Линда.

— И тя ще ти каже, че е убедена, че татко е убил мама. Защо си правиш труда?

— Искам да го чуя от нея, Боби. Писмото представя силно редактирана версия на думите й. Така поне ми каза Стан.

— Значи възнамеряваш да разпитваш жена на смъртно легло за събития отпреди трийсет години?

— Просто ще я изслушам. В крайна сметка тя започна всичко това.

— А после какво?

— Не знам. Още не съм си съставил план.

— Армията ще ти го състави. На военния съд.

— Не съм нарушил никакви заповеди просто защото не съм получил такива. Освен това съм в отпуск и мога да правя каквото си искам.

— След като си военен, не можеш да правиш каквото си искаш. Много добре го знаеш!

— Благодаря за лекцията — отвърна рязко Пулър.

— Джон, само те предупреждавам да внимаваш…

— Стига толкова — прекъсна го Пулър. — Вярваш ли, че татко я е убил?

— Как очакваш да отговоря на подобен въпрос? Нямам представа!

— Мисля, че го подозираш.

— А ти какво смяташ?

— Мисля, че родителите ни се обичаха и татко никога не би вдигнал ръка срещу нея.

Робърт не отговори веднага. Всъщност мълчанието му се проточи прекалено дълго и Пулър реши, че връзката се е разпаднала.

— Боби? Чу ли какво…

— Да, Джон, чух.

— И?

— С времето паметта започва да действа избирателно и да определя кои спомени да запазим и кои не. Поне при повечето хора. Аз обаче, за добро или зло, помня почти всичко.

— Какво означава това? — попита рязко Пулър.

— Мисля, че ти го казах съвсем ясно. Трябва да приключвам, Джон. Един генерал ме чака. Постарай се да не съсипеш кариерата си, става ли?

Връзката прекъсна.

Пулър впери поглед в телефона. Избирателна памет? Какво, по дяволите, означава това?

* * *

Час по-късно позвъни Стан Демирджиян. Три часа след това Пулър крачеше по коридора на хосписа, в който бе дошла да умре Линда Демирджиян. Съпровождаше го медицинска сестра.

Съпругът й беше предпочел да не присъства на тази среща.

Пулър го разбираше. Старият сержант сигурно би избрал да превземе отново Хамбургер Хил, вместо да чуе как жена му ще обвини в убийство бащата на Пулър.

Сестрата отвори вратата и покани Пулър да влезе, преди да го остави насаме с Линда Демирджиян. Пулър погледна към леглото. Видя стойка за интравенозно вливане, монитор и кабели, които го свързваха с изнемощялата жена на леглото. Изминалите три десетилетия и тежката борба с рака я бяха променили до неузнаваемост.

Пулър огледа малката стая. Приличаше на тази, в която лежеше баща му. Зачуди се кое ли е по-лошо: да знаеш, че умираш, или да нямаш представа какво се случва с теб?

Той придърпа един стол и седна до леглото.

— Госпожо Демирджиян?

Жената помръдна леко, обърна глава към него и отвори очи.

— Кой сте вие? — промълви тя с дрезгав глас.

— Джон Пулър. Младши.

Тя отвори очи по-широко, но само за миг, след което примижа, сякаш осветлението в стаята бе прекалено силно, прекалено болезнено.

— Последния път, когато те видях, беше малко момче.

— Да, госпожо.

Пулър погледна прозрачните торбички, окачени на Стойката, и проследи течността, която капеше от тях и се вливаше в ръката на Линда Демирджиян. Оттам лекарствата попадаха в кръвта й. Не се съмняваше, че едно от тях е морфин.

— Дошъл си… заради… писмото.

— Да, госпожо.

— Много обичах Джаки. Уважавах я повече от всеки друг човек, когото познавах.

Като повечето жени с това име Жаклин Пулър бе известна сред приятелите и познатите си просто като Джаки. Освен това дори физически приличаше на Жаклин Кенеди.

— Знам, че и тя ви харесваше.

— Аз… аз съм сигурна, че не си останал очарован от постъпката ми…

Думите излизаха бавно от устата й. Пулър предположи, че това е резултат от всички лекарства, които вземаше.

— Бих искал да науча повече.

— Прочете ли го?

— Да.

— Какво те интересува?

— В писмото казвате, че родителите ми често са се карали.

— Така е.

— Но аз не си спомням подобно нещо.

— А спомняш ли си, че понякога майка ти ви оставяше с брат ти у нас?

— Да.

— Правеше го, за да… за да не ставате свидетели на скандалите им.

— Откъде знаете?

— Тя ми го е казвала.

— Но откъде е знаела предварително, че ще се скарат?

— Защото баща ти се прибираше след поредната мисия. Тогава винаги се караха.

Пулър се облегна на стола си.

— И за какво се караха?

— Най-вече защото той се опитваше да контролира всеки аспект от живота й.

Колкото повече говореше Линда Демирджиян, толкова по-силен ставаше гласът й. Тя дори се изправи леко на възглавницата си. Извърна глава настрани и погледна Пулър.

— Знам, че не ти е приятно да слушаш подобни неща. Мога да си представя как си боготворял баща си.

— Баща ми не беше безгрешен. Можеше да бъде доста рязък и дори груб понякога.

— Да. С Джаки беше груб.

— Никога не е посягал на майка ми — повиши тон Пулър, но мигом изпита разкаяние. Жената се намираше на смъртно легло. — Съжалявам.

— Недей. Баща ти имаше труден характер, Джон. Беше свикнал да командва мъже при възможно най-тежките обстоятелства, на бойното поле. Беше свикнал да изпълняват всичко, което им каже. В брака нещата не стоят така. Особено с жена като майка ти. В някои отношения тя имаше по-силен характер дори от баща ти.

— Но защо смятате, че той я е убил?

— Защото Джаки се боеше от него. Страх я беше, че ще й направи нещо. — Линда Демирджиян си пое дъх и продължи: — Освен това смяташе да го напусне.

Пулър замръзна.

— Възнамерявала е да напусне баща ми?

— Искаше да получи родителски права над теб и брат ти.

— Тя ли ви го каза?

— Майка ти ми казваше много неща, Джон.

— Излязла е онази вечер. За вас ли беше тръгнала?

— Не.

— А имате ли представа къде е отивала или с кого би могла да се срещне?

— Джаки имаше няколко приятелки сред съпругите на офицерите. Може да е отивала при всяка от тях.

— Споделяла ли е страховете си с друга освен вас?

— Възможно е. Майка ти беше много затворен човек, но ставаше все по-отчаяна…

— Някой от ОКР разпита ли ви по онова време?

— Дойдоха, зададоха разни въпроси, както ти сега… Мога да те уверя обаче, че въпросите им не се отнасяха до баща ти. Според тях бил извън страната.

Пулър не спомена, че Хъл е намерил доказателство за противното.

— А вие какво им казахте?

— Казах им, че бракът на вашите е бил като браковете на много други хора. Че са се карали, а после са се сдобрявали.

— И не сте споменали, че баща ми й е посягал? Или че майка ми е възнамерявала да го напусне и да вземе мен и брат ми? Това би могло да бъде доста сериозен мотив за убийство.

— Не, нито дума.

— Защо?

— Защото мъжът ми служеше под командването на баща ти и не даваше да се каже и дума против него.

— Укрили сте информация от ОКР заради съпруга си?

Тя заговори трескаво. Думите й вероятно бяха стимулирани от лекарствата.

— Тогава беше различно. Аз бях различна. Трябваше да се грижа за седем деца. Нямах право да поставям под заплаха кариерата на Стан. Той издържаше цялото семейство, Джон. Затова не им казах онова, което подозирах или знаех.

— А защо сега?

Линда Демирджиян прокара длан по челото си и Пулър видя, че ръката й трепери.

— Аз съм ревностна католичка — отвърна тя. — Всичките ми деца са отгледани в католическата вяра. Откакто се помня, всяка седмица ходя на литургия. — Замълча, за да си поеме дъх. — Затова не мога да се подготвя за смъртта, без да положа усилия да поправя една неправда.

— Но съпругът ви не е съгласен с вас.

— Стан не знаеше нищо. Джаки не би му се доверила никога. Освен това, както вече казах, той не даваше да се каже нищо лошо за командира му.

Пулър предположи, че това е самата истина.

— Но защо сте сигурна, че баща ми е виновен? Искам да кажа… написали сте писмото след толкова много години.

Тя отново се повдигна на възглавницата и погледна Пулър в очите.

— Както казах, ОКР не се интересуваше от баща ти, защото според тях по това време той е бил в чужбина.

— Точно така.

— Не, не беше така. В онзи ден той беше в Хемптън.

Сърцето му се сви.

— Откъде знаете?

— Знам, защото го видях!

— Къде? Как?

— Бях излязла на пазар. И видях баща ти да кара по улицата. Не беше с вашата кола. Беше със служебен автомобил.

— Сигурна ли сте, че е бил той?

— Мина на два метра от мен. Той не ме видя, но аз го видях. Изглеждаше доста разстроен.

— По кое време?

— Около два и половина следобед.

Пулър въздъхна.

— Защо не сте го казали на агентите на ОКР?

Тя се отпусна на възглавницата и поклати глава.

— Казах на Стан. Но той отвърна, че съм се припознала. Показа ми официалния график на баща ти. Трябвало да се върне от Германия на следващия ден. Почти ме убеди, че греша. — Линда Демирджиян поклати уморено глава. — Но дълбоко в себе си знаех, че не греша. Наистина беше баща ти. — Тя си пое дъх и добави: — Затова написах писмото.

Пулър искаше да продължи разговора, но виждаше, че жената се изморява бързо. А и какво още можеше да му каже тя? Освен че баща му наистина е бил в града в онзи ден. Пулър стана.

— Благодаря ви, че се съгласихте да поговорим.

Линда Демирджиян протегна ръка, която Пулър пое внимателно.

— Съжалявам, че се стигна дотук, Джон. Но смятам, че постъпих правилно.

— Разбирам. Имате ли нужда от нещо?

Тя поклати глава.

— От какво може да има нужда човек на моето място? Запазила съм вярата си обаче. Затова смятам, че съм добре.

Пулър напусна тихо стаята и тръгна бавно по коридора. Настроението му не се подобри, когато излезе навън под топлите лъчи на слънцето. Тъкмо обратното, още повече помръкна.

Скандали? Насилие? Двамата с брат му изпращани при приятели, за да не стават свидетели на кавгите? Майка му възнамерявала да напусне баща му?

Имаше чувство, че всичко, което бе чул, не се отнася за неговото семейство, а за някое друго. Вероятно това имаше предвид брат му, когато спомена за избирателната памет. Невъзможно бе двамата с Боби да са били отпращани при приятели и съседи всеки път когато между родителите им е избухвал скандал. Просто нямаше как да стане. Затова самият той би трябвало да е ставал свидетел на подобни сцени.

Пулър отиде до колата си и се облегна на вратата. Опря брадичка в гърдите си и затвори очи. Някъде дълбоко в паметта си бе погребал спомени, които явно не желаеше да извика на повърхността. Как можеше да открие истината, след като не искаше да признае някои неща дори пред себе си?

10

Пол Роджърс отвори очи и впери поглед в тавана на колата. Предишната вечер бе прекосил границата на Вирджиния. В момента бе ранно утро. Току-що бе осъзнал, че е допуснал голяма грешка. Освен онази, че остави момчето живо.

Ударих кучия му син прекалено силно. Убих Донахю, като вложих прекалено много енергия.

Ръката му се плъзна към ножа, закачен на колана му. Донахю бе едър и дебел, но върхът на ножа се бе забил в стената на ремаркето и го бе приковал към дървото. Роджърс простена, разтри очи, запали двигателя и потегли. Можеше да нанесе удара с два пъти по-малко сила и пак да убие Донахю. Но станалото, станало. Нямаше как да върне времето назад, затова предпочете да забрави за случая. Трябваше да намери нова кола. Ако някой бе видял шевролета му да излиза от черния път, където остави трупа и момчето, лесно щеше да го открие.

Спря зад един търговски център, чието работно време още не бе започнало. Грабна сака си и пъхна пистолета в него. Изхвърли кутията му в един контейнер, свали регистрационните номера на колата, прибра ги в сака при пистолета и тръгна пеша.

Пренощува под един мост, а на следващата сутрин пак продължи пеша. Час по-късно стигна до покрайнините на градче в планинската югозападна част на Вирджиния. Откри местната библиотека, седна пред един компютърен терминал, влезе в интернет и въведе едно име.

Балард Ентърпрайзис.

Част от резултатите, които получи, бяха свързани с това, което го интересуваше, други — не. Компанията, която търсеше, бе сменила името си преди няколко години. В момента бе известна като „КБ Екселон“. Основател и президент на „Балард Ентърпрайзис“ бе Крис Балард. Когато провери името му в Гугъл, Роджърс установи, че той е почетен президент на „Екселон“, но е прехвърлил оперативната работа на други. Основният бизнес на „Екселон“ бе свързан с киберсигурността. Трийсет години по-рано компанията бе работила в съвсем друга сфера.

Роджърс стана и си тръгна, но преди това принтира една снимка на Балард. Не беше нова. Мъжът на нея бе петдесетинагодишен, с други думи, на възрастта, когато Роджърс се запозна с него. Искаше да разбере как изглежда Балард в момента, но не успя да открие по-скорошна снимка. Надяваше се годините да не са го пощадили.

Както не пощадиха мен.

Всъщност основният му интерес не бе насочен към Балард, а към съвсем друг човек. Към една жена. Но той не успя да открие името й в нито един от материалите, на които попадна, което не го изненада. Навремето тя предпочиташе да стои в сянка. Това едва ли се бе променило с годините.

Роджърс беше гладен и потърси закусвалня. Откри една близо до библиотеката. Яйца, бекон, хлебчета, царевична каша… И горещо кафе.

Градчето бе миньорско. Личеше си по прегърбените почернели уморени мъже, които влизаха и излизаха от закусвалнята, по камионите, които превозваха черните буци по улиците, по километричните товарни композиции, които пренасяха въглищата на огромни разстояния, и по гигантските електроцентрали в района. В затвора Роджърс бе прочел в някакъв вестник, че въгледобивната индустрия отмирала. Тук обаче тя изглеждаше по-жизнена от всякога.

Той тръгна пеша из града, като се оглеждаше през цялото време. Търсеше нещо определено и няколко часа по-късно го откри. Бял товарен микробус, който паркира пред бар с искрящи неонови реклами. От него слязоха двама мъже и се запътиха към бара. Роджърс ги последва.

Заведението беше пълно. То бе сред малкото в градчето, които предлагаха някакво развлечение, предвид географската изолация и тежкия труд. Танци, алкохол, билярд и видеоигри.

Едни танцуваха, като мъжете и жените ту се събираха по двойки, ту се разделяха. Други надигаха халби, след което ги стоварваха върху грубо одяланите дъски на барплота. Трети удряха билярдните топки или избиваха извънземни на широките екрани, четвърти се прегръщаха или целуваха в по-закътаните ъгли.

Двамата мъже окачиха якетата си на стената и се запътиха към бара. Бяха едри, с увиснали кореми, огромни мазолести ръце и добре подстригани бради. Всеки сантиметър от телата им свидетелстваше за трудния живот, който водят. Единият носеше нож, окачен на колана му. Другият бе въоръжен само с усмивка и се опитваше да сграбчи всяка жена, попаднала в обсега на ръцете му.

Роджърс се отправи към тоалетната. Когато излезе, притисна гръб към стената, за да направи път на компания полупияни жени, запътили се към дамската тоалетна, за да оправят грима си и евентуално репутацията си.

Плъзна ръка първо в десните, а после и в левите джобовете на якетата на двамата мъже. Взе ключовете за микробуса, позяпа танцуващите и си тръгна. Качи се в микробуса, запали и потегли. Спря извън градчето, за да смени номерата. Предварително бе огледал микробуса за отличителни белези, но не бе открил никакви. Беше сравнително нов. Имаше милиони като него. Според регистрационния талон името на собственика бе Бъфорд Аткинс. Е, господин Аткинс трябваше да си потърси нова кола.

Задната част на микробуса бе пълна с ръчни и електрически инструменти, както и с няколко комплекта работни дрехи. Всичко това можеше да бъде от полза на Роджърс.

Той шофира в продължение на шест часа, но измина само двеста и петдесет километра. Напредваше бавно, защото пътищата бяха предимно двулентови, много тесни и осеяни с остри завои, които прорязваха гористите склонове на Апалачите. Копнееше за високите скорости, които осигуряваха широките прави магистрали, но ако съдеше по картата, която откри в жабката, до тях оставаше още много време.

Отби край пътя, подремна няколко часа и продължи. Най-после излезе на магистралата и се насочи на изток. Час по-късно спря да хапне.

Извади снимката на Крис Балард. Гениален ум, Роджърс трябваше да му го признае. Изпреварил своето време. Но жената, която избягваше светлината на прожекторите, бе по-умна дори от Балард. По онова време тя бе на двайсет и няколко, но що се отнасяше до интелект и визия, нямаше равна на себе си в цялата компания. Сега наближаваше шейсет. Роджърс се чудеше къде ли се намира. Всъщност той бе обсебен от този въпрос.

Клеър Джерико.

Не бе изричал това име на глас от трийсет години.

Завъртя с палец пръстена си. Джерико му го бе подарила. Той бе запомнил надписа, гравиран от вътрешната му страна.

За всеобщото благо.

Да, бе!

Клеър Джерико можеше да е навсякъде. Можеше дори да е мъртва. В такъв случай Роджърс щеше да открие гроба й, за да се увери. След това щеше да разрови земята с голи ръце, да отвори ковчега и да превърне в прах онова, което бе останало от нея. Ако пък беше жива, щеше да я прати в гроба.

Върна се в микробуса и потегли. На един светофар до него спря полицейски патрул. Ченгето зад волана го погледна. Роджърс се бе вторачил право пред себе си. Нямаше шофьорска книжка, а колата бе крадена. Имаше нож, по който бяха останали следи от кръвта на мъртвец. В микробуса се намираше и пистолетът, принадлежал на убития от него търговец на оръжие. Полицията в цялата страна го издирваше за нарушаване на условията по предсрочното му освобождаване. Той обмисли няколко варианта как да убие полицая, ако го спре. За щастие на ченгето, то отби вдясно веднага след светофара. Роджърс ускори бавно и не след дълго патрулната се скри от погледа му.

Потри тила си. Не искаше точно сега да се замисля върху факта, че болката в мозъка му се усилва и усещането е съвсем различно в сравнение с преди.

Ами ако главата ми експлодира, преди да довърша започнатото?

Сви първо дясната си ръка, после лявата. Раната от ножа зарастваше. Погледът му обходи хоризонта. Нощното му зрение бе по-силно, но и дневното му бе добро.

Прекоси планините и навлезе в централната част на щата. Три часа по-късно стигна до един югоизточен район на Вирджиния, известен като Тайдуотър, и спря. Точно пред него се намираше Форт Монро.

Беше ранно утро. Наоколо нямаше жива душа. Още в затвора бе научил, че военната база е закрита. Но това нямаше никакво значение.

Пол Роджърс знаеше само едно нещо. След всичките тези години най-сетне се бе прибрал у дома.

11

Реши да почерпи информация направо от извора. Защото брат му не забравяше нищо. Никога.

Получи отговор на имейла си след броени минути.

> Детегледачката ни се казваше Карол Андрюс. Баща й беше капитан Ръсел Андрюс от хората на татко. Знаеш как да го откриеш.

Пулър наистина знаеше. Чичо Сам винаги беше наясно какво правят бившите му професионални войници поради две много конкретни причини — военните пенсии и здравните застраховки.

Пулър влезе в друга база данни и откри, че Ръсел Андрюс е преминал в резерва като полковник и живее на атлантическото крайбрежие на Флорида. Намери телефонния му номер и го набра.

След като се представи, двамата посветиха първите няколко минути на спомени и въпроси от страна на Андрюс за бившия му командир. Пулър научи, че дъщеря му Карол, в момента на четирийсет и седем години, е омъжена, има три деца, вече тийнейджъри, и живее в Ричмънд. Бе взела фамилията на мъжа си, Пауърс.

Следващото обаждане бе адресирано до нея. Тя не вдигна, затова Пулър остави съобщение и Карол върна обаждането няколко минути по-късно.

— Глас от миналото — каза тя.

— Обзалагам се, че не си очаквала да ти позвъня точно аз.

— Самата истина. Чух обаче за случилото се с Боби. Радвам се, че всичко се изясни и той е оправдан. Никога не съм вярвала, че брат ти е извършил онова, в което го обвиняваха.

— Благодаря ти.

— Какво мога да направя за теб?

— Баща ми е тежко болен и предполагам, че съм стигнал до етап от моя живот, в който искам да видя нещата колкото се може по-ясно.

— Съжалявам за баща ти, но не разбирам какво точно имаш предвид.

— Карол, спомних си едва след като Боби ми каза, че си била у нас вечерта, когато мама изчезна.

— О, божичко, Джон! Беше ужасно. Още ме побиват тръпки, като се сетя.

— В момента работя като агент в ОКР и тъй като случаят остана нерешен, възнамерявам да проуча нещата.

— О, добре. Сега разбирам какво имаше предвид. Какво по-точно те интересува?

— Честно казано, всичко. Защото очевидно притежавам избирателна памет, както казва Боби.

— Не бива да се обвиняваш. Ти беше съвсем малък. Питай каквото те интересува. Така може би ще стане по-лесно.

— Значи майка ми е излязла някъде онази вечер, така ли?

— Да. Аз също имах среща с тогавашния ми приятел, но той ми позвъни и я отмени. Редовно го правеше и това беше основната причина да скъсам с него.

— Ти към колко часа дойде у нас?

— О, боже… чакай да помисля. Беше толкова отдавна.

— Приблизително.

— Ами… след като вечерях вкъщи. Това си го спомням със сигурност. Значи… да речем, около седем.

— Ти знаеше ли къде отива майка ми?

— Не, не ми каза. Но ми обеща, че ще се прибере преди десет.

— Имала е намерение да се върне, така ли?

— Разбира се. Какво, да не би да подозираш, че е искала да ви изостави двамата с Боби?

— Но тя не се върна — изрече бавно Пулър.

— Знам — отвърна мрачно Карол. — Стана десет, десет и половина… единайсет. После полунощ. Звъннах на мама и й казах. По онова време нямаше мобилни телефони и тя не знаеше какво да прави. Баща ми обаче си беше вкъщи и се свърза с Военната полиция. После дойде и остана с мен, теб и брат ти. Очаквах майка ти да се появи всеки момент. Но това така и не се случи. Полицаите взеха показания от мен. После започнаха да я издирват.

— А баща ми?

— Той се върна на сутринта. А междувременно двамата с брат ти дойдохте у нас. Спомням си, че Боби влетя през входната ни врата като изстрелян с катапулт. Говори първо с баща ми, а после военните полицаи го разпитаха. Не присъствах на тези разговори. — Тя помълча и добави: — Казваш, че не си спомняш нищо?

— Не и до този момент.

— Възможно е да става въпрос за защитен механизъм, Джон. Мозъкът е сложно нещо. Може да направи какво ли не, за да ни предпази.

— Какво според теб се е случило с майка ми?

— Носеха се какви ли не слухове…

— Например?

Карол се покашля притеснено.

— Чух за тези приказки, Карол. Че родителите ми не се разбирали, карали се често…

— Не знам, никога не съм била свидетелка на нещо подобно, но от друга страна, не съм била у вас, когато и двамата си бяха вкъщи. Истината е, че някои хора предполагаха, че майка ти е напуснала баща ти, макар аз лично да съм сигурна, че тя никога не би зарязала синовете си. Не съм изненадана, че не знаеш за това. Възрастните не обсъждат подобни неща пред малки деца.

— Толкова зле ли бяха нещата?

— Нямам представа, Джон. Омъжена съм от двайсет и две години и имам три деца. Със съпруга ми сме имали и добри, и лоши моменти, на няколко пъти дори се обърнахме към семеен психолог. Трябва да призная, че има дни, когато ми се иска да сложа край на всичко. Но никога няма да го направя, защото децата са всичко за мен. — Тя побърза да добави: — И знам, че майка ти обичаше теб и брат ти повече от всичко.

— Тя ли ти го е казвала?

— Не беше необходимо. Личеше си по начина, по който се отнасяше към вас. Вече съм майка и мога да видя признаците. Джаки обожаваше и двама ви.

— Благодаря ти, че сподели това с мен — каза Пулър след известно мълчание.

— Убедена съм, че причината да не се върне няма нищо общо с теб и Боби.

— А с баща ми?

Сега бе ред на Карол да замълчи.

— Не съм сигурна какво искаш да кажеш.

— Някои хора смятат, че баща ми е причината майка ми да не се прибере онази нощ.

— Но той не беше в града. Така поне ми казаха…

— Ами ако е бил? Някой споменавал ли е нещо подобно?

— Не и у нас. Но както вече ти казах, татко имаше изключително високо мнение за твоя баща.

— Явно е въздействал по този начин на всички, които е командвал. — Пулър замълча, докато обмисли следващия въпрос. — Карол, как беше облечена майка ми онази вечер?

— Как беше облечена?

— Да, по-всекидневно или…?

— О, не, официално. С хубава рокля, обувки на висок ток, прическа, грим… всичко. Беше много красива. Спомням си, че когато излезе, се възхитих наум колко елегантна изглежда. Странно, но си го спомням съвсем ясно. Момичетата в тази възраст си падат по дрехи и бижута. Мога да ти кажа от личен опит с двете ми дъщери, че това не се е променило.

— Но къде би могла да отиде, облечена по този начин?

Карол не отговори веднага.

— Може да е отишла на някое мероприятие, организирано от офицерските съпруги. Или на вечеря с приятелка.

— Но това щеше да се разбере по време на разследването.

— Предполагам, че си прав. По онова време нямаше много места, на които да отидеш да потанцуваш, да пийнеш и да се забавляваш — отвърна замислено Карол. — Не че майка ти би го направила — побърза да добави тя. — Все пак това не са места, на които ходят сами омъжените жени.

Дали се е облякла така, за да впечатли някого? Друг мъж може би? Ами ако баща ми е разбран? И я е проследил?

— Познаваш ли някоя от приятелките й от онова време? Някоя, с която би могла да споделя?

— Трябва да помисля. Майка ми например.

— Баща ти ми каза, че е починала преди няколко години. Съжалявам.

— Благодаря. Това е цената на любовта — загубата разбива сърцето ти.

Аз ли не знам?

— Може би ще се сетя за някое име. Тогава ще ти позвъня. Семейството ми поддържа връзка с някои хора, с които бяхме приятели във Форт Монро.

— Ще ти бъда много благодарен.

Пулър й остави номера си.

— И… Джон?

— Да?

— Надявам се да откриеш това, което търсиш.

— Аз също.

12

Пол Роджърс обикаляше из Форт Монро. Правеше го вече за дванайсети или тринайсети път и при последната си обиколка забеляза неща, които бе пропуснал при предишните. В някои отношения мястото приличаше на холивудски декор на малко градче. Липсваха единствено снимачните екипи и актьорите.

Преди трийсет години той бе живял тук. Тогава бе млад, на двайсет и няколко, самотен, объркан, уплашен.

И сега си оставаше все така сам. Но вече не бе нито объркан, нито уплашен.

Огледа артилерийската площадка, която обикаляше форта по цялото протежение на крепостния вал. Често бе тичал по тази ивица трева и знаеше, че дължината й е точно един километър деветстотин и трийсет метра. Издигнати за шестнайсет години, стените на форта, наричан Чесапийкския Гибралтар, бяха дълги над километър и половина и обгръщаха площ от двеста и четирийсет декара. Тук-там още се виждаха ръждясалите оръдейни платформи, останали от батареите, разположени в края на XIX в., по времето на Уилям Ендикот, тогавашния министър на отбраната. Тези оръдия заменили безнадеждно остарелите топове. Корабите можели да стрелят отдалече, а топовете не можели да им отвърнат, тъй като обхватът им бил далеч по-малък. Проблемът бил решен с монтирането на оръдията. След появата на самолетите обаче и оръдията на Ендикот остарели безнадеждно. С времето Форт Монро бе загубил голяма част от стратегическите и тактическите си предимства. Фокусът се бе изместил върху административни дейности, върху „теорията и обучението в армията“, в резултат на което Форт Монро се бе превърнал в център на военната наука.

Роджърс погледна водата в рова около крепостните стени и забеляза, че тинята, трупала се в продължение на два века, е намалила дълбочината на рова, който бе станал толкова плитък, че на места се виждаха пясъчни наноси. Той зарея поглед над тесния канал към мястото, където броненосците „Монитор“ и „Вирджиния“, съответно от флота на Съюза и на Конфедерацията, бяха провели първия морски дуел между бронирани бойни кораби. Каналът бе плитък и по-дълбоката му част минаваше в непосредствена близост до стените на форта, затова корабите плаваха плътно до брега. Роджърс си спомняше, че самолетоносачите минаваха толкова близо до Форт Монро, че хвърляха сянка върху строевия плац.

По онова време Роджърс бе решил да научи колкото се може повече за историята на Форт Монро. По време на Гражданската война трима роби преплували канала и помолили за убежище. Командирът на гарнизона генерал Бенджамин Бътлър удовлетворил молбата им. Впоследствие пред крепостта се появили парламентьори на Конфедерацията, понесли бяло знаме, и поискали робите да им бъдат върнати. Дори се позовали на приет наскоро федерален закон за избягалите роби. Бътлър, който по-рано бил адвокат, им изнесъл цяла лекция за тънкостите на американското право. След като щатите от Конфедерацията не се смятат за част от Съединените щати, а са се отделили от тях, изтъкнал Бътлър, те не могат да се ползват от закрилата на федералното законодателство. А след като въпросните роби са били използвани във военни действия срещу Севера и са преминали незаконно границата между Конфедерацията и Съюза, продължил Бътлър, те трябва да бъдат смятани за „контрабанда“ и да бъдат задържани. Думите му достигнали до безброй роби, хиляди от които потърсили убежище като „контрабанда“ във Форт Монро, наречен по този повод Крепост на свободата.

Обиколката на Роджърс го отведе до фара, издигнат на Олд Пойнт Камфърт в далечната 1802 г. Той още работеше, което го правеше най-стария действащ фар в залива Чесапийк. Роджърс си го спомняше отлично. Част от обучението му изискваше да изкачи гладките стени на фара чак до самия му връх. При това нощем. Беше успял. Спомняше си как бе застанал на площадката на върха и бе вперил поглед в огромния залив и безкрайния океан отвъд него. В този момент бе решил, че го очаква светло бъдеще, в което може да постигне всичко. За пръв път се бе почувствал специален.

По време на разходката си Роджърс видя и стария арсенал, произвеждал патрони и гюлета за Съюза. Мина и покрай църквата „Света Дева Мария“ с нейните каменни стени и сводести прозорци, в която се бе молил като младеж. Като един съвсем различен младеж.

Впоследствие не бе пожелал да се моли на никого и за нищо. Всичко се бе променило. Той се бе променил.

Изкачи крепостната стена, за да огледа по-добре залива Чесапийк. Бе прекарал много време сред водите му в плуване, гребане и опити да оцелее при всякакви условия. Те го бяха накарали. Бяха го пречупили. И бяха събрали парчетата.

За да го пречупят отново. И отново. След време бяха престанали да събират парчетата.

Роджърс потри глава. Болката го навестяваше все по-често, ставаше все по-упорита и по-силна. Той нямаше представа защо. Върна се в микробуса и потегли. Мина покрай жилищата на офицерите.

В мига, в който видя Форт Монро, в главата му нахлу порой от спомени. Но никой от тях не можеше да се сравни с онова, което изпита, когато спря пред сградата, известна някога като Блок Кю. Тя се издигаше в отдалечен ъгъл на форта и около нея имаше широко празно пространство. Бе оградена с висока ограда, увенчана с бодлива тел. На портала стоеше въоръжена охрана. Задачата им бе да държат някои хора вън, а други вътре.

Роджърс бе от вторите.

За разлика от много други големи сгради тук Блок Кю не пустееше. Паркингът отвъд оградата бе пълен с коли. Лампите вътре светеха. Докато Роджърс наблюдаваше сградата, някой излезе от страничната врата, отдалечи се малко и запали цигара.

И навремето оградата бе с бодлива тел. На портала също бе стояла въоръжена охрана. Роджърс се зачуди дали електронната охранителна система, която съществуваше някога, е останала. Неслучайно си зададе този въпрос. Беше се върнал във Форт Монро, за да проникне в тази сграда. И вече си бе съставил план.

Докато наблюдаваше, пушачът захвърли фаса и тръгна обратно към вратата. Използва картата си за достъп, за да я отвори, след което влезе, за да продължи да изпълнява работните си задължения, каквито и да бяха те.

Има и електронна система, значи.

Роджърс бе видял достатъчно. Напусна форта и тръгна да търси работа, която се заплаща в брой и не изисква попълването на каквито и да било документи. Беше му омръзнало да спи в коли. Искаше стая и легло. И баня.

Когато се отдалечи от Форт Монро, го обзе спокойствие, каквото не бе изпитвал от много, много отдавна. Усещането бе приятно. Обикновено мислеше само как да нарани или да убие някого. Но вината не бе негова. Така бе устроен.

Всъщност други го бяха устроили така.

13

Пулър погледна имейла. Замисли се дали да го отвори или не. Той съдържаше информация, която му трябваше. Но също и информация, която част от него не искаше да узнае.

Шайрин Кърк не си бе губила времето. Явно вече бе уведомила ОКР, че представлява Джон Пулър-старши, и бе изискала цялата документация по случая. Служителите на ОКР действаха изключително ефективно дори когато ставаше въпрос за случай отпреди трийсет години, затова веднага й бяха изпратили необходимите материали. Фактът, че Шайрин Кърк бе дългогодишен военен адвокат и познаваше всички важни клечки в следствените отдели на различните видове войски, допълнително бе стимулирал усилията им. Никой не искаше да я ядоса, независимо дали тя продължаваше да носи униформа или не. Шайрин можеше да подаде оплакване по-бързо, отколкото някой рейнджър да изпразни пълнителя на пистолета си.

След като си тръгна от Форт Монро, Пулър се върна в мотела, отвори лаптопа си и зачете файла. Първото нещо, което видя, бяха големите печатни букви.

РАЗСЛЕДВАНЕ НА ИЗЧЕЗВАНЕТО

НА ЖАКЛИН ЕЛИЗАБЕТ ПУЛЪР

Пулър прокара пръст върху пълното име на майка си. Беше изписано съвсем вярно, но през осемте години, в които тя бе негова майка, той я бе наричал само „мамо“.

А след това? След това рядко бе използвал тази дума.

В продължение на няколко години след изчезването й при него идваха разни хора с печални изражения и му обясняваха колко много му съчувстват. Пулър не се съмняваше в искреността на думите им, но това се бе оказало прекалено голямо бреме за едно малко момче. Затова той беше започнал да избягва хората, които го гледаха тъжно и съчувствено.

От онзи далечен ден досега баща му не бе проронил нито дума за майка им. Семейството им продължи да съществува, макар от неговия свят да бе изчезнала необяснимо една невероятно важна част.

Пулър и Боби разговаряха за майка си понякога, отначало като момчета, а после и като мъже. Но тъй като времето минаваше, а от нея нямаше ни вест, ни кост, те започнаха да я споменават все по-рядко.

Дълбоко в сърцето си Пулър подозираше, че баща му и брат му са убедени, че тя ги е изоставила в името на нов, по-добър живот. И това беше за предпочитане пред възможността баща му да я е убил.

Но майка му не бе оставила бележка, не бе взела нито дрехи, нито друга своя вещ. Бе приготвила вечеря за синовете си и бе излязла, за да не се върне никога.

Като следовател Пулър знаеше, че когато някой възнамерява да напусне семейството си — а той бе разследвал не едно и две подобни изчезвания, — обикновено оставя бележка. Ако майката напускаше семейството, тя непременно вземаше децата със себе си. Както и куфар с дрехи и други необходими неща. А също и колата. Освен това жените опразваха банковите сметки и изтегляха от банкомат максимално допустимите суми. Майка му не бе направила нито едно от тези неща.

Пулър не се съмняваше, че тя е възнамерявала да се върне същата вечер. Нещо обаче й бе попречило да го направи.

Или някой.

Прочете доклада на следователите. Дума по дума, страница по страница. А после го прочете още два пъти.

Служителите на ОКР бяха разпитали когото трябва. И бяха получили съответните отговори. Бяха проверили няколко потенциални следи. И… това беше всичко.

Унизителен провал. За по-малко от две седмици.

Пулър се запита дали обстоятелството, че баща му е бил съпруг на безследно изчезнала жена, е оказало влияние върху провала на разследването. Дали следователите си бяха задали въпроса замесен ли е Пулър-старши в изчезването на жена си и дали бяха проверили тази възможност?

Преди трийсет години обществото имаше съвсем различно отношение към домашното насилие. Полицаите оставяха мъжете, които биеха жените си, да се успокоят, след което ги пускаха да се приберат у дома при малтретираните си съпруги, които бяха прекалено уплашени, за да повдигнат обвинения. По онова време обществото проявяваше търпимост към онова, което впоследствие щеше да се постави извън закона. Преди трийсет години реакцията на полицаите се изчерпваше с намигване, кимване или извърнат поглед.

Пулър предполагаше, че положението в армията също е било различно преди трийсет години. В интерес на истината, трябваше да признае, че следователите от ОКР не са имали представа, че Пулър-старши се е прибрал по-рано и е могъл — евентуално! — да вземе участие в изчезването на жена си. Затова не е бил заподозрян.

Сега обаче беше. При това официално.

Пулър извади бележник и химикалка. Нуждаеше се от име, което само Карол Пауърс можеше да му даде. Име на някоя от офицерските съпруги, с която да поговори. И този разговор да го насочи към нова следа.

Трябваше да проследи действията на майка си в деня на изчезването й. Трябваше да провери дали има поне частица истина в слуховете, че е възнамерявала да напусне съпруга си. Трябваше да разбере защо се е облякла толкова елегантно онази вечер. На среща ли бе отишла? На някакво тържество или прием? В такъв случай ОКР би трябвало да открие това.

Пулър остави химикалката и затвори очи в опит да се съсредоточи върху своя последен ден с майка си. Лицето на прозореца. Усмивката. Всичко изглеждаше наред. Това не бе изражението на жена, която се кани да извърши рязка промяна в живота си, като напусне семейството си.

Пулър отвори очи. Много добре знаеше, че времето не само лекува рани, но и си прави странни шеги с паметта. Хората често променяха спомените си така, че да съвпаднат с образа от миналото, към който се стремяха, а не да отразят действителността.

Извади снимката от портфейла си. На нея тримата мъже с фамилията Пулър бяха строени в редица. Джон бе най-висок, следваше баща му, а Боби, със своите сто и деветдесет сантиметра, бе най-нисък. Възрастта и влошеното здраве бяха лишили Пулър-старши от пет сантиметра от ръста му, затова, ако трябваше да се снимат сега, той щеше да заеме последното място.

Пулър обаче се взираше в лявата част на снимката. Където щеше да застане майка му, ако бе останала с тях. Това бе единствената семейна фотография, която някога бе носил със себе си на бойното поле, както и на всяка мисия, на която го бе изпращала армията. Както и по време на всяко разследване, което бе провел като агент на ОКР. Той нямаше снимки на майка си. Баща му бе издирил всичките и ги бе унищожил.

Пулър отмести бавно снимката, затвори очи и се върна… в онзи ден. Лицето на прозореца. Детските му игри навън. Усмивката.

На челото му се появи капчица пот.

Хайде, Джон. Случило се е още нещо. Боби знае. Преодолей тази бариера, която ти пречи да си спомниш. Виж нещата такива, каквито са били.

Остана в това положение още пет минути, напрегна се и стисна очи толкова силно, че го заболяха. После повдигна клепачи, но не помръдна от мястото си. Бариерата бе устояла. Не бе успял да я преодолее.

Пулър стана. Е, не бе успял да я пробие с главата си, но щеше да го направи по друг начин. Рано или късно щеше да открие истината.

14

Телефонът на Пулър иззвъня, докато той вървеше към колата си. Беше Карол Пауърс.

— И така — започна тя, — проведох няколко разговора и най-после открих Луси Бристоу.

— Луси Бристоу?

— Сигурно не я помниш. Беше приятелка на нашите майки. Трите бяха доброволки към католическата църква във Форт Монро. „Света Дева Мария.“

— Добре. Бързо се справи. Как успя?

Карол се засмя.

— Жените се отнасят към тези неща по съвсем различен начин. Ние пазим телефони и адреси, а срещите ни не се изчерпват с пиене на бира и гледане на футболни мачове. Поддържаме контакт по-дълго от мъжете.

— Може би си права.

— Луси беше на възрастта на майка ти, а мъжът й служеше под командването на баща ти. Както и да е, говорих с нея. В момента живее в Ричмънд. Не е толкова далече. И е готова да говори с теб.

— Спомня ли си нещо от онзи ден?

— Не съм я питала. Реших, че е по-добре да разкаже всичко на теб, Джон.

— Много ти благодаря. Оценявам помощта ти.

Тя му съобщи телефона, след което затвори.

Пулър позвъни на Луси Бристоу и тя се съгласи да се срещнат по-късно през деня.

Той потегли на северозапад, към столицата на Вирджиния. Част от него имаше чувството, че играе на онази детска игра на топло и студено. Колкото повече се отдалечаваше от Форт Монро, толкова по-студена ставаше следата. Предположи, че каквото и да се е случило с майка му, отговорът го очаква тук. Но за да стигне до него, трябваше да пътува докъдето се налага.

Пет минути след като излезе на магистралата, телефонът му иззвъня. Видя кой го търси. Прекият му командир, Дон Уайт.

Пулър се поколеба. Не искаше да вдига, за да не чуе нещо, което не желае да чуе. Дългът надделя и той отговори. Звъни ли командирът ти, трябва да вдигнеш телефона, каквото ще да става. В противен случай няма да останеш в армията.

— Да, сър?

— Пулър, получих обаждане от Дванайсети отряд.

— Да, сър?

— Информираха ме какво става.

Стомахът на Пулър се сви на топка.

— Дойдоха при мен, когато бях на свиждане при баща ми.

— Казаха ми и това. Агент Хъл ми изглежда способен следовател. Прегледах досието му. То е безупречно.

— Не се съмнявам. На мен също ми направи добро впечатление.

— Много жалко, че всичко това изплува точно сега.

— Много жалко — повтори като папагал Пулър.

— Остават ти още два дни отпуск, нали?

— Да, сър.

— Скъса си задника от бачкане в Германия. Направо разби ония копелдаци.

— Благодаря, сър. Там имах добър екип. Това ми помогна много.

— Така е. Както и да е, мисля, че се нуждаеш от малко по-дълга почивка, а не само от два дни. Затова си вземи цяла седмица. Върни се на служба, когато можеш.

Пулър не можеше да повярва на ушите си.

— Цяла седмица?

— Обади ми се. Потрябва ли ти още отпуск, само ми кажи. Не си спомням откога не си почивал, Пулър. Дори войниците имат нужда да заредят батериите.

— Да, сър, благодаря ви.

— И, Пулър, действай внимателно. Загазиш ли, може и да не успея да те отърва. Затова си прикривай фланговете, ясно?

— Ясно.

Връзката прекъсна и Пулър прибра телефона.

Посланието не бе еднозначно. Но той го бе разбрал съвсем ясно. Първо, отпускът му бе удължен. Второ, трябваше да е нащрек и да не очаква подкрепления.

Продължи напред по магистралата.

* * *

Луси Бристоу седна срещу Пулър на масичката за кафе в дневната си.

Той имаше чувството, че я вижда за пръв път. Беше дребничка, слаба, с къса сребриста коса с руси кичури. Очите й бяха твърде големи за малкото овално лице, а това правеше погледа й особено пронизителен. На китката си носеше златна гривна. Беше приготвила чай.

— Много добре си спомням Джаки — каза тя. — Спомням си и теб, и брат ти. Съмнявам се обаче, че вие ме помните. Все пак тогава бяхте малки.

Пулър отпи от чая. Беше горещ, ухаеше на мента.

— А баща ми?

— Всички във Форт Монро познаваха Джон Пулър-старши. Току-що бе получил първата си генералска звезда. Помня какво каза мъжът ми: че кариерата на баща ти ще полети нагоре като ракета, но той го заслужава. Баща ти не беше някой бюрократ, който мести папки от едно бюро на друго, а истински боен офицер, когото войниците обожаваха. Мъжът ми казваше, че той има повече кураж от всеки друг старши офицер.

— Разбирам, че съпругът ви е бил военен.

— Да, беше подполковник под командването на баща ти. Често се срещахме с родителите ти по най-различни поводи.

— Още ли е жив?

— Не, почина отдавна.

— Съжалявам.

— Разделихме се малко преди това, но все пък смъртта му беше голям удар за мен.

Тя разтри слепоочията си. Пулър я наблюдаваше внимателно.

— Не се съмнявам — каза той.

— Нямахме деца, което май направи ситуацията по-лесна, ако това изобщо е възможно. Баща ми също служеше в армията, но не беше офицер. Стигна до старши сержант. Затова човек, станал бригаден генерал, ми се струваше много високо, в стратосферата, така да се каже.

— Аз също не съм офицер — отбеляза Пулър.

— Знам. Чух, че не си тръгнал по стъпките на баща си и не си постъпил в „Уест Пойнт“.

Пулър остана изненадан от думите й.

— Откъде го чухте?

— Офицерските съпруги поддържат връзка помежду си. И както обичам да казвам, издигнали са клюките в същинско изкуство.

— Карол Пауърс ми каза почти същото.

— Останах много изненадана, когато тя ми съобщи, че разследваш изчезването на майка си. Имам предвид, че мина страшно много време.

— И аз останах изненадан от някои неща, които се случиха наскоро.

Луси Бристоу въздъхна и взе чашата си.

— Беше красива жена. И като външност, и като душевност. Всички я харесваха и обичаха. Друга на нейно място би започнала да си придава важност като генералска съпруга и прочие. Но тя беше съвсем земна и естествена, работеше с нас по всичките ни проекти… Влезеше ли в стаята, я озаряваше с присъствието си… — Луси Бристоу помълча и добави: — Много помогна на мен и съпруга ми, когато имахме… проблеми.

— Радвам се да го чуя. Спомням си, че ходеше в „Света Дева Мария“.

— Още я виждам как идва на неделната служба, как влиза с двете си момчета, издокарани с най-хубавите им костюмчета. И двамата вървяхте високи още от малки. Нищо чудно при този баща. Джаки също не беше ниска.

— Баща ми не ходеше често на църква.

— За да станеш генерал, трябва да посветиш живота си на армията.

— Предполагам.

— Може би затова не си отишъл в „Уест Пойнт“ — каза тя и го погледна изпитателно.

— Възможно е — отвърна равнодушно Пулър.

— Ако трябва да бъда откровена, винаги съм намирала родителите ти за необичайна двойка.

— Защо?

— Ами като за начало тя беше с девет години по-млада…

Пулър не се бе замислял върху разликата във възрастта на родителите си. По времето, когато това би могло да му направи впечатление, майка му бе отдавна изчезнала.

— Освен това баща ти беше най-деловият и най-енергичният мъж, когото съм срещала. Командваше всички около себе си. Мъжете го обожаваха, но и се страхуваха от него.

— Така е.

— Съпругът ми казваше, че повечето офицери и войници под негово командване не са сигурни дали ще им стисне ръката, или ще ги срита по задника.

— И това е така.

— Джаки също покоряваше хората, но с грация, елегантност, доброта… Знаеш ли, че са се запознали в Германия?

— Чувал съм.

Пулър изведнъж осъзна, че не знае почти нищо за това как са се срещнали родители му.

— Джаки беше дъщеря на офицер от ВВС. Тя се открояваше от останалите офицерски съпруги, сякаш се носеше над тях. Не ме разбирай погрешно. Беше мила и любезна с всички, но си оставаше малко затворена и част от нея бе невидима, недостъпна за останалите. По онова време баща ти бил подполковник, гърдите му били окичени с медали, а тялото му покрито с белези от куршуми и шрапнели, получени във Виетнам. Срещнали се по време на някакво парти в базата. Първата им среща била като сблъсък между огън и лед. Но година по-късно се оженили.

— Противоположностите се привличат.

— Възможно е. Майка ти направи два спонтанни аборта, преди да се роди брат ти.

Луси Бристоу го наблюдаваше внимателно. Очевидно бе сменила толкова рязко темата, за да проследи реакцията му. А Пулър зяпна при последните й думи. Тя не се нуждаеше от по-красноречив отговор.

— Значи не знаеш.

— Нямах представа.

— Родителите не обичат да говорят за подобни неща.

— Предполагам.

— Аз също пометнах няколко пъти, затова Джаки започна да споделя с мен, след като научи за загубата ми. Затова знам такива подробности. Когато ти ми позвъни, се опитах да си припомня онези години и останах учудена с каква лекота разговорите ние нея изплуваха в съзнанието ми.

Двамата помълчаха няколко секунди. После Пулър попита:

— Можете ли да ми кажете нещо за деня, в който тя изчезна?

Погледът на Луси се зарея някъде над рамото му.

— Не мога, Джон. Наистина не мога. Разбираш ли, тогава вече бях напуснала съпруга си. Живеех в апартамент извън базата…

— Не знаех това.

— Бракът ни не вървеше. После той почина.

Настъпи неловко мълчание и Пулър побърза да каже:

— Играех си в задния двор, когато я видях на прозореца. Наблюдаваше ме и се усмихваше.

Бристоу кимна.

— Тя много се гордееше със своите момчета. — Погледът й спря върху него. — Не се съмнявам, че ти липсва безкрайно много. Да отсъства от живота ти през всичките тези години…

— Така е — отвърна унило Пулър.

Толкова много години без нея. Толкова пропиляно време. Толкова неща можеха да изживеят заедно.

— Джон, добре ли си?

Той се сепна и видя, че Луси го наблюдава притеснено.

— Добре съм. Денят, в който майка ми изчезна, беше събота.

Тя кимна.

— Да, точно така. Седмицата беше доста натоварена. В неделя щяхме да изнесем великденската си програма в църквата, а това изискваше сериозна подготовка. Майка ти участваше в организацията. И макар по това време да не живеех вече в базата, не можех да ги оставя сами.

— И тя очакваше тържеството с нетърпение?

— О, да. Всички го очаквахме с нетърпение. — Луси го изгледа изпитателно. — Нали не мислиш, че майка ти просто е зарязала своето семейство?

— В момента не знам какво да мисля. Опитвам се да събера всички факти и да видя къде ще ме отведат.

Луси кимна.

— Баща ти не беше от хората, с които се живее лесно.

— Съгласен съм.

— Но за майка ти това не беше достатъчна причина да го напусне. Освен това никога не би изоставила синовете си. Не си помисляй дори за миг, че е била способна да го направи.

Пулър се замисли. Химикалката му застина над бележника.

— Ако не ни е изоставила, значи с нея се е случило нещо.

Бристоу кимна.

— Винаги съм смятала така. Разбира се, военните полицаи и следователите от ОКР разговаряха с мен. Както и с други нейни познати. Баща ти беше извън страната, това си го спомням съвсем ясно.

Пулър не й каза, че фактите говорят друго.

— Знаете ли нещо, което би могло да обясни случилото се? — попита той. — Нещо, което майка ми ви е казала, но тогава не сте сметнали за важно?

— Навремето ми задаваха същите въпроси. Наистина не знам нищо. През годините няколко пъти се връщах към този ден, но не успях да си спомня нищо важно.

— Според Карол Пауърс майка ми се е облякла доста елегантно онази вечер. Сякаш поводът е бил специален. Имате ли представа къде е могла да отиде?

— Не, никаква. Понякога излизаше на вечеря с някое от момичетата. Но обикновено не се обличаше толкова елегантно. Как точно е била облечена?

Пулър й предаде описанието на Карол. Луси Бристоу поклати глава.

— Изглежда, наистина се е издокарала с най-хубавите си дрехи. Като за църква.

— Да, и аз мисля така.

— Съжалявам, че не мога да ти помогна. Но наистина не знам какво е била намислила. Това беше най-обикновена съботна вечер.

Пулър зададе още няколко въпросна, след което благодари на жената и си тръгна. Поседя в колата няколко минути, докато обмисли чутото.

И тогава се сети.

Включи на скорост и потегли към Форт Монро. Най-сетне разполагаше с потенциална следа.

Като за църква.

15

Пол Роджърс се взираше в обявата, окачена на вратата на бар, наречен „Камуфлаж“. Подходящо название за район, в който живеят много военни. Той можеше да си представи как барът всяка вечер се пълни с войници, дошли да пийнат, да забравят проблемите си и да се позабавляват във времето, когато никой не стреля по тях, не взривява крайпътни бомби и дори сержантите не им крещят.

Търсим охранител.

Това пишеше в обявата.

Той отвори вратата и влезе. По това време на деня в заведението имаше съвсем малко хора. Повечето работеха тук и се подготвяха за вечерния десант на клиентите.

Роджърс се запъти към бармана, който редеше чаши по рафтовете.

— Търся работа като охранител.

Барманът го изгледа от главата до петите. Роджърс бе здрав като бик, но не притежаваше нито външността, нито излъчването, които се очакват от един охранител в бар.

Барманът посочи другия край на салона.

— Офисът е там. Но първо почукай на вратата.

Роджърс прекоси заведението, като междувременно се огледа, без да пропуска нищо. Голям дансинг, зала за видеоигри, подиум за оркестър, много маси и столове. И достатъчно алкохол зад бара, за да потопи цял самолетоносач.

Роджърс се върна назад във времето, когато бе влязъл в някакъв бар. Единственото му посещение на подобно място не бе завършило добре. Всъщност беше му струвало десет години от живота. Глупава грешка от негова страна. Но онова нещо в главата му не му позволи да направи по-добър избор.

Той тръгна по къс коридор, озова се пред врата с табелка „Офис“ и почука. Чу стъпки и миг по-късно вратата се отвори. На прага застана мъж, който изпълни цялата рамка. Беше с обръсната глава и облечен изцяло в черно — черен панталон, черно сако, черно поло. Изгледа Роджърс отвисоко.

— Да? — изсумтя мъжът.

— Тук съм заради обявата. Търсите охранител.

Мъжът отстъпи крачка назад. Думите явно му се бяха сторили забавни.

Едва сега Роджърс успя да огледа стаята. Беше просторна, почти четирийсет квадрата, с вградени секции и скъпи мебели. Зад елегантно махагоново бюро седеше жена около трийсет и пет, облечена в бежово сако и бяла блуза.

Едрият мъж я погледна.

— Идвал заради обявата — каза той с насмешка.

Жената се изправи. Беше слаба и стройна, с тъмнеещи корени на изрусената коса.

— Имате ли опит на подобна позиция? — попита тя.

Роджърс кимна.

— Струвате ми се малко дребен за тази работа. И малко възрастен.

— Мога да се справя.

Жената заобиколи бюрото и приседна на ръба му. Роджърс забеляза, че високите токове на обувките й прибавят седем-осем сантиметра към ръста й. Без тях вероятно не би надхвърлила метър и шейсет и пет.

— Бивш военен ли сте? — попита тя. — Имате вид на войник.

— Нещо подобно. Не искам да попълвам никакви документи. И предпочитам заплащане в брой. Ако това е проблем, мога да си тръгна още сега.

— Няма значение какво искаш ти — каза едрият мъж. — Тя е шефът. Тя определя правилата.

Роджърс потри тила си. Мястото по-скоро го сърбеше, отколкото да го боли. Той погледна нахапания тип и попита:

— Ти защо не работиш като охранител? Изглеждаш достатъчно едър. Или шефката се притеснява, че няма да се справиш?

Мъжът едва се сдържа да не забие юмрук в лицето на Роджърс.

— Я да млъкваш, по дяволите…

— Карл! — каза строго жената и отиде до тях.

Карл отстъпи крачка назад.

— Карл е шефът на охраната. Той не се отделя от мен.

— Нуждаете се от охрана?

— Аз съм Хелън Майърс, господин…?

— Пол. Наричайте ме Пол.

Тя погледна Карл и обясни:

— Той подбира охранителите. Това е част от служебните му задължения.

— Добре.

— Обикновено проверяваме миналото на кандидатите за работа…

Роджърс се обърна и понечи да си тръгне.

— Почакай! — спря го Майърс.

Роджърс се обърна отново.

— Да не би да си загазил?

— Загазих преди време, но си платих за това. Сега съм свободен човек. И се нуждая от тази работа. Но не желая да проверявате миналото ми. Благодаря и всичко хубаво.

— Остани за малко — каза жената и го огледа изпитателно. — Добре, Пол, ще те оставя в ръцете на Карл.

Роджърс погледна Карл с очакване. Карл пристъпи напред и се усмихна, но погледът му остана студен.

— Покажи ми как оглеждаш помещението, как следиш тълпата…

Роджърс извърна глава надясно.

Секунда по-късно протегна ръка и спря удара, който Карл бе насочил към брадичката му. Хвана юмрука му и го стисна. Карл понечи да се освободи, но не успя да се измъкне от хватката на Роджърс.

— Как го направи, по дяволите?! — възкликна той.

Роджърс стисна толкова силно, че едно от кокалчетата на Карл изхвръкна нагоре.

— Мамка му! — извика Карл. — Пусни ме, по дяволите!

— Моля те, Пол, пусни го — каза Майърс.

Роджърс освободи юмрука му и отстъпи назад, прибра ръце зад гърба си и застана мирно.

— Кучи син! — възкликна Карл, който притискаше наранената си ръка. — Да не си полудял?

Роджърс погледна Майърс и попита:

— Какво е заплащането?

— Петстотин на нощ — отвърна тя. — Работното време е от осем вечерта до два сутринта. Понеделник почиваме. Сред клиентите ни има доста войници, които започват да буйстват понякога. А те не са лесни противници. Умеят да се бият. Затова плащаме толкова. Не мога да гарантирам, че няма да пострадаш. Точно това се случи с предишния охранител. Ще трябва да подпишеш декларация, в която се казва, че заведението не носи отговорност за евентуални злополуки.

— Не съм приключил с него, госпожо Майърс — каза Карл, без да откъсва поглед от Роджърс.

— Можеш да се пробваш на канадска борба, ако нямаш нищо против да ти изкълча рамото.

— Обикновено се боксирам с новите — отвърна рязко Карл.

— Не бих те посъветвал — каза Роджърс. — Двубоят няма да е честен.

— Мръсен дребосък!

Карл се опита да изрита Роджърс, който направи крачка встрани, хвана крака му и дръпна рязко без никакво усилие. Миг след като Карл се озова на пода, Роджърс скочи върху него, изви ръката му зад гърба и започна да го души, в резултат на което Карл подбели очи.

— Престани! Престани! — извика Майърс.

Роджърс веднага стана и отстъпи назад.

— Получавам ли работата? — попита спокойно той.

Майърс изгледа Карл, който лежеше замаян на пода, после вдигна очи към Роджърс.

— Кога можеш да започнеш?

— Тази вечер.

— Добре. — След което добави неуверено: — Имаш ли някакъв проблем, за който трябва да знам, Пол?

— Нямам никакви проблеми. И ще се справя добре със задълженията си.

— Добре, стига да не убиеш някого.

Роджърс не отговори. Помогна на Карл да се изправи и да седне на един стол. Едрият мъж избягваше погледа му.

— Съжалявам, че те нараних — извини се Роджърс. — Но имах нужда от тази работа.

Карл, който едва дишаше, само му махна с ръка.

Майърс изведе Роджърс от офиса и му показа малка стаичка зад бара. Взе от там дрехи и обувки и му ги връчи с думите:

— Това е облеклото на охраната. Би трябвало да ти стане.

— Благодаря.

— Имаш ли смартфон? — попита тя.

Той поклати глава.

— Нямам смартфон и нямам пари да си купя.

Майърс отвори един шкаф, извади кутия и му я подхвърли.

— Това е „Самсунг“. Има връзка с интернет и всичко останало. Ще заработи веднага щом го включиш. Номерът е изписан на дисплея. Можеш да го ползваш, докато работиш тук.

Роджърс го прибра в джоба си.

— Благодаря — каза той.

— По време на работа трябва да носиш слушалка и микрофон, за да поддържаш непрекъсната връзка с останалите.

— Говорите, сякаш сте служили в армията.

— Ще се видим довечера. Ела два часа по-рано, за да ти обясним как работим. Ясно ли е?

— Да.

Тя хвърли тревожен поглед към вратата.

— Как успя да се справиш с Карл?

— Знам това-онова. Трябваше да му покажа какво мога.

— Но той те превъзхожда с петнайсет сантиметра и петдесет килограма. Имал си е работа с много по-едри от теб и никой не е успявал да направи това, което ти направи току-що. Карл винаги ги просва на пода.

— По-силен съм, отколкото изглеждам — каза Роджърс.

— Очевидно.

Той я остави да се взира неуверено след него.

Върна се в микробуса и подкара към мотел, който предлагаше стаи за двайсет и девет долара на нощ. Беше същински коптор, но след десет години в затворническа килия Роджърс не се интересуваше къде спи, стига да можеше да излезе през вратата, когато си пожелаеше. Плати в брой за три нощи, паркира белия микробус пред стаята си и влезе вътре.

Петстотин долара на вечер и никакви задължения през деня. Това означаваше, че ще има достатъчно свободно време да осъществи плана си. Тази работа му предоставяше идеална възможност да обикаля из района.

Роджърс заключи вратата след себе си, остави сака на пода, окачи дрехите си в гардероба и пъхна обувките си под тях. Седна на ръба на леглото и сведе поглед към дисплея на смартфона. Никога не бе използвал подобно нещо. Смартфоните се бяха появили, когато той вече бе в затвора. Но въпреки това бързо разбра как се борави с него.

Влезе в интернет и продължи да търси информация за „Екселон“. Ставаше все по-умел и започна да прескача от сайт на сайт, докато най-после откри нещо интересно.

Бивш президент и главен изпълнителен директор на кампания се оттегля на архипелага Аутър Банкс.

Статията бе отпреди пет години. Крис Балард бе основал и ръководил първо „Балард Ентърпрайзис“, а после и наследилата я компания „КБ Екселон“. Инициалите КБ очевидно означаваха Крис Балард. Впоследствие той бе предал управлението в ръцете на други хора. Осемдесетгодишният вече Балард се бе оттеглил, за да води по-спокоен живот край пясъчните плажове на Северна Каролина.

В статията се изброяваха част от успехите на Балард и се споменаваше, че компанията му работи в тясна връзка с Агенцията за авангардни изследователски проекти в областта на отбраната. Журналистите излагаха накратко и историята на агенцията.

Тя била създадена в края на петдесетте години на миналия век от президента Айзенхауер. Появила се в отговор на изстрелването на съветския „Спутник“. Сменила името си няколко пъти, докато през 1996 г. се превърнала в сегашната агенция, която разполагаше с нова централа в Арлингтън, Вирджиния, стотици служители и бюджет от три милиарда долара. Основната й задача бе разработването на авангардни военни технологии, които да осигурят предимство на Америка, макар част от проектите й да бяха оказали сериозно влияние и върху цивилни отрасли. Тя финансираше множество изследвания в частния сектор и бе известна с това, че дава кратки срокове, проявява изключителна взискателност и поставя амбициозни цели на своите подизпълнители. Имаше множество успехи, но също и грандиозни провали. И тъй като бе независима структура, тя се отчиташе пряко на висшето ръководство на Министерството на отбраната.

Роджърс вече знаеше всичко това и не даваше пет пари за агенцията. Откри, че телефонът му има географска карта с градове, улици, адреси и прочие. Въведе Аутър Банкс и разбра, че островите се намират само на два часа път от Форт Монро. Крис Балард бе единствената следа, която можеше да го отведе до Клеър Джерико.

Дръж се, Северна Каролина, идвам.

16

Пулър седеше на капака на своя шевролет и се взираше в някогашния си дом във Форт Монро.

Навремето семейството му разполагаше с голям буик, предоставен от армията. Онази вечер, когато майка му бе излязла, колата бе останала паркирана на алеята пред дома им. Нямаха друго превозно средство. А това означаваше, че е вървяла пеша.

Пулър скочи от капака и тръгна по тротоара. Можеше да избира между две противоположни посоки, но се спря на тази, която му се струваше по-логична. Към църквата.

Докато крачеше по улицата, си представяше как майка му е минавала по същия маршрут онази вечер. Стъпките му следваха нейните. Виждаше я — елегантно облечена, вероятно с дамска чанта на рамо, вперила поглед право пред себе си. Устремена към някаква цел.

Пулър спря едва когато стигна до „Света Дева Мария“. Църквата изглеждаше същата, каквато я помнеше като дете. Дърветата около нея бяха по-високи, с по-дебели стволове и по-широки корони, но самата сграда сякаш бе застинала във времето. Красива малка църква. Би изглеждала страхотно на някоя пощенска картичка, помисли си той внезапно.

Към нея имаше и католическо училище, в което учеха деца до осми клас. То се намираше на Уилард Авеню. Пулър бе придружавал майка си и брат си на всички неделни литургии, дори баща им бе идвал, когато бе в града. Но след изчезването й Пулър не бе стъпвал в църквата. Не виждаше смисъл да го прави, след като Бог бе пренебрегнал горещите му молби и не бе върнал майка му при него.

Постоя там няколко минути, опитвайки се да устои на болезнените спомени, които го връхлитаха. Изкачи стъпалата и влезе вътре. Беше тихо и хладно и миришеше на мухъл. Пулър огледа интериора, синия мокет, надписа над рафта с псалтири и брошури в задната част, който гласеше: Не кради.

Тръгна по пътеката и огледа витражите вляво и вдясно. Единият бе посветен на войник, загинал в Корея. Под него пишеше: Той умря, за да живеят вашите деца.

От тавана се спускаха флагове, които покриваха двете стени. Пулър ги огледа, докато минаваше покрай тях. Накрая погледът му спря върху малкия олтар. Спомените нахлуха като вражески десант. Той затвори очи и се остави на пороя от образи.

В църквата майка му винаги сядаше между него и брат му. В края на краищата те бяха малки деца и седнеха ли един до друг, непременно щяха да направят някоя беля до края на литургията. Можеше да усети аромата на парфюма й, нежно, едва доловимо ухание. Можеше да чуе шумоленето на полата й, тихото потракване на токчетата й по пречката на дървената пейка пред тях, ритмичното отгръщане на страниците от псалтира. Можеше да види как се изправят, за да се помолят, заслушани в проповедта. И как отново се изправят, този път, за да изрецитират „Отче наш“. И как отиват, за да получат причастие. Пулър придоби тази привилегия едва в годината преди изчезването на майка му.

Спомни си и как преглъща нафората и съжалява, че майка му не му позволява да пийне глътка от кръвта на Исус под формата на червено вино. Спомни си и как пускат смачканите банкноти върху дискоса. Как пеят финалния псалм, докато свещеникът и момчетата, които му помагаха край олтара, вървяха по пътеката, понесли кръста и Библията.

Майка му оставаше да поговори със свещеника или приятелки, а Пулър и брат му не ги свърташе на едно място. Нямаха търпение да се приберат у дома, да се преоблекат и да хукнат да играят навън. Поне Джон, защото понякога Боби предпочиташе да дочете някоя книга или да довърши научен проект.

Пулър примигна и насочи поглед към олтара. Встрани от него се отвори врата и от вътрешната стаичка излезе свещеник. Носеше няколко псалтира. Когато видя Пулър, остави книгите и тръгна към него.

Свещеникът едва ли имаше шестдесет, но косата му бе съвсем побеляла. Носеше обичайния черен панталон и черна риза с бяла якичка. Зад очилата се виждаха воднисти сини очи.

— Мога ли да ви помогна? — попита с усмивка той, пристъпи още по-близо и протегна ръка. — Аз съм отец О’Нийл. — Огледа Пулър внимателно и добави: — Съжалявам, млади човече. Идвали ли сте преди? Обикновено съм добър физиономист.

— Много отдавна. Преди трийсет години.

— О, в такъв случай като дете?

— Да.

— Значи сте посещавали тази църква много преди мен. Аз съм пастор тук от девет години. Преместих се от Роаноук.

— Някогашният пастор се казваше отец Руни.

— Отец Руни? Името ми звучи познато, макар между него и мен да са се изредили доста пастори. Епархията в Ричмънд обича да ни мести често.

— Имате ли представа къде бих могъл да го открия?

О'Нийл застана нащрек.

— Мога ли да попитам защо го търсите?

— Казвам се Джон Пулър. Баща ми беше военен, аз също. Като дете идвах тук с майка ми и брат ми. Преди трийсет години майка ми изчезна безследно във Форт Монро. Опитвам се да открия какво се е случило.

Воднистите сини очи омекнаха.

— Защо сега, при положение че е минало толкова много време?

Пулър извади служебната си карта от ОКР. Свещеникът я огледа внимателно.

— ОКР? Това официално разследване ли е?

— Не, лично. Неотдавна се случиха някои неща, които изискват да положа повече усилия и да се опитам да разбера най-после какво се е случило с майка ми.

— Разбирам, агент Пулър. Неизвестността може да бъде особено мъчителна.

— Имате ли представа какво е станало с отец Руни? Дори не знам дали е жив.

— Мога да се опитам да го открия. Ще звънна тук-там. Имате ли нещо против да изчакате или да минете по-късно? След петнайсет минути имам среща, за която трябва да се подготвя, но веднага щом приключа, ще се заема с молбата ви. Какво ще кажете да се отбиете след два часа?

— Непременно. Благодаря ви, отче.

Пулър излезе навън и погледна часовника си. Не обичаше да си губи времето. Не бе стигнал до колата си, когато чу нечий глас:

— Какво правиш тук?

Обърна се и видя специален агент Тед Хъл да седи зад волана на служебния си шевролет, който по нищо не се отличаваше от неговия. Армията правеше огромни поръчки, без да се интересува от разнообразието на продуктите. Тя обичаше всичко да е излято като по калъп, независимо дали става въпрос за войници или автомобили.

Пулър погледна назад към църквата, после пристъпи към колата на Хъл.

— Припомням си миналото.

Хъл го изгледа подозрително. Пулър знаеше, че на негово място би постъпил по абсолютно същия начин.

— Така ли? Във Форт Монро, откъдето майка ти изчезва безследно?

Пулър сви рамене и се наведе към прозореца.

— Вие хвърлихте тази бомба в скута ми. И стимулирахте любопитството ми. Какво щеше да направиш ти, ако ставаше въпрос за твоята майка?

Хъл кимна и забарабани по волана.

— Вероятно това, което ти правиш.

Пулър се изправи.

— Добре.

— Откри ли нещо?

Той се наведе отново.

— Разговарях с няколко души. Онази вечер майка ми се е облякла официално. Тръгнала е пеша, колата е останала на алеята пред дома ни. Църквата се намира недалече от мястото, където живеехме. Тя беше дълбоко религиозна. Реших, че може да е тръгнала насам.

— Защо?

— Ако е имала проблем, вероятно би дошла тук, за да го сподели.

— Изповед ли имаш предвид?

— В тази църква няма кабинки за изповед. За целта ползват една от стаите. Но не, нямах предвид изповед, а най-обикновен разговор със свещеника.

Хъл огледа църквата.

— Същият пастор ли служи тук и сега?

— Не, но се опитват да го открият.

— Смяташ ли, че от тази следа ще излезе нещо?

— Не разполагам с други следи, така че трябва да се задоволя с тази.

— Не открих стенограми от евентуални разговори на агентите на ОКР със свещеника преди трийсет години.

— Те не са познавали майка ми. За разлика от мен. Но пак повтарям, от това може да не излезе нищо. — Пулър се огледа. — Градчето изглежда напълно различно сега. Запомнил съм го пълно с военни, които бързат нанякъде.

Хъл кимна.

— Аз също. Но в един момент се оказа, че имаме прекалено много военни бази и прекалено малко пари. Кога ще разбереш дали са открили свещеника?

— До няколко часа.

Хъл се замисли върху думите му.

— Не можеш да провеждаш официално разследване.

— Това ми е ясно.

— Какво тогава правиш, Пулър?

— Опитвам се да науча повече за изчезването на майка ми. Законът не го забранява.

— Забранява го, ако баща ти е заподозрян, а ти си военен следовател.

— Но официално баща ми не е заподозрян.

— Ще ми звъннеш ли, когато се появи този свещеник?

— С удоволствие.

— Не захвърляй кариерата си на боклука заради този случай, Пулър. Подочух за бягството на брат ти от военния затвор. Тогава май е имало опасност да се издъниш.

— Аз съм войник. Опасностите са неизменна част от моята работа.

— Има различни видове опасност. И понякога тази, която произтича от собственото ти поведение, е по-страшна от онази, в която могат да те въвлекат действията на врага — отвърна Хъл и потегли.

Пулър го проследи с поглед, преди да насочи вниманието си другаде.

Не бе съвсем откровен с Хъл. Имаше още една следа, по която да тръгне. И част от нея бе съвсем реална.

А другата част съществуваше само в главата му.

17

Пулър седеше на стола в мотелската си стая и се взираше в платнената чанта.

Най-обикновена платнена чанта. От памучна материя. С цип.

Чанта, пълна с неща, които му помагаха да си върши работата. Да открива истината.

И той правеше тъкмо това. Винаги бе искал да го прави. Може би защото майка му бе напуснала дома им и никога не се бе върнала.

Дали някаква зла сила не й бе попречила да се върне? Дали тази зла сила не бе баща му?

Зарови лице в шепи. Непоносимата тежест на тази мисъл заплашваше да го премаже. После той се изправи и събра мислите си.

Ти си войник, Джон Пулър. Ти си рейнджър. Можеш да направиш невъзможното. От теб се очаква да правиш невъзможното, и то непрекъснато.

Отвори проклетата чанта и го извади най-после.

Пресегна се. Пръстите му докоснаха ципа. Представи си погледа на баща си, вперен в него.

Хайде, войнико, рискувал си живота си на бойното поле. Едва ли е толкова трудно да дръпнеш проклетия цип.

Пулър дръпна ципа, отвори чантата и огледа съдържанието й. Докосна ръба на писмото, но не го извади веднага. Трябваше да събере сили, колкото и странно да звучеше. Накрая го измъкна от чантата и се загледа в името върху плика.

Беше изписано с почерка на майка му.

Джон.

Писмото не бе адресирано до него, а до баща му. Бе предназначено за Джон Пулър-старши. По времето, когато беше бригаден генерал и си скъсваше задника, за да прибави още някоя звезда на пагоните си. Това изискваше да остави на заден план всичко друго, включително семейството си.

Пулър-старши щеше да приключи кариерата си с три звезди. В цялата армия на Съединените щати имаше само четирийсет и трима души с чин генерал-лейтенант. Баща му обаче искаше и четвърта звезда, която да го постави в елитната компания на едва деветима генерали. И тъй като така и не я получи, бе решил, че е провалил кариерата си.

Пулър извади писмото и го разгъна. Никога не го бе чел. Беше го открил като дете — от изчезването на майка му бяха изминали едва шест месеца. Баща му го бе оставил някъде в дома им във Форт Монро. Пликът бе отворен, но Джон нямаше представа дали баща му го е чел.

Позна на мига почерка на майка си. Беше написала безброй бележки до него и брат му, някои изпълнени с думи на подкрепа, които да ги ободрят, други с шеги, които да ги накарат да се усмихнат, а още по-добре да се засмеят, особено когато бяха тъжни, неуверени, уплашени. Животът на децата на военните никак не е лесен. А животът на сина на една армейска легенда може да бъде същински ад понякога.

Братята Пулър бяха изпитали това на собствения си гръб, преди да пораснат. Хората предполагат, че си толкова добър, надарен и безстрашен, колкото легендарния ти баща, и вдигат невероятно високо летвата. И обратното, предполагат, че си много под него, защото в едно семейство рядко се появяват двама, камо ли трима легендарни войници. В такъв случай незабавно те обявяват за паразит, който живее на гърба на баща си. Каквото и да постигнеш, няма да бъде приписано на собствените ти усилия, а на заслугите на баща ти. Каквото и да постигнеш, няма да е достатъчно, защото никога няма да бъдеш него.

Писмото бе кратко, но прочувствено, дори сърцераздирателно на места. Какво ли не би дал навремето, за да получава писма от нея, докато следваше в колежа или постъпваше в армията. Или когато заминаваше на мисии отвъд океана и буквално се бореше за живота си в най-опасните ситуации, които човек може да си представи. Думите й щяха да се превърнат в спасителна лодка сред море от проблеми.

Пулър почувства, че ръката му трепери, докато четеше разсъжденията на майка си отпреди трийсет години.

Проблеми с брака. Проблеми с него. Проблеми с нея. Но… въпреки всичко тя искаше да оправят нещата. Не заради него или заради нея. А заради синовете им. Защото те бяха най-важното нещо. Поне за Джаки Пулър.

Но — и това беше най-същественото — тя пишеше, че трябва да замине за известно време с децата. За да даде възможност на баща му да осъзнае кои са истинските приоритети в живота. След което — в зависимост от решението, което той вземе — да продължат нататък.

Пулър сгъна писмото и го прибра в плика. Думи от гроба. Или ако не бяха от гроба, Пулър нямаше представа откъде идват. Въпреки несъмнената любов и привързаност към него и брат му, с които бе пропито писмото, той забеляза, че то го е потиснало още повече. Част от него се надяваше, че майка му все пак е напуснала съпруга си. Защото това означаваше, че тя все още е жива. Но писмото му подсказваше, че най-вероятно е мъртва.

Той беше готов да се изправи срещу куршуми, бомби и фанатични джихадисти. Бе готов да се бие за знамето и родината. Но всъщност човек се бие за близките си, за семейството си, за човека до себе си.

Днес Пулър се чувстваше съвсем сам. Докато седеше на леглото и се взираше в плика, депресията му внезапно изчезна, заменена от много по-силно чувство. Чувство на вина.

Защо бе чакал толкова години, без да предприеме нищо? Та той бе опитен следовател. И въпреки това никога не бе разследвал онзи случай, който смяташе за по-важен от всички останали. По-важен дори от осъждането на брат му и изпращането му в затвора. Въпреки това не бе направил нищо. И бе оставил времето да минава.

Прибра писмото в чантата и дръпна ципа, след което го заключи с катинарче с шифър. Зачуди се дали да позвъни на брат си. Но Боби най-вероятно щеше да подходи логично и да се отнесе пренебрежително към чувствата, които по-малкият му брат изпитваше. В момента Пулър не се нуждаеше нито от логика, нито от пренебрежение. Нуждаеше се от човек, с когото да поговори, човек, който да не изисква от него практичност или здрав разум.

Погледна часовника си. Надяваше се, когато пристигне във Форт Монро, свещеникът вече да е открил адреса на отец Руни. Заключи стаята си и тръгна към колата.

Зави зад ъгъла и я видя. Тя седеше царствено на предния капак на шевролета му като изящен орнамент от плът и кръв. Пулър остана толкова смаян, че едва не се блъсна в един от стълбовете на верандата.

— Чух, че се нуждаеш от приятел — каза Вероника Нокс.

18

Роджърс взе душ, облече новите си дрехи и пъхна смартфона във вътрешния джоб на сакото си. Потегли към „Камуфлаж“ и паркира отзад. Влезе през предната врата и погледите, с които го удостои персоналът на бара, му подсказаха, че всички са научили за схватката с гиганта Карл. Ако случайно някой срещнеше погледа му, бързо извръщаше очи.

Това го устройваше идеално. Не бе дошъл тук, за да си търси приятели. Интересуваха го само парите.

Въведоха го в кабинета на Хелън Майърс, която го очакваше. Беше се преоблякла в елегантен черен костюм с панталон и обувки на висок ток. Косата й се спускаше на вълни по раменете й, а лицето й бе гримирано.

— Къде е Карл? — попита Роджърс.

— Тази вечер не е на работа. Трябваше да се погрижи за някои неща.

Роджърс кимна. Предположи, че Карл трябва да се погрижи за счупен пръст, наранен гръклян, навехнат крак и изкълчена ръка. Но това не беше негов проблем.

В следващите трийсет минути Майърс му изнесе лекция, посветена на политиката на бара и служебните му задължения.

— Половината шофьорски книжки, които ще ти покажат, са фалшиви. Могат да пият алкохол, ако са на двайсет и една години. Не допускаме никого под тази възраст. Не правим изключения. Повечето войници, които идват, са на деветнайсет-двайсет. Задачата ти е да ги държиш вън от заведението. Последното, от което имам нужда, е да ми вземат разрешителното, защото продавам алкохол на непълнолетни.

— Не смятате ли, че след като са достатъчно възрастни да се бият за страната ни, имат право да изпият една бира?

— Съгласна съм, но не аз приемам законите. Както може да се очаква, най-много клиенти имаме през уикендите. В понеделник оставаме затворени, за да можем да си поемем дъх, но през останалите дни от седмицата работим.

— Нещо друго? — попита Роджърс.

— Ще трябва да проявяваш дискретност и да разчиташ на добрата си преценка, Пол. Да, стремим се да не допускаме непълнолетни, но и не искаме да си създадем репутацията на място, където неоправдано гонят клиентите или се отнасят зле с тях. Това не се отразява добре на бизнеса.

— Разбирам.

— Също така всяка вечер имаме списък с ВИП клиенти, които трябва да пуснеш, без да се редят на опашката. Ще изпращам списъка предварително на телефона ти. Те ще идват, ще показват документите си, а ти ще сравняваш имената им със списъка и ще ги пускаш. Хората вътре ще ги съпровождат до специален салон в бара. Ще стоиш отвън през цялото време, освен ако не те повикат вътре. Ти си първата линия на нашата отбрана.

— Кои са виповете?

— Не те интересува кои са — отвърна категорично Майърс. — Просто ги пускаш да влязат. Това е твоята задача.

Роджърс потри тила си.

— Разбрах.

— Изглеждаш добре — заяви тя, след като го огледа от главата до петите. — И си в удивителна форма. На колко години си?

— На повече, отколкото предполагате.

— Личи си, че тренираш здраво. Сигурно използваш някоя от новите фитнес програми, да речем, „Инсанити“, Р-90-Х, ММХ?

Той поклати глава и каза:

— Добри гени, нищо повече.

Майърс се усмихна.

— В такъв случай си извадил късмет.

Да бе, голям късмет.

— Нямаш право да пиеш алкохол, докато си на работа. След това обаче можеш да си поръчаш каквото поискаш, и то безплатно.

— Не си падам по алкохола.

— Както желаеш. Приятна работа.

— Благодаря.

Роджърс излезе от офиса и се отправи към бара. Седна на един стол и започна да отброява минутите, които оставаха до отварянето на заведението. Поръча си вода с лимон и барманът му наля.

На стената зад барплота имаше телевизор. Вървеше емисия новини. Съобщаваха за убийство в Западна Вирджиния, близо до границата с Вирджиния. И за малко момче, останало без баща. Както и за кражбата на рядък модел оръжие. Репортерът изглеждаше дълбоко възмутен, докато съобщаваше подробности около хладнокръвното убийство. Полицията вече разследвала няколко улики. На местопрестъплението бил забелязан автомобил. Детето оцеляло, но било в тежко емоционално състояние, тъй като очевидно станало свидетел на престъплението.

Барманът се обърна към телевизора и изгледа новините заедно с Роджърс, докато бършеше чашите.

— Напълни се с психопати — измърмори той и хвърли поглед към Роджърс. — Само смъртното наказание ще ги оправи.

Роджърс не отговори. Мислеше си за съвсем други неща.

На местопрестъплението бил забелязан автомобил.

Беше се отървал от колата, но бе използвал същите регистрационни табели. Ами ако някой бе запомнил номерата? Дали ченгетата биха обърнали внимание на един най-обикновен бял микробус? Напълно възможно. Ако не на микробуса, то на номерата. И тогава биха могли да се сетят. Роджърс трябваше да се погрижи за този проблем.

Оттегли се в един ъгъл на салона и седна на масата. Извади телефона си и огледа пътищата, които водеха до Аутър Банкс. Проблемът бе, че нямаше адреса на Крис Балард.

Край него мина една сервитьорка и той я заговори:

— Опитвам се да открия стар приятел. Разполагам с името и района, в който живее, но нямам адреса или телефонния му номер. Този телефон може ли да ми помогне да го открия?

— Въведи името и района в Гугъл. Влез в Стрийт Вю, за да видиш къщата, след като я откриеш.

— Ще ми покажеш ли как се прави? Аз съм един старец, който знае да борави само с калкулатор. Избери си някакво име и ми покажи.

Тя се усмихна, седна до него и пръстите й пробягаха по клавиатурата на телефона.

Роджърс бързо схвана какво трябва да направи. Благодари на сервитьорката с двайсетдоларова банкнота и жената отмина, понесла табла с чисти чаши. А Роджърс въведе името, което го интересуваше, както и всяка допълнителна информация, за която се сети. Накрая намери адреса. Използва Стрийт Вю, за да огледа къщата.

Балард живееше в крайбрежно имение, оградено с високи зидове и внушителна порта от ковано желязо. До нея бе разположена къщичка за охраната. Явно Балард се бе пенсионирал като много богат човек, след като цял живот бе продавал разни неща на Чичо Сам.

Роджърс запамети адреса и изтри данните от търсенето. Захвана се със следващата си задача. Да открие адреса на Клеър Джерико. Резултатът бе напълно очакван. Не откри нищо. Съмняваше се, че тя се е пенсионирала и живее в Аутър Банкс в голямо имение зад високи зидове.

Добре, след като не можеше да я открие по интернет, щеше да разчита на Крис Балард да попълни липсващата информация. Роджърс пет пари не даваше дали Балард ще прояви желание да му каже или не. Защото не се съмняваше, че в крайна сметка ще му каже всичко.

Облегна се, затвори очи и отброи минутите, които оставаха до началото на кариерата му като професионален охранител в бар. Потри силно тила си, сякаш да каже на онова нещо там да се успокои. Не трябваше да губи контрол. Това щеше да провали всичко.

А той бе чакал прекалено дълго и не биваше да се издъни точно сега.

19

— Какво правиш тук? — попита изуменият Пулър.

Вероника Нокс се плъзна по капака на шевролета му и скочи с лекота на земята.

Погледът му пробяга по нея. Беше висока около метър и седемдесет и пет, със стройна атлетична фигура и кестенява коса, която бе станала по-дълга от последната им среща. Пулър знаеше, че Вероника още носи белезите от шрапнели по бедрата, останали от една прекалено близка среща с минометен снаряд в Близкия изток.

Тя работеше в разузнаването, но Пулър не бе сигурен за коя точно агенция. Бяха се разделили пред гроба на Томас Къстър в гробището на Форт Левънуърт, Канзас. Тогава Пулър, облечен, между другото, в парадна униформа, я бе поканил да прекарат заедно една седмица в Рим. Тя бе отказала любезно. Оттогава не я бе виждал.

В един момент бе решил да я изхвърли от мислите си. Но сега, когато я видя пред себе си, разбра, че това е невъзможно. Достатъчно бе да я зърне за миг, за да почувства как кожата му настръхва, а дишането му се учестява.

Тя спря на крачка от него. Бе облечена както обикновено — черен панталон и бяла блуза, закопчана догоре.

Пулър знаеше от опит, че тя е въоръжена с един пистолет на кръста и още един на глезена.

— Както вече казах, чух, че се нуждаеш от приятел.

— От кого го чу?

— Трябва да си научил вече, че никога не разкривам източниците си.

Пулър се поотпусна и я огледа изпитателно.

— Очаквах да ми се обадиш по-рано. Звънях ти повече от десет пъти. Оставях ти съобщения, писах ти имейли. Ако знаех адреса ти, сигурно щях да цъфна пред вратата ти някой ден.

— Знам, Пулър. Съжалявам. Работата пречи на много неща. По-голямата част от времето си прекарвам в чужбина.

Той отстъпи крачка назад и скръсти ръце.

— Какво знаеш за случая?

— Появило се е писмо, пълно с обвинения срещу баща ти. Разследването около изчезването на майка ти е подновено. Баща ти е основният заподозрян заради наскоро установения факт, че е бил в страната през онзи ден.

— Източниците ти са доста добри — призна Пулър.

— И след като те намирам тук, във Форт Монро, предполагам, че си се заел сериозно с разплитането на случая.

— Неофициално. Но агентът на ОКР, който води разследването, знае, че съм тук. Предполагам, че иска да си сътрудничим.

— Тед Хъл?

— Познаваш ли го?

— Не.

— И така, Нокс, питам те отново: какво правиш тук? Не ми пробутвай онази история с приятелите. Ти нямаш приятели.

Лицето й се изопна.

— Смятах те за приятел. Теб и брат ти. Преживяхме твърде много заедно.

— Приятелите отговарят на обажданията. Брат ми отговаря на обажданията ми, колкото и да е зает.

Тя го изгледа раздразнено.

— За Рим ли става въпрос? За отказа ми да дойда с теб?

— Става въпрос за присъствието ти тук. Не вярвам, че си дошла заради мен. Следователно има друга причина. Бих искал да разбера каква е тя. Много е просто.

— Дойдох да ти помогна, Пулър. Последната ни среща не мина добре. Но твоето предложение… то означаваше много за мен. Нямаш представа колко малко оставаше да го приема. Не минава нито ден, без да съжалявам, че не заминах с теб.

Нейната откровеност накара Пулър да поомекна.

— Наистина ли, Нокс? Искам да знам. Просто ми кажи.

— Нека се изразя така. Не би трябвало да съм тук. — Тя погледна към колата му и предложи: — Искаш ли да се повозим? И да поговорим?

— Имам среща с един човек.

— Но ще отидеш на нея с колата, нали?

Тя отвори предната дясна врата. Пулър поклати глава и седна зад волана. Закопчаха предпазните си колани и той потегли.

— С кого имаш среща?

— С човек, който може да знае нещо.

— Един човек винаги води до друг човек, а едно нещо винаги води до друго нещо. Спомням си твоята мантра.

— Всъщност брат ми я формулира. Но да, аз споделям този принцип.

— Майка ти е изчезнала преди трийсет години.

Това не беше въпрос. Пулър я погледна, докато караше.

— Чела си досието?

— Разбира се. Трябваше да се подготвя, след като ще ти помагам. Много добре знам, че не обичаш да си губиш времето.

— Да, преди трийсет години.

— Тогава ти си бил на осем, а брат ти почти на десет.

— Точно така.

— Предполагало се е, че баща ти е извън страната, но сега вече знаем, че не е бил. В същото време обаче той не се е появил в дома ви онази вечер. Според документите от полета е кацнал в Норфък в един часа следобед.

— Откъде, по дяволите, имаш тази информация? — попита Пулър, без да крие раздразнението си. — Дори аз не я знам.

— Няма значение. Така пише в досието. Въпросът е следният: майка ти е излязла около седем и половина вечерта. В един часа баща ти е бил на половин час от дома ви. Къде е прекарал целия следобед? Няма информация за каквито и да било негови срещи с военнослужещи и прочие. Къде е бил в такъв случай?

— Какво знаеш за полета? Защо информацията е била погребана толкова дълбоко, че никой не е разбрал? Разследващите сигурни ли са, че баща ми е летял с този самолет?

— Ето го големия въпрос, Пулър. И трябва да ти кажа, че не съм никак доволна от това, което научих до момента.

Той отби от пътя и се обърна към нея.

— Знаеш за полета, знаеш, че не е имал официални срещи? И не си доволна от това, което си научила до момента? Откога разследваш този случай?

— Отскоро. Но работата ми се отличава с изключителна ефективност — добави невъзмутимо тя. — Освен това имам пълномощия да изисквам отговори от хора, които не са свикнали да отговарят на въпроси.

— Предполагам — отвърна Пулър с нотка на завист.

— Защо не се е прибрал по-рано? — попита тя.

Пулър извади плика от джоба си и й го подаде. После се върна на пътя и продължи да кара. Нокс разгъна писмото и го прочете два пъти.

— Баща ти чел ли го е?

— Не съм сигурен. Знам само, че беше у него.

— Тя е искала нещата между тях да се получат.

— Но в същото време той е имал мотив да я убие.

— Не го знаем със сигурност — възрази Нокс. — Тя твърди, че иска да замине за известно време, като вземе теб и брат ти. Обзалагам се, че баща ви не е останал доволен от това.

— Категорично не.

— Възможно е да има и друга причина.

— Например?

— Някоя стара история. Друга жена?

— Баща ми наистина имаше друга любов.

Вероника Нокс подскочи на седалката и го погледна.

— Какво?!

— Нарича се Армията на САЩ. Той едва намираше време за семейството си, какво остава за друга жена. Но ми е интересно защо се е върнал по-рано и не е казал на никого.

— Ще трябва да разберем. Къде отиваме, между другото?

— Имам среща с един свещеник.

— Защо? — попита озадачено Нокс.

— За да изповядам греховете си.

— Питам те сериозно, Пулър.

— Той е човекът, който може да ни отведе до друг човек.

Тя се отпусна на седалката.

— Добре. — А после добави: — Отдавна не съм се изповядвала.

— Католичка ли си?

Нокс кимна.

— Но днес няма да се изповядвам.

— Защо?

— Съмнявам се, че ще ни стигне времето. Може да отнеме няколко часа.

Той я изгледа учудено и тя добави:

— Никога не съм твърдяла, че съм ангел.

20

Когато Пулър и Нокс влязоха в църквата, отец О’Нийл редеше псалтири по пейките. Преди да тръгнат по пътеката, тя се прекръсти.

О’Нийл пристъпи към тях и Пулър му представи Нокс.

— Много ми е приятно — отвърна пасторът. После се обърна към Пулър и продължи: — Поразпитах тук-там и мога да ти кажа, че имаш късмет. Отец Руни е жив. Пенсионер е и живее при роднини в Уилямсбърг, който е съвсем близо. — О’Нийл подаде на Пулър лист хартия. — Това са адресът и телефонният му номер. Не съм му звънял. Реших, че е по-добре ти да го направиш.

— Благодаря ви, отче — каза Пулър. — Много ми помогнахте.

— Това е работата на свещениците, да помагат на другите — отвърна О’Нийл и се обърна към Нокс: — Видях, че се прекръстихте, когато влязохте.

— Възпитана съм в католическата вяра — каза тя.

— И къде ходите на църква?

Нокс се поколеба.

— Никъде. Пътувам доста.

— В тази страна има много католически църкви.

— В Близкия изток са доста по-малко.

О’Нийл се усмихна и каза:

— Мисля, че в случая най-подходящият отговор е: аз съм туш.

— Докато пътувахме насам, Нокс сподели, че обмисля възможността да се изповяда. Отдавна не го била правила. Стори ми се, че е насъбрала доста неща, които да сподели…

О’Нийл засия и отвърна:

— Желаете ли да се изповядате, госпожице Нокс? Обикновено не изповядвам по това време на деня, но винаги правя изключение за хора, които пътуват много, а се нуждаят от този важен католически ритуал. Нямаме истинска изповедалня, но използваме за целта място, където никой няма да ни безпокои.

Нокс изгледа мрачно Пулър и отвърна:

— Благодаря ви, отче. Непременно ще се възползвам от предложението ви при първия удобен случай.

О’Нийл се ръкува с двамата, след което пожела на Пулър успех в търсенето. Когато излязоха навън, Нокс каза:

— Хм, защо се чувствам така, все едно съм длъжна да кажа сто пъти „Аве Мария“?

— Изповедта щеше да пречисти душата ти.

Тя го смушка леко с лакът.

— Да потегляме към Уилямсбърг.

— Да. Но преди това трябва да звънна на номера, който ми даде пасторът.

Пулър проведе разговора, докато седяха в шевролета. Когато приключи, заяви:

— Роднините са предупредени за идването ни и отец Руни ще бъде готов да разговаря с нас.

— На колко години е той сега?

— На осемдесет — отвърна Пулър.

— Дали е с всичкия си?

— Достатъчно, за да разговаря с нас, предполагам.

— Виждал ли си баща си скоро?

— Бях му на свиждане, когато се появиха Хъл и един полковник и ми показаха писмото с обвиненията срещу него.

— Сигурно ти е било трудно — каза Нокс.

— Не бих искал да го преживея отново.

— А баща ти…

— Слава богу, той не разбира нищо. За пръв път си мисля, че това е добре.

— Разговаря ли с Линда Демирджиян?

— Това беше първата ми работа. Говорих и със Стан, съпруга й, който не споделя мнението й.

— Но той е служил под командването на баща ти.

— Знам, не може да е напълно обективен.

— Какво се надяваш да научиш от отец Руни? — попита Нокс.

— Дали онази вечер майка ми е отивала при него. Била е облечена твърде официално, като за неделна литургия.

— Може да е отивала на ресторант.

— Възможно е. Но в такъв случай щеше да го спомене пред детегледачката, а тя не й е казала, че ще вечеря навън. Разговарях и с нея.

— Не си пропуснал нищо.

— На това ме е научила армията.

— Майка ти може да не е споменала мястото, където отива, ако е искала да го запази в тайна.

— Тя е отивала някъде толкова издокарана, че всички да я забележат. Колко тайно ти се струва това?

— Не исках да кажа, че е имала връзка с мъж.

— Колкото и да не ми се искаше, разсъждавах и върху тази възможност. Не вярвам обаче да е било така. Все някоя нейна приятелка щеше да знае. Истината щеше да излезе на бял свят. Хората, с които говорих, не споменаха нищо подобно. А щяха да забележат определени признаци, които издават извънбрачната връзка. Да не забравяме, че майка ми беше дълбоко религиозна. А прелюбодеянието е смъртен грях. Нещата не се връзват.

— Мисля, че си прав.

Изминаха в мълчание остатъка от пътя до Уилямсбърг.

Кели Адамс бе племенница на отец Руни. Приела го в дома си преди две години. Сестра му — майката на Адамс — живяла с дъщеря си до самата си смърт преди няколко години. Кели Адамс им разказа всичко това, докато ги водеше из просторния си дом, разположен недалече от историческия център на Уилямсбърг.

— Чудесна къща — отбеляза Нокс. — И дворът ви е толкова хубав, всичко е разцъфнало…

— Обожавам това място — каза Адамс, дребничка жена около петдесет с къса черна коса. — Завърших колежа „Уилям и Мери“, който е малко по-надолу по улицата. Сега дъщеря ми следва там.

— Страхотен колеж — отвърна Пулър.

— Сред най-добрите — съгласи се Адамс. — Джордж ви очаква на задната веранда.

— Джордж? — учуди се Пулър.

— О, съжалявам. Вероятно го познавате като отец Руни. Джордж е малкото му име.

Тя отвори френския прозорец към задния двор и ги изведе на веранда, застлана с каменни плочи. Около нея имаше перголи, обрасли в бръшлян, които осигуряваха хубава сянка в слънчевите дни. На верандата бяха оформени няколко къта за сядане. Отец Руни седеше в самия център, до масичка от тиково дърво. Адамс му ги представи.

Косата на пастора бе снежнобяла и грижливо сресана. Изглеждаше по-дребен, отколкото си го спомняше Пулър. Беше с памучен панталон и бяла тениска, поиздута от бирения му корем. Кожата му бе бледа, а веждите гъсти и рунтави. Носеше тъмни очила, макар слънцето вече да залязваше.

На масата бяха оставени кана с домашна лимонада и чаши. Пулър и Нокс седнаха, а Адамс им наля лимонада и се върна в къщата.

Отец Руни свали очилата си и избърса стъклата им с една салфетка.

— Джон Пулър — изрече той със същия провлачен говор, който Пулър си спомняше от неговите проповеди.

— Да, отче.

Пасторът сложи очилата си и продължи:

— Отдавна не бях чувал това име. Много отдавна.

— Баща ми ли имате предвид? Кръстен съм на него.

— О, знам, знам. Ти имаше и брат. Робърт, или Боби, както го наричаха.

— Да.

— Прочетох преди време, че е загазил, но после се оказа, че обвиненията срещу него са били скалъпени. Надявам се, че е добре.

— Много добре. Или поне беше до неотдавна.

Отец Руни отпи от лимонадата си и се облегна на стола.

— Предполагам, че идваш тук във връзка с изчезването на майка ти.

— Именно.

Руни кимна и погледна към Нокс.

— Вие с Джон ли работите?

— Да — отвърна тя, преди Пулър да успее да каже и дума.

Старецът кимна отново и скръсти ръце върху биреното си коремче.

— Много време мина от тогава. На какво се дължи този внезапен интерес?

— На нови обстоятелства по случая. Не можем да навлизаме в подробности, но те предизвикаха възобновяване на разследването.

— А ти работиш в ОКР. В качеството си на служебно лице ли се интересуваш от случая?

Пулър го изгледа с леко подозрение. Отец Руни се усмихна.

— Почти целият ми професионален път мина в различни военни бази. Познавах хората, процесите, освен това имах много приятели в ОКР, Джон. Човек чува едно друго и бързо се ориентира какво се случва.

— Причините да дойда тук са лични, отец Руни. А Нокс ми прави услуга, като ме придружава.

— И вие ли работите в ОКР, госпожице Нокс?

Тя вдигна рамене.

— Малко по-сложно е.

— Вечерта, когато майка ми не се върна, тя е била облечена като за църква, така поне я описват. „Света Дева Мария“ не беше далече от дома ни, а тя не е взела колата. Затова се питам дали не е дошла при вас.

Отец Руни се замисли, преди да се покашля и да отговори:

— Джаки Пулър беше дълбоко вярваща. Като съпруга на бригаден генерал от нея се очакваше да взема участие в голяма част от дейностите във Форт Монро и тя го правеше. Но усилията, които посвещаваше на църквата, бяха продиктувани единствено от нейната вяра. Не мога да се сетя за нито една по-значима наша инициатива, в която да не се е включила. Не пропускаше неделна литургия и ви водеше двамата с брат ти. От време на време идваше дори с баща ти. По няколко пъти в седмицата се отбиваше, за да се помоли. Редовно се изповядваше…

При тези думи Нокс се размърда неловко на стола си. Дори да забеляза това, отец Руни не каза нито дума.

— Значи тя често се е отбивала в църквата независимо от деня и часа? — попита Пулър.

— Да. Онази вечер обаче не я очаквах. Ако имахме уговорка, щях да съобщя на полицията.

Пулър кимна бавно, докато обмисляше думите му. Знаеше, че най-вероятно е било точно така, но въпреки това трябваше да продължи с въпросите.

— В разговорите ви с нея… струваше ли ви се щастлива? Имаше ли проблеми между нея и баща ми?

Руни вдигна ръка.

— Може вече да не съм действащ свещеник, но ще отнеса в гроба тайната на изповедите на моите енориаши. Не мога да отговоря на подобни въпроси.

— Дори ако се опитваме да разберем какво се е случило с нея? — намеси се Нокс.

— Боя се, че да. Изключенията обезсилват правилото. — Отец Руни погледна към Пулър. — Но мога да споделя част от моите впечатления, без да разкрия нищо от онова, което сме обсъждали с майка ти.

Пулър изправи гръб.

— Всяка информация ще ми бъде от полза.

Отец Руни отпи от лимонадата си и се облегна на стола.

— Смятам, че майка ти разбираше баща ти по-добре от всеки друг човек. Тя разбираше почти нечовешката амбиция, която го ръководеше през всичките тези години.

— Защо смятате така? — попита Пулър.

Старият свещеник се усмихна.

— Без да навлизам в подробности, ще спомена само, че тя често цитираше бащината ти семейна история. Става въпрос за поколението преди него — поясни той и впери в Пулър изпълнен с очакване поглед.

Пулър се замисли за миг.

— Дядо ми също е завършил „Уест Пойнт“. Участвал е във Втората световна война.

— И до какъв чин е стигнал? — попита пасторът.

— Капитан.

— Каква е причината?

— Загинал е на един плаж в Нормандия в деня на десанта, докато е водел взвода си срещу немските укрепления. Бил награден с много ордени и ако не бил загинал, вероятно щял да бъде повишен в чин. Предложили го за Медала на честта, но така и не го получил. Документите потънали някъде в бюрократичната машина.

— На колко години е бил баща ти, когато дядо ти е загинал?

Пулър бързо пресметна наум.

— На осем.

— Искате да кажете — обади се Нокс, — че Пулър-старши се е почувствал изоставен от баща си и цял живот е работил, за да постигне нещо повече от него?

— Не — отвърна отец Руни.

След кратко мълчание Пулър каза:

— Смятате, че е постигнал всичко това в името на баща си? Защото той никога не е получил възможността да го постигне сам?

Отец Руни насочи показалец към него и каза:

— Точно така.

— И майка ми ли беше на същото мнение?

— Да.

— Открих писмо, което тя е написала на баща ми малко преди да изчезне. В него твърди, че иска да изгладят проблемите помежду им. Най-вече заради брат ми и мен. Но в същото време иска да отведе двама ни за известно време, за да може баща ми да определи своите приоритети. Предполагам, че е очаквала да даде предимство на семейството си пред армията.

Отец Руни кимна.

— Да, Джаки би могла да предложи подобно решение. Тя обожаваше и теб, и брат ти. Обичаше и баща ти. Не нарушавам никаква тайна, като споделям това с теб. И мога да кажа, че напълно разбирам защо е избрала такъв подход — да отведе синовете си далече от баща им. Това е бил начин да го принуди да вземе решение.

Пулър се замисли върху думите на пастора.

— Можете ли да ми кажете още нещо, което да ми помогне да открия истината?

Отец Руни остана неподвижен толкова дълго, че Пулър се запита дали не е заспал на стола си. Накрая старецът отговори:

— Баща ти дойде при мен няколко дни след изчезването на майка ти.

Пулър се напрегна.

— Какво искаше?

— Да се изповяда. И преди да ме попиташ, не, не мога да кажа какво сподели баща ти с мен.

Пулър започна да се ядосва.

— Не мисля, че това ми помага по някакъв начин.

— Мога да ти кажа, че баща ти беше съсипан от изчезването й. Никога не го бях виждал толкова отчаян. Буквално неутешим. Затова, ако си мислиш, че той има нещо общо със случилото се, много грешиш. Опасявам се, че това е всичко, което мога да споделя с теб. Надявам се да ти е от полза. Изповядал съм толкова хора, видял съм толкова тъга, съжаление, вина, Джон. Чувството на вина, което измъчваше баща ти, бе продиктувано единствено от обстоятелството, че в онази вечер е отсъствал от дома си и не е защитил жената, която обичаше.

Пулър стана и протегна ръка.

— Благодаря ви, отче. Това беше най-хубавото нещо, което съм чувал от много, много време.

В очите на възрастния свещеник проблесна искрица, която очилата не успяха да скрият.

— Ако започнеш да ходиш редовно на църква, ще чуваш хубави неща всяка неделя.

21

Пол Роджърс придърпа надолу ръкавелите на ризата си, нагласи слушалката в ухото си и постави микрофона на два-три сантиметра вдясно от устата си.

Външният му вид се допълваше от тъмни очила и мека филцова шапка, която да скрие обръснатото му теме. Не забравяше нито за миг, че има издадена заповед за задържането му и ченгетата много добре знаят как изглежда. Бе започнал да си пуска и козя брадичка.

— Роджърс, проверка на връзката — каза той в микрофона.

В слушалката се разнесе пукот, след което прозвуча глас:

— Добре, Пол. Чувам те силно и ясно. Лека работа.

Роджърс се облегна на тухлената стена до входа. Пред вратата бяха разположени две месингови стойки с опънато между тях плюшено въже като в някой театър.

До отварянето на бара оставаха трийсет минути, но по улицата вече се бе събрала опашка от нетърпеливи клиенти, толкова дълга, че завиваше зад ъгъла. Бяха предимно младежи, повечето несъмнено военни с обръснати глави и мускулести тела. Жените бяха облечени елегантно, а мъжете нямаха търпение да пийнат нещо и да направят поредното завоевание на нежния фронт.

Роджърс бе вперил поглед в смартфона си и изучаваше списъка с ВИП гости. Той се състоеше от десет имена. Важни клечки, предположи Роджърс. Поне за местните мащаби.

Огледа хората на опашката. Повечето разговаряха по телефоните си или пишеха нещо на тях. Други си правеха снимки. Бе чувал за съществуването на разни неща, наречени Фейсбук и Туитър, но нямаше идея какво представляват те. Бе забелязал как една млада сервитьорка в бара качва нещо във Фейсбук. На Роджърс то му заприлича на снимка на обяда й, но после бе видял друга снимка, на която момичето бе почти голо, затова побърза да извърне поглед.

Да, светът се бе променил твърде много за изминалите десет години. Неколцина мъже от опашката го наблюдаваха. Знаеше какво правят, защото и той правеше същото: преценяваше ги.

И знаеше, че ще си пробват късмета с него. Може би щяха да му покажат фалшив документ за самоличност, да му разкажат някоя покъртителна история или да отвлекат вниманието му, за да вкарат приятелите си незабелязано.

Роджърс завъртя глава първо на едната, после на другата страна, докато вратът му изпука. Разтри тила си. Започваше да го сърби там. А това не бе добър знак.

Гледай да не се издъниш. Да не прекалиш. Не прави нищо, което да им позволи да те пипнат.

С помощта на инструменти, които бе намерил в микробуса, както и на флакон черна боя и тиксо, бе променил регистрационните номера — една буква и една цифра бяха заменени от други. Така шофирането на микробуса ставаше по-безопасно. В момента обаче трябваше да се концентрира върху непосредствената си задача.

Трийсетте минути най-сетне изтекоха и Роджърс се отблъсна от стената и откачи червения шнур.

— Един по един, ако обичате. Пригответе документите си за самоличност. И, моля, не създавайте проблеми — извика той високо. — Фалшивите документи подлежат на конфискация. Който не харесва това правило, може да потърси друго заведение.

Опашката пристъпи напред.

Роджърс бе получил специална ултравиолетова лампа за проверка на документи, като онези, които използваха на гишетата за паспортен контрол по летищата. Заподозреше ли, че някой не е навършил пълнолетие — а повечето клиенти бяха именно около тази възраст, — той изваждаше лампата и осветяваше документа му за самоличност. На три пъти проверката продължи по-дълго от обичайното, защото шофьорските книжки, които му показаха, бяха толкова добре фалшифицирани, че щяха да заблудят всеки, който нямаше такава лампа. Двете момичета и момчето, заловени да хитруват, не искаха да си тръгнат мирно и кротко, но Роджърс ги изгледа по начин, който ги накара да се обърнат и да си тръгнат безмълвно.

После дойде ред на група младежи, достатъчно едри, за да играят футбол в колежанската лига. Трима чернокожи и трима бели. Нито един от тях не изглеждаше на повече от двайсет. Роджърс ги помоли да покажат шофьорските си книжки. Първите две бяха фалшифицирани толкова неумело, че той не си направи труда да ги задържи. Просто им ги подхвърли обратно. Когато младежите се опитаха да минат покрай него, протегна ръка и каза:

— Да сме наясно, това означава, че не можете да влезете. Опитайте някъде другаде, където охранителят е напълно сляп.

Един от чернокожите, най-едрият от шестимата, каза:

— Хайде бе, човек, няма да пием. Искаме само да потанцуваме и да си прекараме гот в компанията на красиви момичета.

— Съжалявам, не правим изключения.

Друг от групата, малко по-дребен бял младеж, пристъпи напред и заяви:

— Виж кво, дядка, пуснеш ли ни, ще запазиш всичките си зъби.

Роджърс надуши дъха му.

— Май си обърнал няколко бири. Защо не се прибереш в общежитието? Така ще запазиш стипендията си.

— Май не ме чу, старче.

Младежът замахна, но юмрукът му не завари Роджърс на мястото, на което бе стоял допреди миг. Ударът му профуча във въздуха.

— Не бягай, дядка, ще те заболи само за секунда — каза младежът.

Роджърс се обърна към останалите.

— Момчета, съветвам ви да отведете приятеля си, преди да му се случи нещо неприятно.

Младежите се засмяха.

— Говориш като адвокат — отвърна чернокожият.

— Изобщо не говоря като адвокат.

— Тогава като лекар? — предложи младежът, който бе замахнал с юмрук.

Роджърс се обърна към него.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Че ще ти се наложи да се лекуваш!

Младежът замахна отново, но този път Роджърс не помръдна. Хвана юмрука на своя нападател, както бе постъпил с Карл, и стисна. Всъщност не се задоволи само да стисне, а завъртя ръката му и дръпна рязко надолу.

Младежът изпищя и падна на земята, притиснал пострадалата си ръка към тялото.

— Счупи ми китката — изхленчи той.

Роджърс понечи да стовари юмрука си в главата му, но подобен удар най-вероятно щеше да го убие.

Не! Недей! Не го прави!

Онова място прогаряше дупка в главата му като с ацетиленова горелка.

— Ей, човече! Стига толкова!

Роджърс впери поглед в чернокожия, който добави:

— Това беше достатъчно убедително.

Роджърс отстъпи назад. В същия миг по сигнал на чернокожия други двама младежи пристъпиха напред, за да се нахвърлят върху него. Той обаче не ги изчака да замахнат. Сграбчи по-едрия за ризата, повдигна го във въздуха и го запрати срещу стената. Онзи се блъсна силно в нея и се свлече на земята. Другият се наведе с намерението да забие глава в корема на Роджърс, но той вдигна коляно и пресрещна брадичката му. Младежът падна на земята и закрещя от болка с уста, пълна със счупени зъби.

Роджърс отстъпи назад и оправи шапката си.

— Върнете се, когато пораснете достатъчно — каза той на останалите младежи.

Те помогнаха на пострадалите да се изправят.

Чернокожият просъска:

— Непременно ще се върнем. Можеш да разчиташ на това, мръсно копеле!

Групичката се отдалечи от входа, като ранените при схватката се облягаха на раменете на своите приятели. Младежът със счупената китка се обърна към Роджърс и започна да крещи обиди.

Хората, наредили се на опашката, останаха изумени от видяното. Дори онези, които несъмнено служеха в армията. Някои дори си тръгнаха. Но повечето останаха.

В рамките на петнайсетина минути Роджърс пропусна всички, които бяха навършили двайсет и една, а останалите отпрати по домовете им. След като хората от опашката видяха на какво е способен, никой не посмя да му създаде проблеми.

— Този не е с всичкия си — промълви един младеж на приятеля си, преди двамата да си тръгнат.

Минута по-късно пред входа спря лимузина. Шофьорът слезе, заобиколи и отвори вратата. От колата излязоха десет души. Всички бяха на двайсет и няколко или трийсет. Половината бяха мъже, останалите жени, облечени с дрехи, които не бяха по джоба на повечето хора.

Един от мъжете в групата пристъпи към Роджърс. Беше висок, симпатичен, с къдрава черна коса и изражение на безгрижна арогантност.

— Аз съм Джош Куентин. Ние сме ВИП гости.

Роджърс погледна списъка и отвърна:

— Трябва да проверя документите на всички.

— Ти си нов.

— Това е първата ми вечер.

— Как се казваш?

— Пол.

— Добре, Пол, не се сърдя. Но за в бъдеще ни запомни. Ние сме редовни клиенти. И не обичаме да чакаме.

Мъжът пъхна стодоларова банкнота в ръката на Роджърс.

Всички показаха шофьорските си книжки и Роджърс свери имената им с тези от дисплея на телефона.

— Приятно изкарване, господин Куентин.

Куентин се обърна към него и се усмихна.

— Винаги си изкарвам приятно — каза той и прегърна красивата жена до себе си, а тя се протегна и постави червеното въже на мястото му с усмивка и игриво завъртане на ханша.

Някои хора са като цар Мидас — каквото докоснат, го превръщат в злато, помисли си Роджърс.

Надзърна през вратата тъкмо навреме, за да види как групичката се качва на втория етаж и изчезва в една стая. Той не се бе качвал горе. Пред стълбището също имаше въже, но един охранител го бе вдигнал и пропуснал компанията. Роджърс се зачуди що за хора ще отидат на бар, без да се отбият на самия бар. Вероятно горе имаше друг, специално за ВИП гости. Може там да се предлагаха неща, които бяха недостъпни за простолюдието долу.

Той тъкмо се канеше да затвори вратата, когато видя Хелън Майърс да се качва по стълбите и да влиза в същото помещение.

По-късно вечерта Роджърс се отзова на четири повиквания от бара, за да се справи с проблемна ситуация. И четирите пъти той просто хвана ръката на буйстващия клиент и го изведе безмълвно навън. На два пъти видя Майърс да го наблюдава от горния етаж. Изглеждаше доволна от работата му.

Заведението остана пълно докъм един през нощта. Стотици хора бяха дошли да пийнат, да потанцуват или да попеят на караоке. След този час тълпата оредя. В два часа Роджърс и другият охранител изпратиха последните клиенти, които едва се държаха на краката си. После се появиха чистачите и започнаха да подреждат столовете и да мият пода. До сутринта миризмата на белина сигурно ще се разнесе, помисли си Роджърс.

Нямаше представа колко питиета са били изпити за изминалите шест часа, но имаше чувството, че „Камуфлаж“ е изкарал купища пари.

Той седеше на бара с чаша вода пред себе си, когато се появи Майърс и седна до него. Извади електронна цигара и я пъхна между устните си.

— Как мина първата вечер?

— Горе-долу според очакванията — отвърна той.

— Чух за спречкване на опашката. С някакви едри младежи.

— Не пожелаха да разберат правилата. Наложи се да им дам урок. Но подходих изключително любезно. Точно както казахте.

— Видях как изведе двама души от бара. Добре се справи.

— Благодаря — отвърна Роджърс, отпи от водата и остави чашата си. — Джош Куентин?

Майърс извади електронната цигара от устата си.

— Какво за него?

— Какво го прави ВИП клиент?

— Притежава собствена компания. Изключително умен е. Не е милиардер, но ще стане. А е едва на трийсет.

— Браво на него. Доведе хубава група приятели.

— Той има много приятели.

— Да, видях го да опипва една от своите приятелки. Тя нямаше нищо против.

Майърс сви рамене.

— Човекът получава това, за което си плаща.

— Почти милиардер, а? Богаташите не ходят ли в по-лъскави клубове, само за баровци?

Тя се намръщи.

— Това не е Вегас. А и ние не сме обикновен бар. Умеем да се грижим за различни интереси и вкусове. Някои по-изискани от други. Лека нощ — каза Майърс и се надигна от стола си.

— Ами парите ми?

Тя се обърна към него.

— Плащаме в петък.

— Работата е там, че се нуждая от пари сега.

Майърс го изгледа изпитателно. После заобиколи барплота, отвори касата, отброи две банкноти по петдесет долара, десет по двайсет, десет по десет, а останалото — банкноти от по един и пет долара. Стегна пачката в ластик и му я подхвърли.

— Благодаря — каза Роджърс и прибра парите в джоба си.

— За нищо. Правя изключение само този път. Отсега нататък ще чакаш до петък.

— Ясно.

— И макар официално да не се числиш към персонала, ще ти удържа известна сума за здравна застраховка, както и за данък общ доход. Не искам проблеми с данъчните.

— Колко ще остане за мен?

— Достатъчно. Освен ако не попълниш формулярите. С пълното си име, номера на социалната осигуровка и прочие.

— Не, не искам да го правя.

— Добре. Но да знаеш, че никога не съм плащала под масата. Не съм привърженичка на подобни практики.

— Защо правите изключение за мен?

Тя се облегна на бара и отвърна:

— Защото имаш вид на човек, който се нуждае от помощ.

— Благодаря ви. Как е Карл?

— Ще се оправи. И не забравяй, че той е твоят шеф.

— Няма да го забравя. До утре, госпожо.

Роджърс се надигна от мястото си и тръгна. Наближаваше три сутринта. Време беше да се залови за работа.

22

Роджърс паркира микробуса край Форт Монро и измина пеша останалата част от пътя. Беше нощ и наоколо не се виждаше жива душа. Порив на вятъра довя солен въздух откъм пролива. Далече навътре в Атлантическия океан проблясваха светлините на кораб. Беше прохладно, тихо и спокойно.

Но атмосферата можеше да се промени много бързо в зависимост от това как щяха да се развият плановете на Роджърс.

Той знаеше точно къде отива и искаше да стигне там бързо и незабелязано. Малцина можеха да се промъкват по-неусетно от него. Това умение му бе насаждано толкова дълго, че се бе превърнало в негова втора природа.

Сградата се издигаше право пред него. Блок Кю. По-рано бе минал покрай него. Не помръдна от мястото си, докато го наблюдаваше в продължение на един час.

Той забеляза, че частната охрана обхожда периметъра на всеки половин час. Един охранител тръгваше наляво, друг надясно и се срещаха отзад. Трети охранител оставаше до входната врата. Стандартна процедура при подобен обход. Напълно предсказуема. Това беше проблемът на стандартните процедури.

Щом тримата охранители се събраха за пореден път отпред, Роджърс пристъпи към действие. Часът беше четири и пет. Трябваха му десет секунди да преодолее задната ограда. Скочи безшумно на земята и се огледа, без да се изправя. Добра се на прибежки до задните врати. Долната им част бе метална, а горната — от армирано стъкло. Надзърна вътре и видя панела на алармената система. Светеше червен диод. Алармата бе включена. Никой не поставя алармена система и охранители на сграда, в която няма нищо важно.

Самата сграда бе осеметажна, вероятно най-високата тук, като се изключи хотел „Чеймбърлин“. По времето, когато бе строен фортът, земята била в изобилие, а асансьорите още не били изобретени. Затова армията бе издигнала ниски постройки.

Роджърс свали обувките и чорапите си, завърза връзките заедно и ги увеси на врата си. Откри издатина в тухлената стена, вкопчи се в нея и започна да се набира с невъобразима сила, за каквато дори най-добрите алпинисти на света можеха само да мечтаят. Пръстите на ръцете и краката му се забиваха във фугите между тухлите. Но в края на краищата кожата му там бе заменена със синтетична материя. Това бе причината полицията да не може да му снеме отпечатъци. На вид синтетиката по нищо не се отличаваше от човешката кожа, но бе много по-здрава и нямаше да се разкървави от плъзгането по хоросан и тухли.

Роджърс продължи нагоре. Не се катереше за пръв път по стените на тази сграда, макар навремето това да не бе част от обучението му. Беше го направил заради един бас. И го беше спечелил. Десет долара.

Добра се до върха, прехвърли се през корниза и се озова върху плоския покрив, покрит с чакъл. Тук бяха разположени мощните климатични системи, които поддържаха контролирана среда в сградата. И, разбира се, вратата за достъп до тях.

Роджърс се надяваше паметта да не му изневери, защото тази част от плана бе жизненоважна за успешното му изпълнение.

Стигна до вратата. Беше заключена отвътре с катинар. Едно дръпване и халките на катинара изскочиха.

Той пое дълбоко дъх и го задържа. Не се страхуваше. Отдавна не бе в състояние да изпита подобно чувство. Мислеше си как ще избяга, ако алармата се включи.

Охранители отпред. Аларма на покрива. Ще обезопасят периметъра. Колко време ще им отнеме? Ще се спусна до третия етаж, от там ще скоча на земята, ще се прехвърля през оградата и ще изчезна. Двайсет секунди трябва да ми стигнат. Натъкна ли се на охранител, той ще умре, не аз.

Роджърс отвори вратата. Зачака. Алармата не се включи.

Паметта не му бе изневерила. Не бяха свързали тази врата с охранителната система. Бяха решили, че никой не е в състояние да се изкачи по тухлената стена. И бяха сгрешили.

Той затвори вратата зад гърба си и заслиза по стълбите. Мозъкът му бе запечатал вътрешното разположение на сградата още преди трийсет години. Слезе на втория етаж и продължи по главния коридор. Огледа тавана за сензори за движение, но не откри нито един. Потърси и охранителни камери, но такива също нямаше. Явно бяха заложили на външната охрана.

Но това не беше всичко. Липсата на камери вътре означаваше, че който и да ръководеше това място, не искаше никой да записва онова, което се правеше тук. В това отношение нищо не се бе променило от времето, когато Роджърс пребиваваше тук. Защото онова, което се случваше в тази сграда, не беше никак хубаво. Нито законно.

Той продължи по главния коридор и видя, че мястото е претърпяло ремонт. Старите дървени врати с горна част от матирано стъкло и гравирани върху него имена на отдели бяха заменени от модерни плъзгащи се врати от стъкло. Достъпът до помещенията се осъществяваше с помощта на електронни карти.

Роджърс не можеше да влезе в нито една от тези стаи, тъй като не разполагаше с карта. Дори да се опиташе, щеше да задейства алармата. Стъклото обаче имаше един недостатък: Роджърс можеше да вижда през него. В едно от помещенията забеляза компютърни терминали и електронно оборудване.

В друга стая видя сложна метална рамка. Като че ли бе монтирана върху нещо… или някого.

В трета зърна шлем с вградени очила.

В следващата имаше картечница на метална платформа със седалка. До картечницата бе оставен шлем, който покриваше очите. От горната част на шлема излизаха кабели, които водеха до апарат, монтиран на стената.

Зад друга стъклена врата имаше огромни монитори по които течаха колонки от цифри. Явно тук се следяха параметрите на някакъв процес, който в момента бе в ход. Макар хората да не работеха денонощно, компютърната система нямаше почивен ден.

Роджърс стигна до категоричен извод.

Още са тук.

Сведе поглед към дланите си, после нави ръкави, за да огледа белезите там. Цялото му тяло бе един голям, голям белег.

Отвън.

И отвътре. Може би белезите отвътре бяха по-дълбоки.

Целият съм в белези и отвътре.

Приключи с огледа на втория етаж и слезе на първия. Внимаваше да стои по-далече от вратите и прозорците. Близо до входа имаше рецепция. Беше го очаквал. Видя и още нещо, което също бе очаквал.

Аталанта Груп.

Името на компанията, която се помещаваше в сградата. В първия момент Роджърс прочете името като Атланта, но бързо разбра, че е сгрешил.

Аталанта Груп.

Никога не я бе чувал.

Но старите компании изчезваха и на тяхно място идваха нови. А Роджърс бе отсъствал твърде дълго.

Погледна часовника си. Беше влязъл преди половин час.

Върна се на покрива и надзърна през ръба. Охранителите обхождаха периметъра. Роджърс ги изчака да се съберат отново отпред, след което се спусна по стената. Преди това обаче оправи катинара на вратата, за да заличи всяка следа от своето присъствие. Прескочи оградата, приземи се от другата страна и се върна в микробуса.

Потегли обратно към мотела и се прибра след двайсет минути. Влезе в стаята си, седна на леглото и извади телефона си. Въведе Аталанта в търсачката. Резултатите не закъсняха.

Според древногръцката митология Аталанта бе прочута ловджийка, единствената жена на борда на „Аргос“, кораба, с който Язон и другарите му потеглили в търсене на Златното руно. Именно тя убила чудовищния Калидонски глиган. Аталанта бе единствената жена воин, чието име редовно се споменаваше редом с най-великите герои от митологията.

Когато Роджърс въведе в търсачката Аталанта Груп, Форт Монро, Вирджиния, не откри абсолютно нищо. Намери някаква компания, наречена „Аталанта“, но тя работеше в хранително-вкусовата промишленост и се намираше прекалено далече от Форт Монро.

Роджърс се облегна назад и се замисли.

Потайност. Вероятно до степен на параноя.

Аталанта, велика жена воин? Единствената, която можела да се мери с мъжете?

Той остави телефона, излегна се на леглото и затвори очи. Лошият му късмет бе приключил. Бе попаднал право в десетката.

Време беше.

Явно Клеър Джерико бе прибягнала към старите си номера.

23

Пулър влезе във фоайето на хотела, в който бяха отседнали, и завари Вероника Нокс да го очаква с две чаши кафе в ръце. Подаде му едната и каза:

— Точно както го обичаш.

— Благодаря — отвърна Пулър и отпи глътка.

— Добре, отец Руни смята, че баща ти е невинен. Какво ще правим сега?

— Целта остава същата. Продължаваме да копаем, докато стигнем до истината.

— Добре, но да знаеш, че понякога истината не те прави свободен, Пулър.

Тя го последва навън до колата му.

Той извади ключовете, подхвърли ги в дланта си и попита:

— Какво означава това?

— Нищо, което да не съм ти казвала преди — отвърна Нокс. — Каквото и да твърдят някои, смятам, че понякога е по-добре да не знаеш истината.

Пулър постави ръка на покрива на шевролета и се намръщи.

— С други думи, ако ставаше въпрос за твоята майка, нямаше да искаш да разбереш какво се е случило с нея, така ли? Дали е жива или мъртва?

Нокс извърна поглед и каза:

— Ако ставаше въпрос за моята майка, щях да искам да разбера. Казвам само, че трябва да си подготвен да приемеш истината.

— Повярвай ми, имах трийсет години на разположение, за да се подготвя за нея.

Той отключи колата и седна зад волана. Нокс се настани до него, погледна го и попита:

— Къде отиваме?

— Отец Руни каза, че не очаквал майка ми онази вечер, но това не означава, че не би могла да го посети. Ако е тръгнала към църквата, нещо може да й е попречило да стигне там.

— Например?

— Например някой.

— Смяташ, че някой я е нападнал? На територията на действаща военна база? При толкова много хора наоколо? Как е възможно някой да го направи?

— Няма да повярваш какви неща съм виждал да правят.

Не след дълго се върнаха във Форт Монро и паркираха пред стария дом на семейство Пулър. Нокс огледа къщата.

— Влизал ли си вътре?

— Не. Още се подготвям.

— Изглежда хубава къща.

— Все пак баща ми вече беше бригаден генерал. Наистина беше хубава. Най-хубавата, в която сме живели.

— Къде отидохте с брат ти след изчезването на майка ви?

— Живяхме известно време във Флорида при леля, сестрата на баща ми. Често й бяхме ходили на гости преди. Двете с майка ми се разбираха чудесно.

— Леля ти жива ли е?

— Не… убиха я.

— Божичко, Пулър. Как? Защо?

— Сложно е. Ще кажа само, че открих извършителите и те си получиха заслуженото наказание.

— Леля ти, брат ти, а сега и майка ти. Още някакви роднини, за които трябва да отмъстиш?

— Надявам се, че не.

— Къде отидохте, след като напуснахте дома на леля ти?

— Баща ми получи ново назначение и ни взе със себе си. Все пак беше наш родител, макар да не се свърташе у дома. Но хората му се грижеха за нас. Той уреждаше тези неща… икономки, чистачки, хора, които да ни помагат с домашните, да ни водят на тренировки и прочие. После Боби влезе в Академията на ВВС, а две години по-късно аз постъпих в колеж.

Двамата замълчаха и се загледаха в къщата.

— Не смяташ ли, че трябва да влезем? — попита Нокс.

Пулър я погледна.

— Защо?

— Може да си спомниш нещо, което да ни бъде от полза.

— Нокс, не си спомням абсолютно нищо… — започна той, но внезапно млъкна и впери поглед през прозореца на колата.

— Какво има? — попита Нокс.

Пулър се замисли за всичко, случило се онази вечер, което бе забравил, докато брат му не му припомни някои неща.

— Аз… аз, изглежда, имам избирателна памет — отвърна той.

— В такъв случай сме длъжни да влезем.

— Заключено е.

— Не мисля, че това ни е спирало преди.

— Знам, че теб не те е спирало. Виждал съм те да отключваш вратата, да влизаш и да убиваш човека вътре.

— Не е честно! Тя се опита да ме убие.

— Да вървим — каза Пулър и слезе от колата.

Отправиха се към предния вход и тъй като улицата бе пуста, той й позволи да почовърка патрона. Влязоха вътре и Пулър се огледа, а Нокс го наблюдаваше внимателно.

— Променила ли се е много?

Той поклати глава.

— Армията не си пада по промени в интериора. Основните неща не се променят. Можеш да пребоядисаш стените, но когато си тръгваш, трябва да ги оставиш кремави. Стандартна процедура.

Огледаха първия етаж. Накрая Пулър влезе в банята и надникна през прозореца, който гледаше към задния двор.

Нокс надзърна през рамото му.

— Това ли е прозорецът, от който е гледала, когато си я видял за последен път?

Той кимна.

— Работата е там, че това се случи следобед, а тя е излязла чак след като вечеряхме.

— Значи си я видял още веднъж?

Пулър затвори вратата на банята.

— Само че не си спомням. Боби ми разказа всичко това.

— Добре… казваш, че сте вечеряли. Тогава да отидем в трапезарията и да видим дали ще си спомниш нещо.

Влязоха в малката трапезария до кухнята. Пулър се облегна на стената и се огледа.

Затвори очи и се върна трийсет години назад. Работата беше там, че човешката памет не е особено добра. Това обясняваше защо свидетелските показания са толкова ненадеждни. Повечето хора не можеха да си спомнят какво са правили миналата седмица в определен час, какво остава преди три десетилетия. Мозъкът не беше компютър, който да избълва нужните факти. Хората бяха царе на умението да манипулират спомените си.

Пулър обаче бе военен следовател. Това му позволяваше да се справи по-добре от останалите.

Спомни си, Джон. Спомни си какво се случи в онзи ден.

— Някой позвъни по телефона — каза той и отвори очи.

— По телефона? Кой?

— Нямам представа. Майка ми тъкмо приключваше с приготвянето на вечерята. Телефонът звънна и тя вдигна. Тогава нямаше мобилни телефони, само стационарни. — Пулър посочи едно петно на стената в кухнята. — Телефонът беше там.

— Ти чу ли разговора? Къде беше брат ти?

— Боби беше навън. И не, не чух разговора. Но си спомням, че влязох в кухнята веднага след като тя беше окачила слушалката, и видях лицето й. Изглеждаше разстроена.

Той извади телефона си и набра един номер, който знаеше наизуст. Карол Пауърс вдигна след второто позвъняване.

— Карол, обажда се Джон Пулър. Когато говорихме, ти спомена, че приятелят ти е отменил срещата ви. В противен случай нямало да имаш възможност да ни гледаш.

— Точно така.

— Значи излизането на майка ми не е било планирано предварително? Искам да кажа, че нещо непредвидено е изникнало в последния момент, щом ти е позвънила същия ден.

— Предполагам. Но може да се е уговорила с някой друг да ви гледа и нещо да се е случило, макар да се съмнявам. Живеех наблизо и обикновено майка ти се обаждаше първо на мен.

— Спомена ли това пред някого, когато те разпитваха навремето? Че е решила да излезе в последния момент?

— Ами… не, никой не ме попита. Искаха да знаят кога съм дошла у вас и дали майка ти ми е казала къде отива. Това бяха въпросите им. Сбъркала ли съм нещо, Джон? Трябваше ли да им кажа, че излизането й не е било планирано предварително?

— Вината не е твоя, Карол. Трябвало е да те попитат. Благодаря.

Пулър прибра телефона и погледна Нокс.

— Причина и следствие? — попита тя. — Майка ти получава обаждане и решава да излезе. Звъни на детегледачката и се облича с най-хубавите си дрехи.

— Дали са проверили записите в телефонната компания?

— Ако го бяха направили, щяха да приложат разпечатката в досието. Доколкото си спомням, в него нямаше подобна информация. Невъзможно е да получим тези данни сега. Мисля, че телефонната компания, която обслужваше района преди трийсет години, беше част от „Бел“.

— Във всеки случай, тя е получила обаждане, което я е накарало да излезе.

— Сигурен ли си, че не си чул какво е казала по телефона?

Пулър поклати глава.

— Влязох тъкмо когато затвори. Зърнах само лицето й. Беше разстроена. Но когато ме видя, се усмихна. И ме помоли да й помогна с вечерята.

— Откакто влезе тук, паметта ти започна да се връща.

Той кимна.

— Но не мога да си спомня онова, което никога не съм знаел. Нямам представа кой се е обадил или какво са си казали. — Пулър погледна Нокс и добави: — Знам, че вероятността е малка, но можеш ли да помолиш твоите хора да проверят има ли начин да открием телефонния номер, от който са й позвънили?

— Ще се опитам. Както обаче сам каза, вероятността е малка.

— Може да извадим късмет.

— Защо следователите от ОКР не са проверили това? Ако подобна информация съществува, могат да получат достъп до нея толкова лесно, колкото и аз.

Пулър не отговори. Нокс пристъпи към него.

— Смяташ, че ти трябва да разрешиш загадката и никой друг, така ли?

— През изминалите трийсет години не си мръднах пръста, за да открия истината — отвърна той.

— Но ти си бил дете, когато това се е случило.

— Е, отдавна не съм дете.

— Но когато вече си имал възможност да направиш нещо, всички следи отдавна са били изстинали. Освен това си имал достатъчно други проблеми. Като участието в две войни например. Освен това армията едва ли щеше да ти даде отпуск, за да разследваш личен случай.

— Можеш да изреждаш колкото си искаш извинения, Нокс, аз също, но това не променя нищо.

— Отец Руни свали от баща ти всяко подозрение.

— Не е така. Той не може да бъде сигурен, нито пък аз. Баща ми е бил тук в този ден. Върнал се е по-рано и не е казал на никого. Но дори той да е невинен, пак не знам какво се е случило с майка ми. Не потърсих отговорите на този въпрос цели трийсет години, Нокс. Стига толкова. Ще доведа нещата докрай, дори това да ми струва живота.

— Пулър, разследването може да отнеме доста време. Имаш работа. Армията няма да ти позволи да…

— Да върви по дяволите армията — отвърна рязко той. — Ако трябва, ще напусна.

Нокс понечи да каже нещо, но се отказа. Въздъхна дълбоко и излезе от кухнята, за да позвъни на някого.

Пулър се върна в банята и надникна през прозореца.

Къде си отишла, мамо? Къде?

Пулър сведе поглед към телефона си. Тримата с баща му и брат му бяха напуснали Форт Монро скоро след изчезването на Джаки Пулър. Той самият се бе връщал неведнъж в базата, но все по работа и все за по няколко часа.

Използва телефона си, за да потърси информация в интернет. Въведе няколко критерия — „престъпление“, „изчезване“, „убийство“, „жени“, накрая годината и мястото — „Хемптън, Вирджиния“. Търсачката свърши своята работа и Пулър зяпна смаяно резултата.

Заглавието на първата страница казваше всичко. „Полицията подозира сериен убиец за смъртта на четири жени в Уилямсбърг, Вирджиния.“ Статията бе публикувана същата година и същия месец, когато бе изчезнала майка му.

А Уилямсбърг се намираше на половин час с кола от Форт Монро.

По дяволите!

24

Нокс влезе в стаята и каза:

— Задействах нещата за онова телефонно обаждане. Ще видят какво ще изскочи. — Спря, защото видя, че Пулър се е надвесил над телефона си и не обръща никакво внимание на думите й. — Какво има?

— Една секунда!

Пулър дочете информацията на дисплея, остави телефона си и обясни набързо какво е открил.

— Серийни убийства в Уилямсбърг? — възкликна Нокс с облещени очи.

— По същото време, а Уилямсбърг е само на половин час от тук.

— Как ти хрумна да потърсиш подобна информация?

— Първото правило при разследването на нерешени с години случаи изисква да проверим дали в района са извършени други престъпления, които може да са свързани с нашето. Трябваше да го направя отдавна.

— Искаш да кажеш, че серийният убиец може да е проникнал на територията на военна база, да е убил майка ти и… после какво? Отнесъл е трупа?

— Нямам представа. Знам само, че това е възможна следа. И да, това беше действаща военна база. Но когато майка ми е излязла, вече е било тъмно. Освен това вечер по улиците обикновено нямаше хора. Част от жилищата на офицерите стояха празни, а навън не си играеха много деца. Баща ми беше изключение. Беше се оженил късно. Не мога да се сетя за друг генерал с малки деца. Децата на връстниците му бяха много по-големи. Да не забравяме и че този квартал е доста изолиран и отдалечен от по-оживената част на базата. Още тогава част от сградите пустееха. Може да я е завлякъл в някоя от тях. Изглежда малко вероятно сериен убиец да нападне поредната си жертва именно тук, но е възможно.

— Но как е влязъл в базата?

— Може да го е направил през деня.

— Искаш да кажеш, че е бил в униформа?

— Във Форт Монро служеха много хора, които не носеха униформа. Но да, нищо чудно да е бил в униформа.

— Да разбирам ли, че серийните убийства в Уилямсбърг са останали неразкрити?

— Полицията не е имала дори заподозрян. Изобщо не е повдигала обвинения. А става въпрос за четири убийства. Все на жени.

— А телата?

— Намерени са в района — на изолирани места, в плитки гробове…

— Останките на майка ти не са били намерени.

— Така е. Но ако става въпрос за същия убиец, може да е скрил тялото й по-добре от останалите.

— По кое време са били извършени убийствата? След изчезването на майка ти ли?

— Не. Последната жертва е убита три дни по-рано.

— Някакъв общ модел в нападенията? С каква периодичност са извършени?

— В разстояние от две седмици помежду им.

— В такъв случай смъртта на майка ти се явява аномалия в този модел.

— Така е, но серийните убийци невинаги следват модела. Понякога се възползват от възможност, която се е появила неочаквано.

— Мисля, че възлагаш прекалено много надежди на тази следа.

Той я погледна.

— Това е потенциална следа, Нокс. Нищо повече.

— Потенциална следа отпреди трийсет години. Как възнамеряваш да тръгнеш по нея?

— Полицейското досие по случая ми се струва добро начало.

— И ще се обърнеш официално към местната полиция в качеството си на военен следовател?

Пулър не отговори.

— Не участваш в разследването, не и официално — продължи Нокс. — Затова не съм сигурна, че ще постигнеш нещо.

— Но ти можеш да вземеш документите по случаите с убийствата.

— Възможно е, но официално аз също не участвам в разследването. Имам си началство, пред което се отчитам, също като теб.

— Наистина ли? Смятах, че си в отпуск и затова си дошла тук… А не по други причини.

Тя го погледна, но той издържа на погледа й със същата непоколебимост.

— Можем да се въртим в кръг дни наред — каза тя накрая. — Не улесняваш нещата, Пулър.

— Ще го направиш ли?

— Ще позвъня.

— Кажи, че става дума за националната сигурност. Така ще получиш досиетата за отрицателно време. В противен случай ще ни накарат да чакаме с месеци. Кажи им, че ще изпратиш агент от ОКР, който да вземе копия още днес.

— Архиви на телефонна компания отпреди трийсет години и полицейски досиета на четири неразкрити убийства. Това разследване се развива с невероятна скорост.

— Разследванията също еволюират, Нокс. Те се променят. Като живи същества са. И понякога се превръщат в нещо неузнаваемо.

* * *

Пет часа по-късно Вероника Нокс научи, че телефонната компания не пази архиви отпреди трийсет години, но за сметка на това двамата с Пулър стояха пред десет кашона с копия на документи — всичко, с което полицията в Уилямсбърг и ФБР разполагаха във връзка с четирите убийства.

Бяха отнесли кашоните в хотелската стая на Нокс и ги бяха наредили покрай стената. Поръчаха си храна в стаята и започнаха да преглеждат документите.

Нокс седеше на леглото. Беше се преоблякла в черен клин и пуловер. Беше боса. Косата й бе вдигната на кок.

Пулър бе със същите дрехи, с които бе прекарал деня. Той седеше на малкото бюро до стената и се взираше напрегнато в снимките и документите. От време на време записваше нещо в бележника си.

Стаята имаше балкон с плъзгаща се врата, която Нокс бе оставила отворена, за да влиза океанският бриз.

Поръчката им пристигна — стек с печени картофи за него, салата със скариди за нея. Той се изненада, когато видя и бутилка червено вино. След като сервитьорката си тръгна, Нокс отвори бутилката и си наля малко в една чаша. Помириса виното и погледна Пулър.

— Не знам за теб, но аз лично мисля по-добре, когато пийна малко вино.

Той кимна бавно.

— Добре.

— Не смятам, че трябва да го оставим да диша. Няма да разкрие допълнително вкуса или аромата си. Виненият лист предлагаше доста добра селекция.

— Тези неща не са по джоба ми. Предпочитам бира.

Тя му подаде пълна чаша и двамата започнаха да вечерят, но продължиха да преглеждат документите. След малко Пулър каза:

— Местните ченгета не са обработили местопрестъплението както трябва, а по всичко изглежда, че и федералните не са се справили добре, след като са се включили.

Нокс завъртя леко виното в чашата си, преди да отпие.

— Много добре знаем колко високи изисквания има старши военен следовател Пулър.

— Това не е шега — отвърна той.

Тя го погледна.

— Не съм казвала, че е шега. И ако не си забравил, виждала съм с очите си как ти обработваш местопрестъпление, затова коментарът ми беше всъщност комплимент. Искам да те помоля да не се заяждаш с мен за всяка изречена дума.

Пулър сведе поглед.

— Извинявай. Този случай…

— Не е като другите. Това ми е ясно, Пулър. Затова да продължим да търсим и да видим какво ще открием. Доколкото разбирам, всички жени са били неомъжени, с добри професии, на по двайсет и няколко.

— Което е необичайно за сериен убиец — отбеляза Пулър. — Те обикновено се ориентират към проститутки, момичета, избягали от дома си, жени, лишени от семейна подкрепа или с рискова професия.

— Така че никой да не го е грижа, когато изчезнат — добави Нокс. — Майка ти обаче не попада в нито една от тези категории. Освен това не е била млада, неомъжена и с добра професия.

— Може да е единичен случай — предположи Пулър. — Или да се е оказала на неподходящото място в неподходящото време. Ами ако я е видял да върви сама, елегантно облечена? Макар да е по-възрастна от останалите жертви, тя изглеждаше доста млада за възрастта си.

— Била е красива жена.

— Виждала ли си я на снимка?

— Както ти казах, подготвих си домашното, преди да дойда тук — отвърна тя. — В момента я виждам пред мен.

— Какво искаш да кажеш?

— Може да си наследил ръста на баща си, но очите, носът, скулите са на майка ти.

Пулър сведе поглед към папката, която държеше в ръце. Почувства се неловко от думите й.

— Никога не съм се замислял върху това.

— Защото ти напомня за загубата? — предположи Нокс.

Пулър не отговори.

— Това съвпадение ми се струва странно — продължи Нокс. — На половин час от Форт Монро действа сериен убиец, чиито жертви са млади жени, а полицията не си прави труда да провери дали няма връзка с убийството на майка ти. Най-малкото е трябвало да съберат информация, особено след като не са имали други улики.

— Повече от странно е. Бих казал необяснимо.

Пулър се пресегна и взе друга папка.

— Какво е това? — попита Нокс, която бе изпила виното си и си наливаше още.

— Досието на ОКР по случая на майка ми. Ако агентът, ръководил разследването, е още жив, може би трябва да говорим с него.

— Смяташ ли, че ще си спомни нещо, което да ни бъде от полза?

— Затова задаваме въпроси.

Прегледаха всички документи, след което Пулър проведе няколко разговора и откри пенсионирания агент на ОКР Винсънт Диренцо. Остави му съобщение, след което стана и протегна едрото си тяло.

— Мисля, че приключихме за днес, Нокс.

Тя бе свалила пуловера си и бе останала по тесен бял потник. Затвори папката, която четеше, изправи се, разпусна кока си и го погледна.

— Не е толкова късно. Освен това не сме изпили виното.

— Минава полунощ — каза Пулър. — Трябва да поспим.

— Добре.

Той я погледна, а тя отвърна на погледа му.

— Какво?

— Знаеш какво, Пулър.

— И как ти хрумна тази идея? — попита тихо той.

— Хрумна ми в резултат на една пропусната възможност в Канзас.

— Искаш да кажеш, че си направила грешка?

— Да.

Той кимна, докато обмисляше думите й.

Тя пристъпи към него и докосна китката му. Големите й очи се впериха в неговите и когато го погали по ръката, през тялото му премина електрически ток.

— Искам го, Джон. Тук и сега. Искам да бъда с теб.

— Добре ли го обмисли? — попита той.

— Не желая да мисля. Предпочитам да ме води сърцето, а не главата.

Пулър се замисли върху думите й, докато тя продължаваше да го гали по ръката.

— Разследваме случай, Нокс. Аз трябва да следвам главата си. Лека нощ — каза той и тръгна към вратата.

Тя го изгледа отчаяно. Въздъхна шумно и се отпусна на леглото.

25

— Съжалявам за снощи.

Нокс извърна пребледнялото си лице към Пулър, който шофираше на запад през Вирджиния. Отиваха на среща с пенсионирания специален агент от ОКР Винсънт Диренцо. Той живееше на брега на езерото Смит Маунтин, близо до Роаноук.

Пулър не откъсваше поглед от пътя.

— Не обичам, когато си играят с мен, Нокс. Не го заслужавам, не и от теб.

— Какво означава това?

— Означава, че много бих искал да узная истинската причина да се появиш.

— Вече ти я казах.

— Не, пробута ми някакво обяснение. Сега искам истината.

Тя скръсти ръце на гърдите си и погледна през прозореца.

— Предполагам, че начинът, по който си изкарвам прехраната, те кара да подозираш, че преследвам скрита цел. Че никога не ти казвам цялата истина.

— Самият аз не бих могъл да се изразя по-добре.

— Върви по дяволите, Пулър!

— Какво ще кажеш за онази сценка, която изигра снощи? Ако това беше опит да спечелиш доверието ми, трябва да кажа, че претърпя пълен провал.

— Добре, предполагам, че си го заслужавам — въздъхна тя. — Съжалявам. — Изправи се на седалката и попита: — Какво знаеш за Винсънт Диренцо?

Раменете на Пулър се отпуснаха с промяната на насоката, която поемаше разговорът.

— Направил е добра кариера в ОКР. Без грандиозни успехи, но и без сериозни провали. Върна обаждането ми тази сутрин и се съгласи да се срещнем.

— Каза ми, че живее край езеро.

— Смит Маунтин. Бях там преди време, докато разследвах един случай. Красиво място. Планините се издигат направо от водата. Всъщност езерото е язовир, чиито води се използват за производство на електроенергия — обясни Пулър. — Дълго е шейсет и пет километра, определено не е обикновено езеро.

— Звучи чудесно — кимна Нокс.

— Трябва да говорим и с полицаите в Уилямсбърг, които са разследвали серийните убийства.

— Вече се свързах с тях. Очакват да им се обадим. ФБР също е участвало в разследването.

Пулър кимна и каза:

— Надявам се да им позвъниш. Ти имаш по-голямо влияние в тези среди от мен.

— Очакваш да проведа доста разговори — отвърна рязко тя.

— Нали затова си тук? Да ми помогнеш.

Тя отново зарея поглед през прозореца и не му отговори.

* * *

Винсънт Диренцо беше вдовец, който живееше в сива къща с три спални, разположена в малък залив. В далечината се издигаха планини. Дворът бе добре поддържан, изпъстрен с цветни лехи.

Пулър и Нокс натиснаха звънеца няколко пъти, но никой не им отвори. Нокс надникна в гаража.

— Вътре има кола.

Пулър се огледа.

— Да го потърсим на кея. Времето е хубаво, може да го открием там.

— Чудесно място за живот след пенсиониране — отбеляза Нокс, докато вървяха към кея.

— Очакваш ли да се пенсионираш някога?

— Никой от нас не може да върши тази работа вечно.

— Понякога ми се струва, че не мога да правя нищо друго.

Макар езерото да бе сладководно, Пулър долови мирис на сол във въздуха. Цяла флотилия патици пореха водите, а една моторница, която теглеше скиор, направи завой, за да ги избегне. Патиците зашляпаха още по-бързо.

Пулър и Нокс продължиха по пътеката, която се виеше към брега, и след минута видяха кея. Край него имаше две стоянки за лодки, малък навес с кухня, градинска шатра и барака за инструменти, всичките разположени върху колове във водата, с под от импрегнирана дървесина.

Забелязаха Диренцо до една лодка върху колесар.

Пулър извика името му, Диренцо се обърна и им помаха.

Бившият агент на ОКР бе нисък и мускулест. Стисна здраво ръцете им, когато се запознаваха. Беше облечен с джинси, маратонки и суичър, върху който бе изписано мотото на най-новата кампания за набиране на доброволци в армията. Косата му бе късо подстригана, с преобладаващ сребрист цвят. Мустаците му бяха в тон с нея.

Диренцо бе вдигнал капака на машинното отделение на осемметровата моторница „Чапарал“, която бе качил на колесара.

— Хубава лодка — отбеляза Пулър.

— Добре понася вълните и предлага достатъчно мощност, когато ми потрябва.

— Всичко, за което един моряк може да мечтае.

— Нещо против да продължа да работя, докато разговаряме? — попита Диренцо.

— Абсолютно нищо. Мога ли да ви помогна с нещо?

— Можете да ми подавате инструментите, когато ви кажа.

— С удоволствие.

Диренцо се качи в моторницата и започна да развива някакви болтове.

— И така, случаят „Джаки Пулър“ — започна Нокс.

Диренцо разви следващия болт и го пусна в кофата, оставена на палубата. Помоли Пулър за друг размер гаечен ключ. Той му го подаде и Диренцо разви поредния болт, преди да погледне към него.

— Забелязах, че носите същата фамилия.

— Става въпрос за майка ми.

— Всъщност помня и теб, и брат ти, макар да съм сигурен, че вие не ме помните. Освен това всички познаваха баща ви. — Диренцо започна да развива друг болт. — След като се обади, звъннах на няколко стари приятели, които още са на служба. Носи ти се страхотна слава, старши следовател Пулър.

— Опитвам се да си върша работата така, както ме е учила армията.

— Няма спор. — Диренцо изтри маслото от дланите си и седна на планшира. — През годините често се сещах за случая с майка ти. Най-трудният случай, който съм разследвал някога. Сякаш се беше изпарила. Никой не беше видял нищо, никой не беше чул нищо. Къде ли не рових, за да намеря някоя следа. Изчезнала генералска съпруга? Това означаваше, че не бива да оставя камък необърнат. Но се сблъсках с непробиваема стена. Едва не напуснах ОКР заради това. Имах чувството, че съм се провалил. И не само аз. По случая работиха и други агенти. За бога, ставаше въпрос за Пулър Непримиримия. Бяхме готови на всичко.

— Разговаряхте ли лично с генерала? — попита Нокс.

— Няколко пъти. Както знаете, той е бил извън страната по времето, когато съпругата му е изчезнала.

Пулър и Нокс се спогледаха, но Диренцо не забеляза.

— Не открихме и никакъв мотив — продължи той. — Това ме тормозеше най-много. Почти винаги има мотив. Случайните престъпления, особено на територията на военна база, са голяма рядкост. Хората там се познават.

— По времето, когато е изчезнала майка ми, в Уилямсбърг са извършени няколко убийства — започна Пулър и зачака реакцията на Диренцо.

Бившият агент изтри дланите си и отново взе гаечния ключ. Но не започна да развива болтове. Държеше го в ръка и потупваше ритмично другата си длан.

— Разбира се, че знаехме. Но доколкото си спомням, майка ти не се вписваше в този модел.

— Не е била на възрастта на жертвите, но е изглеждала с поне пет години по-млада — изтъкна Нокс. — А и онази вечер е била добре облечена. Също като жертвите в Уилямсбърг. Те са били млади, с добри професии…

— Но всички други убийства бяха извършени в района на Уилямсбърг. Телата бяха намерени в радиус от седем-осем километра от града.

— Хемптън не е толкова далече. Серийните убийци често излизат извън установения модел. Възползват се от случая.

— Да, това е вярно — съгласи се Диренцо, — но тогава стигнахме до извода, че между двата случая няма връзка.

— И кой взе това решение? — попита Пулър.

— Във всеки случай, не бях аз. Нареждането дойде отгоре.

— От ОКР или от друга агенция?

— От много по-високо. Началството просто сведе заповедите за изпълнение. Не съм сигурен откъде точно дойде нареждането. Знаете как стоят нещата в армията. Длъжен си да изпълняваш заповедите.

Пулър пристъпи по-близо до Диренцо.

— Искам да се уверя, че ви разбирам правилно. Получили сте заповед да не търсите евентуална връзка между изчезването на майка ми и убийствата в Уилямсбърг?

— Никога не съм разследвал убийствата в Уилямсбърг, ако това може да ви послужи за отговор — каза Диренцо, избягвайки погледа на Пулър.

— Не сте ли питали каква е причината за това нареждане? — поинтересува се Нокс.

Диренцо я погледна.

— Постъпих както ми беше заповядано. Вярно, бях следовател, но бях и военен. И както ви казах, изпълних заповедта. Защото, ако армията те учи на нещо… не, ако армията ти набива нещо в главата, то е да изпълняваш заповедите.

— И не сте се замисляли за причината някой висшестоящ да не иска да търсите връзка? — попита Пулър.

— Напротив, мислих върху това. В интерес на истината, много мислих.

— И? — попита Нокс.

— И всички възможни отговори, до които стигнах, ме плашеха до смърт. Затова накрая спрях да мисля по този въпрос.

26

Значи така живееше другата половина. Е, не точно половината, а онази прословута една десета от единия процент.

Роджърс се бе облегнал на едно дърво край пътя, който следваше извивките на брега. Шофирането до тук му бе отнело по-малко от два часа. Още нямаше обед. Щеше да се върне навреме за работа. Разполагаше с няколко часа, за да свърши някои неща.

Оглеждаше имението, скрито зад висока ограда и стоманена порта, която би спряла дори танк „Ейбрамс“. Това бе дворецът, в който прекарваше дните си Крис Балард, основателят на компанията, която понастоящем се наричаше „КБ Екселон“.

Роджърс бе оставил микробуса си на обществен паркинг, в случай че на входа има охранителни камери. Нищо чудно да заснемаха всяка кола, която минаваше покрай имението. А Роджърс не искаше да се появи на запис.

Той огледа имението от всички страни. Беше внушително. Няколко сгради, система от вътрешни пътища, автомобили, хора… В интернет откри въздушна снимка на терена. Балард явно бе напипал златна жила и бе успял да забогатее за сметка на федералното правителство.

Наоколо нямаше кой знае колко удобни места за наблюдение, но Роджърс откри едно. Изпробва няколко позиции, преди да избере онази, която не само да му позволи да надзърне в имението, но и да му осигури прикритие. Съзнанието му регистрира всички входове и изходи, силните и слабите страни, потенциалните скривалища, разположението на охраната… Чакаше търпеливо, докато здрави мъже със светли панталони и ризи с къс ръкав, с бейзболни шапки, пистолети на кръста и слушалки в ушите обикаляха своя периметър.

Четири сгради, включително господарската къща, които сигурно имаха обща площ от две хиляди квадратни метра, бяха разположени около огромен басейн. Една от постройките, която представляваше нещо като лятна къща край басейна, с душове, съблекални и прочие, бе три пъти по-голяма от къщите, в които живееха средностатистическите семейства. Покрай басейна като по конец бяха наредени елегантни шезлонги на равно разстояние един от друг. Имаше още открит бар, барбекю, беседки, пътечки, застлани с каменни плочи, великолепна растителност…

Клетките на просторния гараж за осем коли бяха заети предимно от мерцедеси и бентлита. Роджърс можеше да ги види, защото ролетните врати на гаража бяха вдигнати и двама мъже работеха по един от автомобилите. В източната част на имението имаше хеликоптерна площадка. Отвъд нея, успоредно на брега, се простираше самолетна писта с дължина поне хиляда метра. В далечния й край бе кацнал елегантен реактивен самолет Фалкон 2000.

Всички атрибути на свръхбогатите до последния детайл, помисли си Роджърс. Толкова много играчки, толкова малко време.

Той тръгна по една обществена алея и излезе на плажа. Водите на Атлантика се надигаха бурно поради силния вятър. Солен въздух изпълни дробовете му. Над главата му се рееха чайки, които от време на време пикираха рязко в търсене на храна. Нищо от това не бе в състояние да привлече интереса на Роджърс. Той продължи към имението. Пясъкът бе на всички, а Роджърс искаше да провери охраната на Балард откъм плажа.

Стигна точно срещу каменна стена, която обикаляше парцела по цялата му дължина. Беше толкова висока, че Роджърс можеше да види само последните два етажа на основната къща. По средата на стената имаше висока дървена врата. Роджърс свали обувките и чорапите си, нави крачолите си и продължи разходката си по брега. Когато измина стотина метра, чу звук. Обърна се и видя, че вратата се отваря. Отвътре излязоха трима едри въоръжени мъже, несъмнено охранители. Зад тях се появи пясъчножълта количка за голф, шофирана от друг охранител. До него седеше втори въоръжен мъж. На задната седалка се бе настанил възрастен мъж в бяла хавлия и със сламена шапка с черна лента. Компания му правеше млада жена със светлосиньо плажно парео.

Мъжът беше Балард, Роджърс не се съмняваше в това. Възрастта съвпадаше, а и кой друг би отишъл на плажа с количка за голф, управлявана от охранител?

Стигнаха почти до водата и спряха. Охранителите разстлаха голямо одеяло, разпънаха столове и маса, върху която сложиха кошница за пикник. После отстъпиха назад и образуваха кръг около количката, докато мъжът слизаше от нея с помощта на жената.

Тя го поведе към един от столовете и му помогнала свали хавлията си. Балард остана по бански и тениска. Тялото му бе слабо, а гърдите — хлътнали. Изглеждаше хилав. Жената го намаза със слънцезащитен крем и му помогна да седне. После свали пареото си и остана по синьо-зелен бански.

Имаше вид на жена, която прекарва много време във фитнеса. По тялото й не се забелязваше и грам тлъстини. Беше със слънчев загар, но не прекалено тъмен.

Тя се излегна по корем върху одеялото точно прел Балард. Бикините й едва покриваха половината от стегнатия й задник. Балард не й обърна никакво внимание. Седеше на стола си и гледаше към океана.

Роджърс обаче забеляза, че един от охранителите поглежда прекалено често към жената, след което извръща очи. Забеляза, че наоколо има чужд човек, едва когато Роджърс му обърна гръб и тръгна по пясъка. След стотина метра спря и влезе във водата.

Коя е тази млада жена? Приятелка на стареца? Негова съпруга? Дъщеря? Внучка? Болногледачка по бикини, която прави слънчеви бани, докато е на работа?

Следващият звук го накара да се обърне в обратната посока. Това бе бучене, което съпътстваше набирането на огромна мощ. Последва силен тътен, довел до освобождаване на набраната мощност. Десет секунди по-късно самолетът издуха листата, нападали по пистата, и се издигна във въздуха. Направи остър вираж над водата, изправи курса и продължи бързото си изкачване към висините.

Роджърс погледна към стареца и младата жена. Той продължаваше да се взира безцелно във водата. Жената обаче скочи на крака и започна да маха.

Роджърс се обърна, за да проследи погледа й, и видя двете струи от реактивните двигатели на самолета да прорязват чистото небе.

Кой лети в този фалкон?

Роджърс влезе малко по-навътре в океана, като позволи на солената вода да покрие голите му глезени. Сведе поглед и видя старите белези по прасците си. От време на време поглеждаше наляво към групичката на плажа.

Жената сервира обяда от кошницата за пикник. Отново си бе сложила пареото. Наля две чаши вино, които двамата с Балард изпиха. Поднесе купа с плодове и плато със сирена. А после и сандвичи. Накрая събра всичко и количката за голф с охранителите потегли обратно по плажа, влезе през вратата и тя се затвори. Очевидно негово величество бе приключил със слънчевите бани за днес.

Роджърс изчака няколко минути, след което се върна бавно по пътя, по който бе дошъл. Изтръска пясъка от краката си, обу отново чорапите и обувките си и продължи към микробуса. Разтри тила си, защото онова място на главата бе започнало да пулсира отново.

Не беше сигурен какво е научил днес, освен че Балард се радва на страхотни старини и за всеки негов каприз се грижи млада красавица.

Тъкмо бе седнал зад волана, когато покрай него профуча кола. Сребрист мерцедес последен модел. Кабриолет със свален покрив. Шофираше жената от плажа, онази с бикините, но сега бе облечена в рокля на цветя.

Роджърс включи бързо на скорост и потегли след нея.

Това може да се окаже възможност, която не бива да изпускам.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

27

Изминаха седем-осем километра. Жената караше безразсъдно, вземаше завоите прекалено остро и често навлизаше в насрещната лента на тясното шосе и се връщаше в своята частица от секундата преди да се сблъска с някоя кола.

Роджърс спазваше достатъчно голяма дистанция, за да не събуди подозрения у жената, макар че за тези седем-осем километра я изпревариха поне шест други бели микробуса. Явно това бе предпочитаното превозно средство от цял куп строители, дърводелци, електротехници и прочие, които се грижеха за нуждите на собствениците на околните къщи.

Накрая жената намали и паркира на алеята пред голяма бяла къща с червени керемиди, разположена на самия бряг. Приличаше на богаташка вила от Флорида.

Роджърс я подмина, зави в първата пряка, слезе от колата и бързо закрачи към къщата. Застана зад някакви високи храсти, част от ландшафтния дизайн.

Жената слезе от колата в мига, в който вратата на къщата се отвори. Мъжът на прага носеше къси панталони в цвят каки и бяла тениска. Беше висок, млад и красив.

Роджърс го бе виждал и преди. Джош Куентин, ВИП клиентът на „Камуфлаж“ със свой собствен салон за забавления и красиви приятелки.

Роджърс продължи да наблюдава. Куентин и жената се втурнаха един към друг. Срещнаха се горе-долу по средата на алеята пред къщата. Тя го целуна нежно, а той я стисна за задника.

Такъв е животът, помисли Роджърс. Марс и Венера.

Започнаха да се събличат още отвън, но макар и вкопчени един в друг, успяха да се доберат до вратата и да я затворят зад себе си. Беше очевидно какво се канят да правят и Роджърс нямаше никакво желание да става свидетел на заниманията им. Приклекна зад оградата от жив плет и се замисли върху видяното.

Какво правеше тук Джош Куентин? Това неговият дом ли беше? И коя бе жената? Дали бе омъжена за Балард, а Куентин просто бе любовникът на нейната възраст?

Роджърс потри онова място на тила си. Затвори очи и си представи какви процеси протичат в мозъка му точно в този момент. Бяха му обяснили какво може да се случи, какво може да изпита. Но с него се случваха повече неща, отколкото те можеха да предвидят. Разбира се, бяха му обяснили, че това е девствена територия, в която никой досега не е навлизал. Ничия земя, изпълнена с рискове. С опасности. И поне част от тях не можеха да се предвидят.

Както се оказа, думите им не бяха лишени от основания. Както се оказа, нямаха никаква представа какво правят.

Роджърс насочи поглед към прозореца на къщата с декоративна бяла мазилка. Видя някакво проблясване. Вероятно жената бе съблякла роклята си и я бе захвърлила.

Замисли се за случилото се на онази уличка, когато бе слязъл от автобуса след излизането си от затвора. За двамата млади влюбени, които бяха мъртви. Пет пари не даваше за младите влюбени. Най-вече защото никога не бе имал възможността да се влюби. Изпита почти непреодолимо желание да нахлуе в къщата и да убие и двамата.

Потри усърдно онова място на главата си в опит да отклони тази мисъл. Нуждаеше се от информация. А засега не бе научил почти нищо. Реши да поправи това.

Огледа се, не видя никого, наведе се и преодоля тичешком разстоянието до мерцедеса. Откри на предната седалка дамската чанта на жената. Толкова бе бързала да впие устни в Куентин, че я бе забравила в колата. Извади портфейла й и засне шофьорската й книжка с телефона си. Името й бе Сюзан Дейвис.

Прокрадна се до къщата и надзърна вътре. Можеше дори да се покатери по стената, ако искаше. Никакъв проблем. Високите храсти я скриваха откъм пътя. Надникна през прозореца на гаража. Видя само една кола. Мазерати кабриолет. Предположи, че е на Куентин. Този тип явно си падаше по скъпите играчки.

Заобиколи отзад. Видя плувен басейн с толкова висока ограда, че никой от туристите по плажа да не може да надзърне над нея.

Провери задната врата. Беше отключена. Той се съмняваше, че Куентин се е сетил да включи охранителната система, преди да отведе жената на горния етаж, но въпреки това бе готов да побегне, ако чуеше алармата.

Алармата обаче не се включи. Роджърс влезе вътре и се озова в оскъдно обзаведена стая. Интериорният дизайн залагаше на отворени пространства, но малкото мебели изглеждаха съвсем обикновени. Роджърс се зачуди дали това наистина е домът на Куентин или просто вила под наем.

Огледа се набързо и откри писмо с адреса на къщата върху плика. Адресът бе на някаква корпорация — „Ваканции Северна Каролина“. В такъв случай Куентин вероятно живееше тук под наем.

Роджърс се качи по стълбите, като се ослушваше и за най-слабия звук. Когато се озова горе, чу онова, което очакваше. Двама млади, които се чукаха като зайци. В някакъв момент обаче все пак щяха да приключат.

Проследи звуците — идваха откъм последната стая вляво. Отсреща по диагонал имаше друга стая. Роджърс влезе в нея и остави вратата открехната. Оттук можеше да наблюдава спалнята от другата страна на коридора.

Голата Сюзан бе възседнала Куентин. Е, това забавление щеше да отнеме известно време.

Роджърс се отдръпна от прага и огледа стаята. Забеляза го почти веднага. Кожено куфарче. Отвори го и затършува безшумно. Извади някакви документи и ги огледа един по един. Едва четвъртият привлече вниманието му. Върху него пишеше Поверително. Явно бе служебен материал, предназначен за вътрешни цели.

Написаното върху листа хартия не означаваше нищо за Роджърс. Но онова, което видя в горната част на страницата, означаваше всичко.

Аталанта Груп.

Той погледна към спалнята.

Нима Куентин работеше в „Аталанта Груп“? Това ли бе компанията, която според Хелън Майърс той притежаваше? Нима Джерико работеше за него?

Роджърс поклати глава. Джерико не работеше за никого освен за себе си. Върна документа на мястото му, затвори куфарчето и излезе в коридора. Хвърли поглед към двамата на леглото тъкмо когато Куентин претърколи Сюзан по гръб. Повдигна краката й върху раменете си и бързо довърши започнатото, изстена силно и се отпусна върху нея.

Дотук с романтиката, помисли си Роджърс.

Куентин се отлепи от жената и се облегна на таблата на леглото.

— Мамка му! Беше върховно! — възкликна той. — Нали?

Сюзан придърпа завивката върху себе си и се обърна настрани към него.

— Да — отвърна машинално тя. — Беше страхотно! — добави с престорен ентусиазъм, който само Роджърс забеляза.

— Как е дядката? — попита Куентин.

Роджърс наостри слух.

— Все така. Наслаждава се на старините си.

— Не се съмнявам.

Куентин се пресегна, отвори чекмеджето на нощното шкафче и извади малка кутия. Отвори я и сви две цигари. Подаде едната на Сюзан. Запалиха и дръпнаха силно.

— Тя е много умна — каза Куентин. — Все още успявам да се справя с нея, но не знам докога.

Сюзан дръпна отново от цигарата и също се облегна на таблата.

— Замина ли? — попита той.

— Тръгна преди няколко часа. Скоро ще се върне.

Роджърс се напрегна още повече. Молеше се да споменат името на жената.

Куентин дръпна отново от цигарата и каза:

— Да, ще се радвам да не надзърта непрекъснато през рамото ми.

— Гледай само да не се издъниш.

Куентин сложи ръка върху голите рамене на Сюзан и се престори на обиден.

— Ей, скъпа, знам какво правя.

— Трябва да тръгвам.

Сюзан стана и се облече бързо. Минута по-късно токчетата й затракаха по стълбите.

Когато Роджърс се обърна, за да погледне към спалнята, Куентин бе допушил цигарата и лежеше по гръб на леглото. Няколко минути по-късно той захърка шумно.

Мога да вляза и да го убия още сега. Но каква полза? Трябва да науча повече. За мен той е по-ценен жив, отколкото мъртъв.

Днес е щастливият ти ден, Джош. Уреди се с мацка и… ще живееш.

Роджърс изчака да чуе двигателя на мерцедеса, след което се спусна по стълбите и излезе през задната врата. Не след дълго седеше в микробуса и разглеждаше снимките, които бе направил.

Сюзан Дейвис. Въведе името в търсачката и добави това на Крис Балард. Попадна на цял куп страници с Балард, но в нито една не се споменаваше Сюзан Дейвис. След това провери Джош Куентин. Получи доста информация, но все безполезна. За човек, който се бе издигнал толкова бързо, данните в интернет бяха прекалено оскъдни.

Но пък откри Клеър Джерико.

Роджърс не признаваше план Б.

28

— Нямам представа как да тълкувам думите му.

Нокс погледна към Пулър, който се взираше през прозореца на своя шевролет. Не бяха помръднали от алеята пред дома на Винсънт Диренцо.

— Чу ли ме, Пулър?

— Чух те.

— Човекът ни каза, че някой му е забранил да се занимава със серийните убийства в Уилямсбърг.

Пулър замълча.

— Смяташ ли, че каза истината? — попита Нокс.

Той включи на скорост.

— Не знам. Не съм имал възможност да проверя.

Потегли по алеята, излезе на улицата и тръгна по обратния път на изток.

— Струва ми се, че колкото по-навътре навлизаме в това блато, толкова повече затъваме — каза Нокс.

— Може би това е целта.

— Целта? Какво искаш да кажеш?

Пулър продължи да гледа през прозореца.

— Сама ли трябва да си говоря през целия път?

— Можеш да правиш каквото искаш, Нокс. Никой не ти пречи. И бездруго винаги си правила каквото искаш, нали?

Тя го изгледа мрачно, преди да отговори:

— Продължаваш с инсинуациите, а?

— Така ли ги наричаш?

— А ти как би ги нарекла?

— Никак. Имам случай, който да разследвам, и толкова.

— Обичаш да увърташ. Защо не изплюеш камъчето?

Пулър продължи да следи пътя. Накрая попита:

— Ти какво би направила на мое място?

Тя понечи да отвърне нещо рязко, но се овладя и каза:

— Бих разговаряла с полицаите от Уилямсбърг, които са работили по случая.

— Прочетохме документацията им.

— Но отидохме при Диренцо и той ни каза нещо, което нямаше как да намерим в архива. Може и ченгетата да ни кажат нещо.

— Първо трябва да открием имената им.

— Вече го направих. Двамата инспектори, ръководили разследването, още работят в полицията.

— След трийсет години?

— Тогава са били много млади. Скоро ще се пенсионират, но да, още са там. Уговорих си среща с тях днес следобед.

— Без да ми кажеш?

— Казвам ти сега, Пулър.

— И се питаш защо не мога да ти имам доверие?

Тя го погледна за миг, после се извърна и до края на пътуването гледаше само през прозореца.

* * *

Бетонни стени, винаги бетонни стени, помисли си Пулър. За разлика от телевизионните сериали с техните лъскави модерни полицейски участъци истинските ченгета живееха с оскъден бюджет, който можеше да им осигури само сгради от газобетон и ожулени металносиви бюра.

Пулър седеше срещу инспектор Джим Лорн и партньора му Лио Пекъм от отдел „Убийства“ в един от полицейските участъци в Уилямсбърг. И двамата бяха високи и слаби оплешивели мъже, прехвърлили шейсет години. Лицата им носеха белезите от напрежението, съпътстващо работа, в която човек вижда убити по особено жесток начин жертви и после издирва извършителя.

Лорн въртеше химикалка между дългите си пръсти. Пекъм гледаше Пулър и Нокс. Именно той започна разговора:

— Получихме обаждането ви, агент Нокс. Знаем, че сте изискали документацията по случая. Обяснихте ни някои неща, но споделихте твърде малко информация. Опасявам се, че трябва да чуем цялата история, преди да продължим нататък.

Лорн вдигна поглед от химикалката и допълни:

— И да ни кажете каква е връзката с армията.

— Опитваме се да установим дали е възможно вашият сериен убиец да е отвлякъл жена от Форт Монро преди трийсет години — отговори Пулър.

— Той е убивал жертвите си. Не ги е отвличал.

— Може да е убил и тази жена. Тялото й така и не е било открито — отбеляза Нокс.

Пекъм поклати глава.

— Едва ли. Ако съдя по начина, по който се е отървал от телата, не се съмнявам, че е искал да бъдат намерени.

— Сигурни ли сте, че е бил мъж? — попита Нокс.

— Четири убити жени? Разбира се, че е бил мъж.

— Но жертвите не са били подложени на сексуално насилие — изтъкна Нокс.

Лорн поклати глава.

— Но са били пребити, удушени или с прерязано гърло. Една жена може да пререже нечие гърло, но не и да пребие някого или да го удуши. Това е типично за мъжете.

Пулър кимна в знак на съгласие.

— Стана ни любопитно защо следователите от Форт Монро не са се свързали с вас. Между двата случая има общи неща, а двете места отстоят на половин час път.

— Не знам какво да ви кажа — отвърна Лорн, — никога не съм чувал за този случай във Форт Монро, който споменахте. Никой от ОКР не ни е търсил. По онова време бяхме затънали до гуша в работа. Двамата с Лио бяхме млади следователи, но все не стигаха хора, затова възложиха на нас разследването. Скъсахме си задниците, посветихме всяка възможна минута на издирването на убиеца… Това се превърна за нас в нещо като обсесия, нали ме разбирате…

— И още не сме го разкрили — добави Пекъм. — И не че има значение, но кариерите ни пострадаха сериозно. Това, разбира се, не може да се сравнява с трагедията на онези нещастни жени. А убиецът им не получи възмездие. Фактът, че не го заловихме, не ми дава мира. Каквото и да съм постигнал в работата си, то не може да компенсира този провал.

— Не се укорявайте — каза Нокс. — Понякога лошите изваждат късмет и се измъкват. Не се съмнявам, че сте направили всичко по силите си.

— В досието няма много улики — добави Пулър. — А и съдебномедицинската експертиза не ви е помогнала с нищо.

Пекъм кимна.

— Убиецът не беше оставил ДНК. Нямаше следи от сексуално насилие. И очевидно е носил ръкавици.

— А рани, получени в резултат на самозащита? Нищо ли нямаше под ноктите на жертвите? Ако ги е удушил, вероятно е имало борба, освен ако не ги е вързал предварително. Но все пак никой не умира без съпротива.

Пекъм погледна Лорн и каза:

— Не бяха вързани. Поне не открихме доказателства за подобно нещо.

Лорн се размърда на стола си и попита:

— Видяхте ли снимките, приложени към досието?

Пулър кимна.

— Снимките не са в състояние да предадат пълната картина на щетите. Когато казах, че жертвите са били удушени, не бях съвсем точен…

— А сега можете ли да бъдете по-точен? — попита бързо Нокс.

— Гърлата им… по-точно, трахеите им бяха премазани. Напълно.

Пулър впери поглед в него.

— Премазани?

— Буквално сплескани, ако трябва да бъда съвсем точен. — Лорн потръпна при тези думи. — Никога не бях виждал нещо подобно, същото се отнася и за патоанатома, а той имаше четирийсетгодишен стаж. След това също не видях нищо подобно, слава богу!

— Сигурни ли сте, че убиецът не е използвал нещо… въже, метален прът, дъска?

— Не, направил го е с ръце. С голи ръце. Това беше очевидно въпреки ръкавиците.

— Значи е бил едър и много силен мъж — отбеляза Нокс.

— Нещо повече. Основата на гръбначния им стълб също беше смазана.

Пулър зяпна смаяно.

— Гръбнакът е бил смазан? Имате ли представа колко трудно е да бъде счупен, да не говорим за смазан? Това е възможно само след падане отвисоко или при автомобилна катастрофа.

— Много добре знам колко трудно е да се смаже кост — отвърна Лорн. — Защото направих проучване. Дори играчите от Националната футболна лига не притежават подобна сила. Те могат да счупят кост, но не и да я смелят на малки парчета.

Инспекторът поклати глава.

— Същото се отнася и до ударите в главата, с които са били убити част от жертвите — добави Пекъм. — Следите показваха, че е използван юмрук. Но въпреки това черепът беше счупен. Съдебният лекар беше убеден, че не става въпрос за множество удари, а само за един.

Нокс не можеше да повярва на ушите си.

— Череп, счупен с един юмручен удар! Сигурни ли сте, че не го е направило животно? Подобна сила може да има само мечка или друг хищник!

— Не е било животно, а човек.

— Не съм срещал такъв човек — отбеляза Пулър.

— А аз не бих искал да срещна — отвърна Пекъм.

— Ами връзката между жертвите? Знаем, че всички са били жени на приблизително една и съща възраст, с добра професия. Но не разполагаме с данни за местоработата им.

— Всичките са работили във фирми, изпълняващи правителствени поръчки — каза Пекъм.

— Това може да разкрие доста за извършителя — отбеляза Нокс. — Може да има зъб на правителството. А може да е работил за федералните или за някой подизпълнител и да е бил уволнен.

— Не се съмнявам, че сте проверили тази вероятност — каза Пулър.

— Доколкото можахме.

— Какво означава това?

— Означава, че работата на убитите жени е била секретна и ни обясниха неведнъж, че не можем да имаме достъп до информация за нея. Ставало въпрос за националната сигурност. Дори днес това означава много, а тогава направо плашеше хората. Затова не получихме абсолютно никакъв отговор на нашите запитвания.

— При разследване на серийни убийства?! — възкликна Нокс.

— Повярвайте ми, ние също не останахме доволни — каза Лорн.

Четиримата се взираха мълчаливо един в друг в продължение на няколко минути.

— Добре — каза Нокс с притаен дъх. — С какво разполагаме в такъв случай?

— Не съм сигурен. Може би с нищо — призна Пекъм.

— До какви изводи стигнаха федералните агенти? — попита Пулър.

— Не знам, защото и ФБР не ни информира за абсолютно нищо. Но мога да ви кажа едно…

Инспекторът се поколеба, явно не знаеше дали да довърши мисълта си на глас.

— Всичко, което можете да ни кажете, ще ни бъде от полза — подкани го Пулър.

— Както сами признахте, смъртта на тези жени заслужава възмездие — добави Нокс.

Пекъм погледна към Лорн, който кимна, и се обърна към Пулър:

— Федералните започнаха да си придават важност от самото начало. Те, както знаете, винаги се държат така. Играеха ролята на големите клечки, дошли да ръководят разследването. И да оберат лаврите в случай на успех. А ние бяхме обикновени ченгета от затънтено градче в Тайдуотър.

— И? — подкани го Нокс.

— Три седмици след като се включиха в разследването, просто си събраха нещата и си тръгнаха.

Нокс и Пулър се спогледаха.

— Тръгнаха си ей така? — попита Нокс.

Пекъм кимна.

— Да, ей така, изневиделица. Единия ден бяха тук, на следващия ги нямаше.

— Дадоха ли ви някакво обяснение? — попита Пулър.

Пекъм поклати глава.

— Мога да ви кажа обаче, че самите агенти, които работеха с нас, бяха много ядосани. Но не можеха да направят нищо.

— А на тях някой дал ли е обяснение? — попита Нокс.

— Дори да им е дал, не го споделиха с нас — отвърна Лорн. — Но мен ако питате, и на тях им пробутаха същите глупости.

— Въпрос на национална сигурност — предположи Пулър, а Лорн кимна.

— Това означава, че заповедта е дошла от много високо — каза Нокс. — Вероятно от централата на ФБР.

Лорн сви рамене.

— Нямам представа. Но два месеца по-късно получих обаждане от някакъв високопоставен фебереец. Попита как върви разследването. Казах му каквото знаех, а то не беше много. Казах му също, че едва ли ще пипнем този мръсник.

— И как реагира той? — попита Пулър.

Лорн облиза устни и отново започна да върти химикалката в ръцете си.

— Инспектор Лорн? — настоя Пулър.

Лорн вдигна поглед и въздъхна.

— Няма да повярвате, но кучият му син изпита облекчение.

29

Четири мъртви жени.

Пулър се взираше в четирите снимки, които бе подредил на леглото в хотелската си стая. Възможно ли бе майка му да е петата? С премазан гръклян? И счупен череп? Заровена на място, където никой няма да я открие? Възможно ли бе през всичките тези години да е лежала в някой набързо изкопан гроб?

Той закри очи с длан. Положи усилие да се успокои, защото нервите му бяха опънати до скъсване.

Никога не се бе чувствал по този начин на бойното поле. Разбира се, беше изпитвал страх. Само глупак не би се страхувал, когато край него свистят куршуми, а над главата му се сипят бомби като смъртоносен дъжд. Но нервите му винаги бяха издържали. Те му бяха позволявали винаги да върши добре работата си. Те му бяха позволявали да оцелее. Нямаше да разреши случая, ако сега му изневеряха.

Пулър въздъхна дълбоко и впери поглед в снимките. Обикновено между жертвите на серийните убийци имаше нещо общо. Те ги избираха на базата на общи характеристики, поне според извратения им ум.

Млади. Жени. С успешна кариера. Три общи признака.

Въпрос на национална сигурност. Четвърти признак.

По онова време много неща можеха да попаднат в тази категория. Също като днес. След като федералните бяха възпрепятствали разследване на убийство, четирите жени явно се бяха занимавали с нещо много важно. Проблемът бе, че в района на Тайдуотър се намираха твърде много компании, заводи и лаборатории, свързани с военните. Тук гъмжеше от подизпълнители на Пентагона.

Защо убиецът бе избрал тъкмо тях? И защо Уилямсбърг? Дали защото този психопат бе от там? Или защото бе избрал място, където не го познават?

Пулър прегледа информацията за жертвите, с която разполагаше полицията. Прочете биографиите и на четирите жени. Инженер, биолог, химик, компютърен специалист. В досиетата не пишеше къде точно са работили. Той поклати глава. Това беше нечувано. Как полицията да открие връзка между отделните случаи, ако няма представа какво са работили жертвите? И все пак разследването бе установило, че жените не са пазарували в едни и същи магазини, не са се хранили в едни и същи ресторанти. Не бяха живели в една и съща сграда. Не бяха поправяли колите си в едни и същи сервизи. Две от тях бяха ползвали услугите на една и съща банка. И това беше всичко. Убийствата бяха извършени преди ерата на смартфоните и имейлите, но ченгетата не бяха открили каквото и да било доказателство жертвите да са се познавали и да са общували помежду си.

Ако между тях имаше нещо общо, то бе убягнало на всички. Очевидната връзка се изчерпваше с формулировката „въпрос на национална сигурност“. Но разследващите не бяха получили възможност да проучат тази връзка.

Може би трябва да подходя към случая от друг ъгъл. Не от гледна точка на доказателствата. Не и от гледна точка на жертвите. А да се поставя на мястото на убиеца.

Но това не беше толкова лесно. Проникването в съзнанието на един психопат не беше приятна задача.

Пулър разглеждаше снимките отново, когато телефонът му иззвъня. Обаждаше се Нокс.

— Беше доста мълчалив по пътя насам.

— Нямаше какво да кажа — отвърна той.

— Трябва да проверя нещо, после ще ти звънна пак.

— Проблеми?

— Цялата ми кариера, както и твоята, между другото, се основава на проблеми.

— Късмет.

— И на теб — отвърна тя със странен глас, или поне така му се стори.

Той затвори, остави телефона и отново впери поглед в снимките. Изпитваше неприятно усещане. Имаше чувството, че целият случай със серийните убийства е едно голямо замитане на следи. Все още нямаше представа дали изчезването на майка му е свързано с тях. Можеше да се окаже, че просто си губи времето със случай, който няма нищо общо с целта, която си бе поставил.

Но когато погледна за пореден път снимките на четирите мъртви жени, разбра, че не може да остави това току-така. Извади телефона си и набра номера на Тед Хъл. Искаше да му съобщи какво е открил с надеждата, че той ще му отвърне със същото.

Прозвуча непознат женски глас, който каза:

— Джойс Мансфилд.

— Съжалявам, явно е грешка.

— Кой номер търсите? — попита жената.

Пулър й го продиктува.

— Да, точно това е номерът. Но аз го получих едва вчера.

— Човекът, когото търся, е следовател в Отдела за криминални разследвания към армията. Вие в ОКР ли работите?

Жената се засмя.

— Работя за правителството, но в Министерството на земеделието. Единственото, което разследвам, е ерозията на почвата.

— И ви дадоха този номер? На нова позиция ли ви назначиха?

— Не, на това бюро съм вече четвърта година. Не съм сигурна защо получих този номер, но нямах намерение да откажа чисто нов телефон. При това „Самсунг“ — добави развълнувано тя.

— Добре, извинявайте.

Пулър затвори и впери поглед в телефона си.

Какво става, по дяволите?

Тъкмо се канеше да набере друг номер, когато телефонът му иззвъня. Той никога не бе чувал Дон Уайт, прекия си командир, толкова притеснен. Шефът му мина направо на целта.

— Пулър, имаш нова задача. Утре летиш за Франкфурт. Самолетът излита в шест нула нула от база „Андрюс“. И ти трябва да бъдеш на борда.

— Не разбирам, сър. Мислех, че съм в отпуск.

— Отпускът ти е отменен — отвърна рязко Уайт.

— Защо?

— Не е необходимо да знаеш.

Пулър потръпна при този рязък отговор. Двамата с Уайт винаги се бяха разбирали добре.

— Мога ли да попитам каква е задачата във Франкфурт? — попита той.

— Ще получиш пълна информация, когато пристигнеш там. Ще ти изпратя по имейл подробностите около пътуването.

— Можете ли да ми кажете какво става, сър?

— Току-що го направих, Пулър.

— А случаят с баща ми?

Но Уайт вече беше затворил.

Пулър седна на леглото и впери поглед в снимките. Очевидно и трийсет години по-късно някой отново се опитваше да възпрепятства разследването.

30

Нещо не беше наред. Роджърс го забеляза веднага щом влезе в „Камуфлаж“ час преди отварянето на заведението.

Всички избягваха погледа му. Отначало реши, че го правят, защото Джош Куентин го е забелязал в Северна Каролина и се е оплакал на Хелън Майърс, а това означаваше, че е загазил здравата. Но после видя Карл да седи в далечния ъгъл.

Беше целият в черно, с бастун, подпрян на масата. Три от пръстите на дясната му ръка бяха стегнати в шина. Изглеждаше скован, болнав, измъчен. Пред него стоеше чаша уиски. Носеше слънчеви очила. Въпреки това Роджърс не се съмняваше, че гледа право към него, и не помръдна от мястото си в продължение на няколко секунди. Отвърна на погледа му. Не изпитваше никакво съчувствие към него. Но беше любопитен какво ще направи той.

Ако Карл бе решил просто да си отмъсти, вероятно щеше да прати няколко горили да го атакуват. Роджърс може би щеше да се справи с тях, но не това бе най-важното. Почти сигурно щеше да последва посещение от полицията. А той не биваше да го допусне. Най-повърхностната проверка на името му бе достатъчна да го върне в затвора.

Роджърс взе решение. Закрачи право към Карл и седна срещу него.

Едрият мъж се обърна и го погледна. Макар очите му да бяха скрити зад очилата, лицето му изразяваше очевидна изненада, че Роджърс е дошъл при него. После извърна глава, сякаш решен да не взема участие в игричките му.

— Имах чичо, който веднъж ми каза нещо — започна Роджърс. — Не знам защо, но запомних думите му.

Карл го погледна отново.

— И какво беше то? — попита рязко той.

— Че няма мъж, чийто задник да не е бил сритан поне веднъж. В повечето случаи от жени.

Карл го изгледа продължително. После избухна в смях. Смя се толкова силно, че остана без дъх и се закашля. Роджърс отиде до бара, взе чаша вода и му помогна да я изпие. Когато Карл се посъвзе, свали слънчевите очила и погледна Роджърс.

— Женил съм се три пъти, но мога да кажа, че чичо ти е бил абсолютно прав — каза той с широка усмивка.

— И аз съм преживял същото с бившата ми — излъга Роджърс. — Имах чувството, че ме е прегазил товарен влак, а тя дори не беше помръднала малкия си пръст. Използва само думи. Бих предпочел Майк Тайсън да ме направи на кайма, отколкото да преживея още веднъж онова, което тази жена ми причини.

Този път Роджърс казваше истината. Точно така се бе чувствал след последната си среща с Клеър Джерико.

— Бог ми е свидетел, че това е самата истина — промърмори Карл.

Роджърс се облегна на стола и си придаде разкаяно изражение.

— Нуждаех се от тази работа. Когато влязох тук, имах само няколко долара в джоба и дрехите на гърба си. Знаеш на какво са способни отчаяните хора. На всичко. Прекалих. Отидох твърде далече. Опитвах се да впечатля шефката и изгубих контрол. — Замълча и си представи, че отново седи пред комисията за предсрочно освобождаване. — И се извинявам за това, което направих — завърши той с дълбоко съжаление.

Карл кимна. После се обърна, повика с пръст бармана и посочи своята чаша. Минута по-късно мъжът донесе още едно уиски, след което бързо се обърна и се отдалечи. Карл бавно плъзна чашата към Роджърс и каза:

— Приемам извинението. Да пием за него.

Роджърс вдигна чашата си и двамата се чукнаха.

— Участвал ли си някога в боеве в клетка? — попита Карл.

Роджърс обви чашата си с длани и поклати глава.

— Не, никога. Никога не съм имал подобна възможност.

— Защо не опиташ? Мисля, че можеш да се справиш с всеки кучи син, когото съм виждал на ринга. Даже можеш да се справиш с всички тях, взети заедно. Ти си невероятно силен, Пол. И аз не съм някой слабак, но никога не съм усещал подобна хватка.

— Добри гени — отвърна Роджърс. — Баща ми беше по-дребен от мен, но можеше да ме скърши на две. Едва не го направи на няколко пъти, когато беше пиян.

— В такъв случай радвам се, че не съм се натъкнал на него, когато е бил пиян.

Двамата пресушиха чашите си и ги оставиха на масата. Роджърс избърса устни и каза:

— Снощи се запознах с Джош Куентин. Този тип пристигна с лимузина, заобиколен от куп красиви жени. Държеше се с тях, сякаш са му собственост. Какво можеш да ми кажеш за него?

— Ужасен задник — каза тихо Карл.

— Госпожа Майърс твърди, че е богат, че има собствена компания, че едва ли не е машина за пари. А няма трийсет. Как е възможно да не го намразиш? Ние ще работим, докато не капнем от умора, а този ще се пенсионира и ще се излежава на яхтата си, преди да навърши четирийсет.

— Това е самата истина — замисли се Карл. — Чух, че е извадил късмет с някаква сделка.

— Голям късмет трябва да е бил.

— Не вярвам в това. Не съм виждал такъв късмет.

— Аз също. И на какво е попаднал?

— Не съм сигурен. Възползвал се е от някаква изгодна възможност. Виж, не казвам, че Куентин е глупак. Не мисля, че е толкова умен, за колкото се смята, но определено е хитър. Попадне ли на златна жила, ще знае как да я експлоатира.

Роджърс кимна.

— Видях го да влиза в салона горе, сякаш притежава цялото заведение.

Карл се приведе малко по-близо до Роджърс и вдигна пръст.

— Е, тук вече попадна в десетката, Пол.

— Моля?

— Джош Куентин е добър клиент. Много добър. Плаща месечна сума за правото да ползва салона на втория етаж. Идва и си отива, когато му скимне. Води когото си иска. Прави каквото си пожелае. А месечната такса покрива всички разходи на бара. Всички. Останалите клиенти — а те са много — са чиста печалба. Това означава, че Хелън също е машина за пари.

— По дяволите! Явно и госпожа Майърс е извадила голям късмет.

Карл вдигна рамене.

— Ами… тя и преди печелеше добре. Доста добре. Но откакто се появи Куентин, нещата се промениха коренно.

— Как са се запознали?

— Нямам представа. Но това започна преди две години.

— В такъв случай ти отдавна работиш с госпожа Майърс.

— Това лято ще станат осем години. Тя е добра жена. Справедлива.

— Вие двамата…

Карл отмести чашата с уиски и поклати глава.

— Не, нищо подобно. Както вече ти казах, приключих с жените. Три провалени брака. Стига ми толкова. Тя не се нуждае от някой като мен в леглото си — стар, дебел, с болни колене…

— А може би тя и Куентин?

— Между тях никога не е имало нещо. Всеки си върви по своята пътека. Освен това той си пада по доста по-млади жени. — Карл помълча и добави: — Макар че тя обикновено се качва горе, когато той е тук. Но вероятно само за да провери дали всичко е наред и да се убеди, че кокошката, която снася златни яйца, е доволна.

— Попитах госпожа Майърс какво правят там, горе, но тя ме скастри на бърза ръка. Реших, че ще ме уволни, задето питам. А аз просто проявих любопитство. Просто не разбирах защо са ни отделни салони. Не че има някакво значение за мен…

Роджърс сведе поглед към празната си чаша в очакване Карл да отговори.

— Ще се изразя така: каквото става там, си остава там. Повярвай ми, опитвал съм се да разбера повече, но когато попитах Хелън, аз също имах опасението, че ще ме уволни.

* * *

Малко по-късно Роджърс си сложи микрофона и слушалката и получи съобщение за ергенско парти, което щеше да се проведе в бара. Запъти се към вратата, когато Хелън Майърс го пресрещна и каза:

— Чух, че двамата с Карл сте сключили мир. Или поне са ви видели да пиете заедно уиски.

— Изпих само едно малко, и то преди работно време.

— Не те укорявам, че си изпил два пръста уиски, Пол. Освен това Карл не пие с някого, когото иска да убие.

Майърс изрече това с усмивка.

Роджърс не отговори веднага. Погледът му пробяга от главата й до високите й токчета. Днес тя бе в бежово. Сако, блуза, къса пола, сандали с тънки каишки. Докато вървеше, косата й подскачаше върху раменете й.

— Постигнахме споразумение — отвърна Роджърс.

— Радвам се да го чуя.

— Господин Куентин ще идва ли тази вечер?

— Защо питаш? — присви очи тя.

— Снощи не знаех кой е той. Сега знам. Разбирам, че е важен клиент, и искам да бъда подготвен да го посрещна подобаващо. Нали разбирате, да му осигуря добро обслужване. А и няма да крия, че той оставя щедри бакшиши.

Подозрителният поглед изчезна.

— Радвам се, че мислиш по този начин. Той наистина е важен клиент. Но не, тази вечер няма да дойде.

— Би било добре да знам предварително — продължи Роджърс. — Снощи се получи малко неудобно, но всичко завърши добре. Няма да се случи отново, разбира се.

— Не се съмнявам.

— Е, аз по-добре да вървя — каза Роджърс.

— Желая ти късмет.

— В крайна сметка нещата не опират до късмета, нали? — отвърна Роджърс.

31

Отвън отново го очакваше дълга опашка от нетърпеливи клиенти, но този път нямаше никакви проблеми. Явно случилото се предишната вечер се бе разпространило с удивителна скорост сред редовните посетители на „Камуфлаж“.

Роджърс видя Карл да си тръгва към един и половина, последван от Хелън Майърс в два. Карл му махна за „довиждане“. Майърс не си направи труда.

В три часа барът вече бе достатъчно празен и чист, за да може персоналът да започне да се разотива. Роджърс предложи да заключи вратата и да включи алармената система.

Накрая той остана последен в цялото заведение. И по-рано бе обърнал внимание на охранителните камери. Те бяха монтирани навсякъде — не само около бара, но и отвън. Роджърс бе забелязал и още нещо: по стълбите, които водеха към ВИП салона, нямаше камери. Всъщност на целия втори етаж нямаше нито една камера. Явно някой не искаше да се документира онова, което ставаше там, и Роджърс се запита каква е причината.

Изкачи стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж. Застана в коридора на втория етаж и се огледа. Видя само една врата, макар помещението, към което водеше тя, да заемаше цялата дължина на коридора. Роджърс предположи, че преди мястото да бъде преустроено в бар, тук е живял собственикът на сградата. Натисна дръжката на бравата. Беше заключено.

Изпробва ключовете, които носеше в джоба си. Извади късмет още с третия. Отвори вратата, влезе и я затвори. Нямаше фенерче, но не се нуждаеше от него. Виждаше удивително добре на тъмно. Обиколи стаята, която се оказа комфортно обзаведена. Всъщност стаята не беше само една, а водеше към друга. Роджърс отвори вратата към нея и видя голямо легло. Завивката бе опъната като по конец. Той предположи, че Куентин и жените, които водеше, едва ли я бяха оставили в това състояние.

Какво обаче ставаше тук? Дали това бе просто място, където Куентин прелъстяваше мацки?

Но предишната вечер в компанията му имаше и други мъже. Нима момчетата се редуваха да мачкат завивките? Така ли плащаше той бонуси на мениджърите в своята компания? И защо точно в бара? Куентин разполагаше с вила на брега на океана на по-малко от два часа път от тук. Нищо чудно да имаше и апартамент в града. Защо ще идва в тази стая и всеки месец ще харчи огромна сума за подобна привилегия?

Роджърс претърси помещението и не откри абсолютно нищо. А той умееше да претърсва. Затвори вратата след себе си и заключи. Напусна бара, като преди това включи алармената система.

Измина точно три крачки по алеята, която водеше към мястото, където бе оставил микробуса си, когато ги видя. Скандалджиите от предишната вечер.

Обърна се и погледна зад себе си. Неколцина техни приятели бяха препречили пътя му назад. Едрият чернокож младеж пристъпи към него. Лицето му бе разкривено в злобна усмивка.

— Казах ти, че ще се върнем, задник. И удържах на думата си.

Роджърс погледна вляво и видя мъжа, чиято китка бе счупил. До него стояха другите двама, чиито задници бе сритал. Челюстта на единия като че бе прикрепена с тел. Погледът на Роджърс се насочи обратно към чернокожия.

— Наистина ли го искаш? — попита спокойно той.

— Бързаш ли за някъде? — озъби се чернокожият.

— Всъщност, да. Какво ще кажеш двамата с теб да се изправим един срещу друг. Ако спечеля, си тръгвам. Това ще ни спести много време.

Чернокожият се напрегна и огледа приятелите си.

— Видях, че си нинджа, мръснико. Затова доведох подкрепления.

Роджърс погледна младежа със счупената китка и онзи с телената шина.

— Посегнете ли ми отново, ще убия и двама ви.

Двамата решиха, че Роджърс се шегува, докато не видяха изражението на лицето му. Чернокожият, вероятно предусетил, че губи позиции, извади нещо от джоба си. Нож.

— Това няма да промени крайния резултат — заяви Роджърс. — Току-що извади оръжието, с което ще те убия.

— Пич, имаш прекалено високо мнение за себе си. Ние сме шестима. Можеш ли да броиш?

— Всъщност само четирима сте, защото тези двамата няма да се включат — отвърна Роджърс и посочи пострадалите от него.

— Смяташ, че ги познаваш?

— Изписано е на лицата им.

— Е, четирима срещу един не е зле. И всичките сме се подготвили.

Роджърс видя, че един от нападателите вади нож, друг — желязна верига, а третият — бейзболна бухалка, която до този момент бе крил зад гърба си. Някой от тях можеше да извади късмет, да го удари и да го повали на земята. Добре че никой не носеше пистолет. Роджърс можеше да загуби. Но най-вероятно щеше да спечели. Не се съмняваше, че ще му се наложи да се бие.

— Повярвай ми — обърна се той към чернокожия, — съотношението няма да остане задълго четирима срещу един. Теб ще оставя най-накрая.

— Добре. В случай, че не си забелязал, всичките сме по-едри и по-млади от теб.

— Снощи също бяхте по-едри и по-млади. Помогна ли ви това?

— Извади късмет.

— Никой не може да извади подобен късмет.

— Ние обичаме насилието.

— Но не и този вид насилие, който аз ще ви покажа.

— Стига си дрънкал!

— Да започваме тогава!

Роджърс разтърка онова място на главата си. Много добре знаеше, че след като започне боят, ще изгуби контрол над себе си. Мускулите на ръцете, краката и раменете му се напрегнаха. Беше готов да нанесе удар. Вярно, след това щеше да се наложи да напусне работата си в бара, но нямаше друг избор.

Роджърс си пое дъх и го изпусна бавно и равномерно. Дишането му се успокои, сърдечният му ритъм се забави, кръвообращението му се стабилизира. Завъртя врат така, че той изпука, и се приготви да нанесе първия си удар.

В този миг автомобилни фарове прорязаха мрака. Всички впериха погледи в патрулката, която намали бавно и спря на тъмната уличка. Миг по-късно бяха заслепени от прожектора, монтиран отстрани на автомобила. Един мощен глас, усилен от високоговорител, попита:

— Какво, по дяволите, става тук?

Чернокожият извика:

— Нищо, господин полицай, просто се разхождаме. Но вече си тръгваме.

— В такъв случай побързайте! Изчезвайте веднага!

Патрулката изчака младежите да се скрият зад далечния ъгъл на алеята. Чернокожият бе изгледал заплашително Роджърс.

Роджърс минаваше покрай колата, когато единият полицай свали прозореца на предната дясна врата и попита:

— Какво беше това, по дяволите?

— Аз съм охранител в „Камуфлаж“. Тези отрепки не можаха да влязат предишната вечер и поискаха да си го изкарат на някого. Тоест на мен.

— Ясно. Извади късмет, че минавахме оттук.

Те извадиха късмет, помисли си Роджърс.

— Благодаря, господин полицай, лека нощ.

Роджърс си тръгна, а патрулката продължи по алеята след групичката младежи.

Роджърс се качи в микробуса си и потегли. „Камуфлаж“ бе затворен утре вечер. Затова утре вечер той щеше да си поговори с Крис Балард.

32

Пулър прибра последните си вещи в сака и дръпна ципа.

Бе оставил своя котарак Дезо, който бе кръстил така заради дезертьорската му природа, при едно семейство, което живееше в същия жилищен комплекс. Дезо понасяше добре подобни продължителни раздели, но този път Пулър нямаше представа колко дълго ще отсъства. Не знаеше дори дали ще се върне.

Погледна отново имейла, който бе получил преди десетина минути. Подателят бе генерал-майор, когото никога не бе срещал и за когото дори не бе чувал. Съобщението бе кратко и по същество.

> „Разследването във връзка с изчезването на майка Ви и обвиненията срещу баща Ви е прекратено. Срещу страните няма да бъдат предприети по-нататъшни действия.“

Срещу страните.

Това означаваше, че баща му е безопасност. Всичко бе приключило.

Но това беше пълна глупост, защото така и не бе имало истинско разследване. Не бяха открили нищо. Истината си оставаше пълна загадка, но никой не я търсеше.

Не никой. Един човек я търси. Аз.

Вече бе написал оставката си. Напускаше армията и единствената кариера, която бе следвал през живота си. Американската армия бе направила нещо, което Пулър не бе допускал, че е възможно. Беше го предала.

Въпреки това, докато пишеше думите: „С настоящото аз, старши военен следовател Джон Пулър-младши от 701 отряд на Военната полиция (ОКР), подавам оставка от…“, сякаш камък заседна в гърлото му и остра болка прониза корема му. Не можеше да повярва, че го прави. Но нямаше друг избор. Бяха го притиснали в ъгъла и му бяха оставили само един възможен изход.

Бе изпратил писмото. И не очакваше отговор. Нямаше значение какво ще му кажат. Ако искаха да го задържат поради някаква причина, щеше да им се наложи първо да го открият. Той нямаше да отиде в Германия, нямаше да поеме нова задача. Щеше да продължи да разследва изчезването на майка си независимо от желанието на армията.

Целта му бе съвсем проста. Винаги си поставяше прости цели. Така подхождаше към всяко разследване, с което се захващаше. Трябваше да открие истината.

Отвори вратата на апартамента. На прага стояха двама мъже в костюми, които се взираха в него. Пет минути по-късно Пулър седеше на задната седалка на голям черен джип и гледаше през прозореца. Двамата мъже се возеха отпред.

Служебните карти, които бяха показали, не му бяха оставили друга възможност, освен да ги последва. Междувременно бяха конфискували пистолета му. Бяха взели и мобилния му телефон. Чувстваше се некомфортно, но трябваше да играе по правилата.

Джипът премина през контролно-пропускателен пункт, където мъже във флотски униформи провериха документите им за самоличност, огледаха внимателно Пулър и им дадоха знак да продължат. Пулър знаеше, че това място е оградено с още една защитна стена, която се състоеше от мъже с костюми и слушалки в ушите като двамата пред него.

Пред тях се издигна внушителна сграда. Пулър никога не бе идвал тук. Колата спря и всички слязоха. Съпроводиха го до сградата, поведоха го по един коридор и го оставиха сам в голяма стая, която служеше едновременно като кабинет и библиотека.

Той не седна. Нямаше представа какво ще се случи, но предпочиташе да го посрещне прав. Напрегна се, когато вратата се отвори. И мигом застана мирно.

Мъжът не носеше униформа. За разлика отпреди години. И което бе по-важно, той бе първи заместник на главнокомандващия на всички въоръжени сили в Съединените щати. Само това бе достатъчно Пулър да се отнесе към него като към военен.

Пред него стоеше вицепрезидентът на Съединените щати Ричард Хол, който преди това бе сенатор от Вирджиния. А преди това — бригаден генерал, служил под командването на бащата на Пулър. Пулър знаеше това. И се бе срещал с Хол веднъж преди двайсет години, когато той бе сменил униформата на военен с костюма и живота на политик.

Хол бе висок към метър и осемдесет и бе успял да съхрани донякъде завидната мускулатура, която бе натрупал в армията. Косата му бе побеляла и започнала да оредява, но ръкостискането му бе здраво, а гласът му — плътен и дълбок.

— Седни, Пулър. Прав изглеждаш скован.

Пулър седна.

Хол отиде до масата, на която бяха оставени гарафа с уиски и няколко чаши.

— Нещо за пиене?

— Не, благодаря, сър.

— Ще ти сипя едно. Ще ти се отрази добре.

Хол наля по малко уиски в две чаши и поднесе едната на Пулър. После седна зад бюрото.

— Чух, че днес си напуснал армията.

— Явно новината се е разпространила бързо.

— Някои новини се разпространяват бързо по определени канали.

Хол вдигна чашата си и отпи глътка уиски. Пулър също.

— Защо го направи? — попита Хол. — Всички те смятат за един от най-добрите агенти, работили някога в ОКР.

— Не подозирах, че следите военната ми кариера.

— Баща ти беше мой добър приятел и наставник. Затова, да, следя кариерата ти. Знам какво направи в Западна Вирджиния. Както и че брат ти беше несправедливо пратен в затвора. Можеш да се гордееш с безупречна служба в името на родината както на бойното поле, така и извън него. — Хол отпи отново, остави чашата си и добави: — Това е причината да си тук тази вечер.

— И защо съм тук?

Хол се облегна на стола си.

— Става нещо, Пулър, но не съм сигурен какво точно.

— Вие сте вицепрезидент, сър, как е възможно да не знаете?

Хол се засмя вяло.

— Това е огромна страна с много сложно управление, чиито структури се простират до всяка точка на земното кълбо. Никой не знае всичко. Дори президентът, какво остава за неговия заместник.

— И как се вписвам аз във всичко това?

— Намирам се в неизгодно положение, чувствам се изолиран, Пулър. Но в случая това ме радва. Баща ти промени насоката, която пое животът ми. Запознат съм със сегашното му състояние, както и с писмото с обвиненията срещу него. Не им повярвах нито за миг. Знам, че родителите ти имаха разногласия, но баща ти щеше да даде живота си, за да защити съпругата си. Както и синовете си. Участвах в много мисии по света под негово командване. Бях по-младши офицер, но се ползвах с доверието му. Не минаваше ден, без да говори за семейството си.

— Никога не ми е казвал — отвърна Пулър.

— Такъв си беше баща ти, човек на действието, не на приказките. Това правеше службата под негово командване по-трудна. Той очакваше Херкулесови усилия от всички ни. Но никога не е искал някой от нас да направи нещо, което самият той вече не е правил.

— Да, сър, така беше — съгласи се Пулър.

— Което ни връща на сегашната ситуация. И на теб. За момента армията е отложила обсъждането на оставката ти и те с пуснала в безсрочен отпуск. Какво ще правиш през това време, си е твоя работа. — Хол вдигна ръка в знак на предупреждение. — Но не забравяй, че в подобна ситуация не можеш да се ползваш с подкрепата на ОКР, нито на армията изобщо. Това е най-доброто, което успях да издействам.

Пулър го изгледа с любопитство.

— Да издействате? От кого, сър?

Хол се надигна от мястото си и Пулър веднага стана.

— Това е всичко засега, синко. Искам да знаеш, че тази среща не се е състояла никога.

Хол протегна ръка. Пулър я стисна.

— Предай на баща си много поздрави от мен. Знам, че вероятно няма да разбере какво му казваш, но въпреки това го направи.

— Непременно, сър.

— Много ми се иска да можех да отида и да го видя.

— Ще му бъде приятно, сър.

— И още нещо, Пулър.

— Да, сър?

Вицепрезидентът пристъпи към него.

— Отваряй си очите на четири. Следи всички посоки на компаса, синко. Всички. Можеш да имаш доверие само на себе си. На никой друг. В това разследване нямаш приятели. След тази вечер няма да можеш да разчиташ и на мен. Направих всичко това от уважение към баща ти, но не мога да ти помогна повече. Оттук нататък те очаква тежка битка, която ще трябва да водиш от неизгодна позиция.

— А брат ми? Да не би да ми казвате, че не мога да имам доверие и на него?

— Приятна вечер, Пулър. И късмет. Сигурен съм, че ще ти потрябва.

33

Черният джип остави Пулър пред дома му. Агентите му върнаха телефона и пистолета. Той влезе в апартамента си и се отпусна бавно на един стол. Мислите му бяха объркани.

Пулър бе участвал в бойни действия, бе убивал и сам едва не бе загинал. Цялото му тяло бе осеяно с белези. Бе работил усърдно и бе станал добър следовател. Но нищо от това не го бе подготвило за решаването на проблема, пред който бе изправен.

През целия си живот бе търсил нещо, което да го доближи до истината. А сега за пръв път в живота си имаше чувството, че истината няма никакво значение. Това бе удивително признание, което не бе предполагал, че ще направи. От болничната стая на баща си се бе озовал направо в тресавище, което сякаш нямаше дъно.

Извади документите си от ОКР и впери поглед в сребристия орел върху значката. Прокара пръсти по крилата му, сякаш се надяваше, че това докосване ще избистри ума му. Не се получи.

Прибра документите и провери пистолета си. В спалнята си държеше още един, резервен. Стана, извади го и го пъхна в кобура на кръста си. Почувства се по-добре.

Малко неща можеха да разтревожат Джон Пулър. Когато си преминал през ада и си оцелял, когато си видял безброй начини, по които едно човешко същество може да убие друго, се променяш по необратим начин. В някои отношения това те прави по-силен, позволява ти да действаш с повече увереност в момент на нужда независимо от опасностите. Онези, които не са толкова корави, изпадат в безпомощност, напълно парализирани в трудни условия. И умират.

В други отношения обаче това те прави по-слаб — лишава те от състрадание, от възможността да прощаваш. Пулър знаеше, че страда от този синдром.

Думите на вицепрезидента го бяха обезпокоили.

„Можеш да имаш доверие само на себе си. На никой друг.“

Дори не на вицепрезидента на Съединените щати.

Дори не на собствения си брат.

Смайващо откровение, откъдето и да го погледнеше.

Телефонът му иззвъня и той погледна дисплея. Обаждаше се Боби. Пулър се поколеба, но после реши, че не отговори ли, брат му ще продължи да звъни.

— Да, Боби? — каза той с престорено безгрижие, макар да се чувстваше ужасно напрегнат.

— Чух — каза Робърт.

— Какво си чул?

— Че си подал оставка.

— И от кого го чу?

— Няма значение. Искам да ти задам само един въпрос.

— Какъв?

— Луд ли си?

— Не, доколкото знам.

— Да подадеш оставка? Да напуснеш сам? Заради какво?

— Заради истината, Боби. Не смяташ ли, че тя е достатъчно важна?

— За теб е важно да забравиш писмото си и да се върнеш на работа.

— Не мисля, че мога да го направя.

— Армията ще ти прости и ще забрави, младши.

— Не се притеснявам за армията. Аз не мога да забравя.

— Ще ти се наложи. Знам, че искаш да разбереш какво се е случило с мама, но оттогава са минали трийсет години. Нагърбваш се с невъзможна задача. Трябва просто да забравиш всичко. Защо се обричаш на провал?

— Това ли е най-добрият ти съвет?

— Окей, ясно, ти беше любимецът й. Сега искаш да отмъстиш. Но това не може да стане.

Пулър се напрегна от тези думи на брат си. Те приковаха вниманието му.

— Наистина ли го мислиш?

— Сигурен съм. И в миналото съм ти давал съвети, които са ти били от полза, нали?

— Да.

— Този съвет също ще ти бъде от полза. Послушай ме. Запилей се някъде. Иди на почивка за няколко дни, дори за цяла седмица.

— Не съм сигурен, че армията ще ми го позволи — отвърна Пулър.

Дали брат му имаше представа, че е в безсрочен отпуск?

— Подозирам, че командването няма да има нищо против, братле. Ще се върнеш със заредени батерии. Тогава ще видиш нещата много по-ясно.

— Добре, Боби, благодаря.

— Няма защо.

Пулър затвори и се усмихна. Брат му беше на негова страна. Някой подслушваше разговора им. Робърт му бе подсказал това с помощта на една лъжа, която само те двамата биха могли да забележат.

Робърт бе любимецът на майка им, не Джон. Макар тя никога да не го бе признавала, и двамата знаеха, че това е самата истина. Тя го бе показвала по хиляди дребни, едва доловими начини. Майка им се бе отнасяла по-благосклонно към свенливия и трудолюбив Робърт, отколкото към по-необуздания и самоуверен Джон, който толкова приличаше на баща си.

Тя вероятно бе предвидила, че като първороден син Робърт автоматично ще бъде сравняван с баща си. А кое малко момче можеше да издържи на това? Така вниманието й се бе насочило към него.

Брат му бе казал, че армията няма да има нищо против, ако си вземе почивка. Това означаваше, че знае за официалния отпуск. Той обаче бе отишъл по-далече. Бе му казал да се запилее някъде. Напълно безобиден наглед избор на думи, но Джон знаеше, че Робърт ги е използвал в буквален смисъл. С лекота можеше да преведе същинското послание, скрито зад думите на брат му.

Положението е зле. Искаш ли да пипнеш този тип, мини в нелегалност.

Пулър лесно можеше да се досети, че някой е наредил на брат му да проведе този разговор. Робърт бе заподозрял, че го записват, затова бе измислил начин да предаде своето послание под носа на онези, които слухтяха.

Това беше ясно.

А какво не беше? Всичко останало.

34

Облачна нощ.

Добре охранявано имение.

Бурен океан с разпенени вълни.

Пол Роджърс отчете всички тези фактори, докато се взираше в масивните порти на убежището на Крис Балард. Защото бе стигнал до извода, че този дом е тъкмо това. Убежище. Скривалище.

Може би се крие от мен.

След като тази вечер не бе на работа, Роджърс напусна Хемптън в единайсет и пристигна около един. Знаеше къде са разположени охранителите. И колко високи са стените. Не знаеше само в коя стая спи Балард. Налагаше се да проучи разположението на стаите. А това щеше да го изложи на опасност. Но нямаше друг вариант.

Покатери се по стената, която ограждаше северната страна на имението, и скочи с лекота на земята. Остана клекнал в продължение на няколко секунди и се огледа във всички посоки, преди да се отправи към голямата къща. Не се съмняваше, че вратите й са заключени. Както и че теренът около нея се следи с охранителни камери.

Бе анализирал разположението на камерите и бе открил тясна ивица, която оставаше в сляпа зона. По нея можеше да стигне до къщата.

Стените бяха гладки, не предоставяха удобни места за захващане, поне за обикновен човек, който няма оборудване за алпинизъм. Къщата се издигаше на четири етажа над околния терен.

Най-добрата гледка към океана се откриваше от последния етаж. Слънцето изгряваше от изток и Роджърс не се съмняваше, че собственикът на имението иска да се наслаждава на тази гледка всяка сутрин.

Заби пръсти в невидима вдлъбнатина и започна да се катери, плътно прилепен до стената. Ръцете и краката му се впиваха в грубата повърхност, за да намерят опора дори там, където тя не съществуваше.

Прозорците на втория етаж бяха тъмни. На третия забеляза приглушена светлина и реши да рискува, като надникне през прозореца.

Сюзан Дейвис, любовницата на Джош Куентин, лежеше на леглото, този път сама. Завивката едва покриваше тялото й и не оставяше съмнения, че тя предпочита да спи без дрехи.

Роджърс продължи нагоре, докато най-сетне стигна до четвъртия етаж. Придвижи се хоризонтално, докато стигна до набелязания прозорец. Беше открехнат, за да позволи на океанския бриз да проникне вътре.

Погледна надолу и видя един охранител да прави обхода си. Погледът на мъжа си остана насочен надолу. Роджърс плъзна пръсти в процепа и побутна леко прозореца. Пантите бяха добре смазани и той се отвори безшумно. Миг по-късно Роджърс вече беше вътре.

Огледа се в мрака. Това не беше спалня, а по-скоро кабинет. Бюро, лавици с книги, малка конферентна маса, няколко къта за сядане. Видя вратата в другия край на помещението.

В главата му се появи архитектурният план на цялата къща. Вратата вляво би трябвало да води към коридора. Вратата отсреща би трябвало да води към съседно помещение. Спалня?

Забеляза моторизирания инвалиден стол с подпрян до него бастун. Явно стаята принадлежеше на Балард.

Отвори вратата. Леглото бе долепено до срещуположната стена. В него лежеше някой.

Роджърс огледа лицето му. Въпреки тъмнината очите му не пропуснаха нито една подробност. А съзнанието му обработи получения образ, като елиминира трите десетилетия старост и умора. В резултат на това на повърхността изплува лицето на мъжа, когото познаваше като Крис Балард. Добродушно, дори весело лице, зад което се криеше жесток характер и сърце, лишено от капка състрадание.

Пристъпи към леглото и впери поглед в сбръчкания, смален с годините старец. Зачуди се как е най-добре да процедира. Ключовият фактор бе шумът. Трябваше да го попита някои неща. За целта Балард трябваше да бъде в състояние да говори.

Роджърс постави длан върху устата му. Веднага постигна желания ефект. Балард се сепна и се събуди. Взря се уплашено в лицето на Роджърс. Изражението му се промени. Страхът отстъпи място на любопитство, но след миг се върна отново.

Роджърс се наведе и тихо попита:

— Къде е тя?

После отмести дланта си от устата на Балард, но обви пръсти около гърлото му и стисна леко. Намерението му бе съвсем ясно. Ако старецът се опиташе да извика, той щеше да смаже гръкляна му.

— Къде е тя? — повтори въпроса си Роджърс.

— Кой? — попита Балард с дрезгав глас.

Роджърс стисна по-силно.

— Къде е?

След което усили натиска и отново попита:

— Къде е?

Гласът му остана спокоен, но натискът на пръстите му подсказа на стареца, че времето му изтича.

Балард поклати глава.

— Къде е?

Балард отново поклати глава. Роджърс притисна врата му, но само за секунда. Очите на стареца примигнаха и се затвориха. Не го бе убил, а просто го бе пратил в безсъзнание. Знаеше разликата. Похвали се безмълвно, че не изгуби контрол и не го довърши. За всеки случай докосна сънната му артерия. Усети сърдечния ритъм, макар и съвсем слаб.

Надигна се от леглото и се ослуша напрегнато. Не чу нищо. Погледна отново стареца и разтри тила си.

Нощта не се развиваше според очакванията му, но поне бе открил Балард. Сюзан Дейвис бе споменала за някаква жена пред Джош Куентин. За Джерико ли ставаше въпрос? Жената на онзи фалкон?

Внезапно усети остра болка в главата си и затвори очи.

Нима бях толкова близо до нея?

Излезе от спалнята и се върна в кабинета. Прегледа документите на бюрото, като се стараеше да ги оставя на същото място. Засне някои страници с мобилния си телефон. Провери папките на една от лавиците и повтори операцията с някои страници от тях. Когато приключи, му оставеше само още едно нещо.

Върна се в спалнята и вдигна Балард от леглото без никакво усилие, сякаш бе лек като перце. В интерес на истината, Роджърс изобщо не усещаше нищо. Да не говорим, че за него самият Балард бе нищо. Определено не заслужаваше да води толкова спокоен и луксозен живот.

Отнесе го до прозореца, остави го на пода и надникна навън. Не видя никого. Целият вътрешен двор бе покрит с каменни плочи. Той изправи Балард, хвана го едновременно за едното рамо и за долнището на пижамата, повдигна го и го хвърли с главата напред през отворения прозорец.

Проследи падането му. Не бе сигурен дали старецът ще се събуди и ще види смъртта с очите си. Не че имаше значение.

Тялото се стовари върху каменната настилка. Ударът отекна горе. Роджърс изчака, отброявайки секундите наум. После чу тропот от стъпките на тичащи мъже. Охранителите се събраха край кървавата маса под прозореца. Роджърс знаеше какво ще направят сега.

Изтича в другата стая и излезе през прозореца, през който бе дошъл, като не пропусна да го затвори след себе си. После се спусна по гладката стена и скочи на земята в мига, в който лампите в цялата къща светнаха.

Докато подминаваше третия етаж, надникна през отворения прозорец и видя Сюзан да скача от леглото и да намята халат, преди да се втурне към коридора.

Той стигна до зида, който ограждаше имението, точно когато някой отвори прозореца, през който бе излязъл. В следващата секунда Роджърс се прехвърли през зида, така че онзи, който погледна навън, не видя нищо.

Роджърс хукна към микробуса. Точно два часа по-късно влезе в стаята си в Хемптън. Седна на леглото, извади телефона си и разгледа част от снимките, които бе направил.

На една от тях видя Клеър Джерико и Крис Балард, който изглеждаше по-млад в сравнение с тази вечер, но все пак прехвърлил седемдесет. Това означаваше, че Джерико е жива. Или поне че е била жива допреди няколко години.

Роджърс сграбчи импулсивно ключовете си и излезе. Трябваше да види едно място. Всъщност няколко места.

И това трябваше да стане веднага.

35

Беше една евентуална възможност. Нищо повече.

Пулър бе напуснал апартамента си много късно, затова сега му оставаха по-малко от два часа до изгрев-слънце. Отдавна трябваше да е заспал, но сънят бе последното нещо, за което мислеше в момента.

Намираше се на десетина минути от Уилямсбърг. В багажника на шевролета му лежеше платнената чанта, в която имаше всичко необходимо, за да извърши задълбочен професионален оглед на което и да било местопрестъпление. Единственият проблем бе, че бяха минали трийсет години и съответно нямаше местопрестъпление, което да оглежда.

Но може би не беше така. Затова идваше в Уилямсбърг.

Той влезе в града, отби встрани и прегледа списъка с четири имена и адреси срещу тях. Това бяха имената на четирите жертви и местата, на които са били открити телата им.

Две се намираха на територията на колежа „Уилям и Мери“, най-стария в страната след Харвард. Това беше място, на което умни, много умни млади хора идваха да се учат. Но това бе и мястото, което серийният убиец бе използвал, за да се отърве от телата на половината си жертви.

Другите две бяха намерени на различни места, но все пак в рамките на града.

Пулър стигна до първото място, спря и излезе от колата. Извади фотоапарата и тръгна към горичката, в която преди трийсет години под купчина листа било открито тялото на Джейн Ренър. Отиде до въпросното място и се огледа. Видя само гола земя. Нямаше следа, която да подскаже, че тъкмо тук някой изрод е изхвърлил тялото на млада жена. Направи няколко снимки на самото място и на околността. Не се виждаше жива душа, което означаваше, че най-вероятно преди трийсет години тук е царяла същата пустош.

Съдебномедицинската експертиза бе установила, че Ренър не е била убита тук. На мястото била открита прекалено малко кръв. А по трупните петна си личало, че тялото е местено след смъртта. Това беше елементарно. Спреше ли сърцето, кръвта преставаше да циркулира и поради гравитацията се събираше в най-ниските части на тялото. Ако човек умреше по гръб, кръвта се стичаше предимно в гърба и седалището, както и в задната част на бедрата и прасците. Ако тялото останеше неподвижно за определен период, дори да бъдеше преместено впоследствие и обърнато по лице, кръвта щеше да си остане там, където е била.

Това се бе случило с Джейн Ренър. Убиецът я бе пренесъл мъртва тук. Тя бе висока метър и седемдесет и тежеше шейсет и три килограма, което означаваше, че пренасянето й не е било лесна работа. Но един силен мъж, метнал тялото на Джейн Ренър на рамо, би изминал някак си разстоянието от улицата до тук. А мъж, който можеше да пречупи гръбначен стълб, не би срещнал никакви проблеми да носи жертвите си.

Пулър се върна в колата и тъкмо се канеше да потегли, когато забеляза покрай него да минава бял микробус. Стори му се, че когато наближи, той забави ход. После ускори и отмина. Приличаше на микробусите, които използват електротехниците и водопроводчиците. Шофьорът вероятно се бе запътил към мястото на някоя авария.

Пулър включи на скорост и продължи към следващото местопрестъпление. То се намираше на малко повече от три километра от първото. Улиците бяха пусти, луната светеше ярко, въздухът бе чист. Когато пристигна, той излезе от колата с фотоапарат в ръка. Направи няколко снимки и обходи мястото, където е бил изхвърлен вторият труп. Глория Патерсън, двайсет и четири годишна, инженер. Убиецът не си бе направил труда да я покрие с листа.

Пулър огледа мястото. Беше уединено, макар кампусът на „Уилям и Мери“ да бе съвсем наблизо.

Върна се в колата и потегли. Когато пристигна на третото местопрестъпление, видя микробус пред себе си.

Бял микробус.

Възможно ли бе да е същият? Той не можеше да бъде сигурен. Но май беше същият.

Направи няколко снимки на околността и се качи в колата.

Микробусът се бе скрил от погледа му, но това нямаше значение. Той знаеше къде отива, а същото се отнасяше и за шофьора на белия микробус.

Пулър зави по улицата, която водеше към последното, четвърто местопрестъпление. Докато пътуваше натам, на един завой в далечината се мярна нещо бяло, но се скри веднага. На Пулър и през ум не му мина да спре. Нещо повече, ускори, но бързо върна педала на газта, тъй като не искаше да изплаши шофьора пред себе си.

Подминаха мястото, на което бе открита четвъртата жертва, Джули Уотсън, компютърен програмист. Микробусът като че ли намали. Пулър се надяваше той да спре и шофьорът да слезе. Тогава щеше да проведе импровизиран разпит на непознатия, насочил своя М11 в лицето му.

Това обаче не се случи. Микробусът продължи. Пулър също. Излязоха на голям булевард. Пулър извади фотоапарата и направи няколко снимки на задната част на микробуса. После завиха по друг булевард.

Наближаваше пет сутринта и улиците се изпълваха с ранобудни шофьори. Наблизо имаше военни бази и съоръжения, в които се работеше на смени, но сутрешната смяна бе най-многобройна.

Микробусът ускори и излезе на детелината, която водеше към междущатската магистрала 64 в източна посока. Пулър изостана, защото трафикът се усили. Все още бе тъмно и той не виждаше нищо пред себе си освен примигващи червени стопове. Преброи няколко автомобила и фиксира погледа си върху онези стопове, които смяташе, че принадлежат на микробуса.

Не след дълго навлезе в тунела на Хемптън Роуд. Беше осветен, което му позволи да види микробуса далече пред себе си. Когато излезе от тунела и лампите над главата му изчезнаха, отново не можеше да види нищо освен стопове. Пред него имаше един бял микробус… и още един. Но отстрани и на двата бяха изписани реклами. Единият принадлежеше на водопроводчик, а другият на електротехник.

Пулър погледна право пред себе си. Наблизо имаше няколко изхода и шофьорът на микробуса можеше да поеме по който и да било от тях или да продължи напред. Пулър реши да остане на магистралата.

Измина много километри и движението стана още по-натоварено, тъй като на магистралата излизаха нови и нови автомобили. Накрая се отказа и потегли по най-близкия изход. Направи обратен завой и тръгна на запад. Върна се в хотела, в който бе отседнал и миналия път, и си взе стая. Извади фотоапарата и прегледа снимките. Увеличи кадрите, на които бе уловил микробуса. Номерът бе от Западна Вирджиния. Ако бе останал в ОКР, нямаше да има проблем да провери собственика.

Дали току-що не бе изпуснал невероятна възможност? Дали шофьорът на микробуса не бе убиецът отпреди трийсет години, който бе решил да обиколи местопрестъпленията?

Пулър обмисляше следващия си ход, когато телефонът му иззвъня.

Погледна часовника си. Ранно обаждане. Той не обичаше ранните обаждания. Те обикновено носеха лоши новини, а напоследък му бе дошло до гуша от такива.

— Да?

Обаждаше се неговата приятелка Шайрин Кърк, адвокатката.

— Пулър, боя се, че имам лоши новини.

— За какво?

— Не за какво, а за кого.

— Тогава за кого? — отвърна рязко той, тъй като нервите му бяха опънати до скъсване.

— За баща ти.

36

За миг Пулър изпита усещането, че сърцето му спира. В съзнанието му изникна образът на баща му, положен в ковчег в пълна парадна униформа и окичен с медали, а до него стоят те двамата с Робърт.

— Той… е умрял?

— Не — отвърна бързо Кърк, — съжалявам, не биваше да се изразявам по този начин…

— Какво е станало, по дяволите, Шайрин? — изкрещя той в телефона.

— Извинявай, успокой се. Разбирам, че си имал лош ден.

— Баща ми добре ли е? — попита рязко Пулър.

— Да… И не.

Пулър затвори очи и положи огромно усилие да се успокои.

— Казвай!

— Получил е телефонно обаждане. Нямам представа как е стигнало до стаята му и защо никой не е попитал кой го търси. Искам да кажа, че персоналът в болницата е добре запознат със състоянието му.

— И кой му се е обадил?

— Линда Демирджиян.

— Какво? — извика Пулър. — Баща ми е разговарял с нея? Как е могъл?

— Никой не знае, но очевидно е могъл.

— И какво му е казала тя?

— Не можем да го попитаме, разбира се. Но говорихме със Стан Демирджиян. Той ни съобщи. Не е имал представа какво се кани да направи жена му. Но тя му е споделила впоследствие.

— Чакай малко, защо сте питали Стан? Защо не сте разговаряли направо с Линда?

Пулър чу как Шайрин въздъхва.

— Защото е мъртва. Починала е веднага след като е разказала на Стан за това обаждане.

Пулър хвана главата си с една ръка и се залюля напред-назад върху леглото.

— И как според нея е реагирал баща ми, когато му се е обадила?

— Започнал да й крещи. Нещо неразбираемо или поне тя така е казала. След което затворил.

— Добре, чудесно! А ти как разбра за всичко това?

— Аз съм адвокат на баща ти. Свърших си работата. Позвъних на Стан Демирджиян, за да взема неговите показания, преди да говоря с жена му. Той ми каза.

— Как е Стан?

— Жена му е починала току-що, съсипан е. Освен това се намира в незавидна ситуация — между чука и наковалнята. Линда е мъртва, а той боготвори човека, когато тя е обвинила в ужасно престъпление.

И аз съм между чука и наковалнята, помисли си Пулър.

— Уведоми ли за случилото се лекарите на баща ми?

— Веднага щом приключих разговора със Стан. Но те вече му бяха дали нещо успокоително. Бил много възбуден, а те нямали представа за причината.

— Благодаря ти.

— Има още нещо, Пулър.

— Какво? — попита уморено той.

— ОКР прекратиха разследването. Тед Хъл…

— Вече разследва друг случай, знам. — Пулър помълча и добави: — Шайрин, искам да забравиш цялата тази история.

— Какво? Защо?

— ОКР не работи вече по случая. Откажи се и ти.

— Но аз мислех, че искаш да откриеш истината.

— Аз… забрави, че съм ти се обаждал.

— Пулър!

Той затвори и запрати телефона на леглото. Надяваше се Шайрин да послуша съвета му.

Телефонът му иззвъня. Пак беше тя, но той не й отговори.

Едва тогава забеляза листчето на пода. Някой го бе пъхнал под вратата. Извади машинално пистолета си и, приведен ниско, прекоси стаята в очакване някой да изрита вратата всеки момент. Пресегна се бавно и взе листчето.

Бележката бе написана на ръка.

Среща отвън след 10 минути. ВН

Това можеше да е капан. Първоначалната му реакция бе да скочи през прозореца, да заобиколи паркинга, където би могъл да го очаква брониран джип „Хъмви“ и да продължи пеша няколко километра. Огледа отново бележката. И тогава забеляза по-бледите и по-ситни букви в долната част.

Не фортът.

Усмихна се. Бе използвал този израз по времето, когато с нея работеха заедно по случая с брат му. Тогава Пулър я бе нарекъл Форт Нокс, защото му напомняше непревземаема крепост. Това бе нейният начин да потвърди самоличността си.

Въпреки всичко пак можеше да е капан. Спомни си предупреждението на вицепрезидента.

Не се доверявай на никого.

Нокс живееше в света на тайните операции. Пулър бе установил от личен опит, че тъкмо това са хората, на които най-трудно може да се има доверие, защото те никога не казваха истината или поне не цялата истина. В същото време обаче Нокс бе рискувала живота си, за да спаси неговия, при това неведнъж. Тя му бе помогнала да измъкне брат си от затвора и едва не бе загинала.

Пулър погледна часовника си, без да прибира пистолета в кобура. Размислите му бяха отнели пет от десетте минути. Отиде до прозореца и огледа паркинга пред хотела. Навън се развиделяваше, светлината бе достатъчно силна, за да вижда съвсем ясно. Не видя черни джипове с хора, които се канят да го отвлекат. Паркингът бе потънал в тишина. Имаше много коли, защото хотелът бе голям, но забеляза само един-двама души.

Мъж във военна униформа, който носеше куфар. Качи се в колата си и потегли.

После видя жена, току-що слязла от такси, да върви към хотела с куфарче на колелца.

Пулър погледна часовника си. Оставаха две минути.

Грабна сака си и го метна на рамо. Имаше чувството, че няма да се върне в стаята. Пъхна пистолета в джоба на якето си. Повика асансьора и се спусна на партера. Фоайето бе празно, с изключение на жената, която бе видял преди малко. Тя стоеше на рецепцията, а сънената служителка я регистрираше.

Пулър огледа външната врата. Ако Нокс го чакаше отвън, каква ли можеше да е причината? Зачуди се и какво ли бе правила през това време. Прекоси фоайето и излезе навън. Бързо я откри. Но само защото тя пристигна пред входа с черен седан.

Нокс свали прозореца и той попита:

— Какво правиш?

— В момента ли? Спасявам ти задника. Качвай се! — отвърна тя.

— Чантата ми е в колата.

— Вече не е. Прибрах я в багажника.

— Но ключът е в джоба ми.

— Не ми трябваше ключ — отвърна Нокс. — Качвай се!

— Защо не вземем моята кола?

— Не става, Пулър.

— Искаш да кажеш, че я следят?

— Ще ти обясня. А сега се качвай!

Пулър хвърли сака си на задната седалка и седна до Нокс. Тя натисна педала на газта и колата полетя по паркинга.

— Какво, по дяволите, става, Нокс?

— Ще ти кажа каквото знам, но няма да ми повярваш.

37

Роджърс непрекъснато поглеждаше в огледалото през целия път до мотела, където бе отседнал. Зад него имаше някаква кола. Забеляза я още на мястото, където бе захвърлил първия труп, а също и на третото, и на четвъртото място. После той побърза да се качи на магистралата.

Прокле се наум, че е минал покрай тези места. Но онова нещо в главата му го беше принудило да го направи. А то, както бе установил Роджърс, можеше да го принуди да направи абсолютно всичко.

Сега той седеше на леглото в мотелската си стая и обмисляше случилото се. Кой би могъл да е мъжът в колата? Този човек бе пристигнал на първото място, преди той да мине оттам. Вярно, това можеше да е съвпадение, но впоследствие го бе видял на третото и четвъртото място. Нищо чудно да е бил и на второто, но да са се разминали.

Полицай ли беше? Нима бяха възобновили разследването на убийствата? Да, така и не бяха открили нищо навремето. Може би ставаше въпрос за повторно отваряне на студените досиета.

И аз се натресох там точно в този момент.

Роджърс извади телефона си и провери последните новини. Не откри онова, което очакваше. Светът не подозираше за смъртта на Крис Балард, а смяташе, че милионерът продължава да живее зад крепостната си стена. Охранителите несъмнено бяха повикали вече полицията и тя бе започнала разследване. Но явно медиите още не бяха информирани.

Роджърс бе положил усилия смъртта на Балард да прилича на самоубийство. Дори старецът да не можеше да ходи, пак би могъл да допълзи до прозореца и да се хвърли от него. Но независимо дали ставаше въпрос за убийство или самоубийство, информацията за смъртта му щеше да стигне до медиите.

През следващите два часа Роджърс не спря да сърфира из новинарските сайтове. Нищо.

Слънцето бе изгряло напълно. Роджърс се преоблече и отиде в ресторанта на мотела. Докато закусваше, не спря да проверява телефона си за новината. Отново нищо, което можеше да означава само едно: прикриваха случилото се. Или не бяха повикали полицията, или ченгетата бяха пристигнали, но шефовете им бяха решили да не споменават и дума пред медиите. Вероятно се опитваха да определят дали е убийство или самоубийство, преди да направят изявление. Стигнеха ли до извода, че става въпрос за убийство, може би щяха да се досетят, че Роджърс се е върнал, за да си отмъсти.

И което бе по-важното, тя щеше да разбере.

Клеър Джерико притежаваше невероятен интелект. Но и тъмна страна. Роджърс отдавна не изпитваше състрадание. Бе лишен от това чувство, както и от много други неща. Тя, от друга страна, не изпитваше състрадание по рождение. Тя бе човекът, който го създаде. Може би по свой образ и подобие. Просто Роджърс не разполагаше с познанията и уменията да проникне по-дълбоко в психологията на онези събития.

Върна се в стаята си, легна на леглото и затвори очи. Но не заспа. Спомените го отнесоха трийсет години назад, след което се фокусираха върху пет жени.

Не ги бе избрал случайно. Между тях имаше нещо общо.

Аз.

Бе положил доста усилия, но в крайна сметка бе събрал нужната информация и бе довел плана си до успешен край. Дълго време не бе мислил за нищо друго.

И точно преди да умрат, разбраха какво всъщност мисля за онова, което ми причиниха.

Роджърс заспа с тази мисъл. Събуди се чак когато стана време да тръгва за работа. Приготви се и потегли към „Камуфлаж“.

Хелън Майърс го посрещна в бара.

— Добре ли си почина? — попита го тя.

— Да, прекарах спокойна, дори скучна вечер — отвърна Роджърс.

— Нищо вълнуващо?

— Абсолютно не.

Роджърс казваше истината. Не намираше нищо вълнуващо в обстоятелството, че е изхвърлил Крис Балард през прозореца на четвъртия етаж и е видял как главата му се разбива в каменните плочи долу.

— Искам да те предупредя, че Джош и компанията му ще дойдат тази вечер — продължи Майърс.

— Благодаря за информацията. Предполагам, че ще се качи в помещението горе.

— И за него ли знаеш?

— Видях го да отива там миналия път. Предположих, че това е салон за ВИП клиенти. Те не се смесват с простолюдието, нали?

— С простолюдието?

— Чувал съм мнозина да използват този термин. Трябвала пусна всички, без да проверявам документите им за самоличност. Миналия път му стана неприятно, че ги проверих.

— Да, пусни ги. Гарантирам, че всичко е законно — заяви тя с усмивка.

— Карл ще дойде ли?

— Вече е тук. Отзад.

— Ще му се обадя, преди да застъпя на смяна.

— Добре.

Роджърс продължи към задната част на салона, за да се види с Карл. Едрият мъж седеше на една маса. Изглеждаше по-добре. Роджърс не забеляза бастун. Освен това Карл не носеше слънчеви очила.

Той му направи знак да седне. И Роджърс го направи.

— Чух за онзи малък инцидент снощи.

— Откъде?

— Патрулното ченге е мой стар приятел. Той ми каза. Тези отрепки започват да създават твърде много проблеми.

— Мога да се справя.

— Не се съмнявам. Работата е там, че не искаме подобни неприятности. Ако сриташ задника на някое колежанче или, не дай боже, го убиеш, това ще се отрази зле на бизнеса. Разбираш ли какво имам предвид?

— Разбирам. Няма да направя нищо, което да злепостави заведението.

— Браво.

Роджърс го остави и се върна в предната част на бара, където видя Майърс да се качва по стълбите, да отключва вратата към ВИП салона и да влиза вътре. Роджърс отстъпи назад и впери поглед във втория етаж. Минута по-късно Майърс излезе и затвори вратата след себе си. В дясната си ръка държеше ключа за вратата. В лявата обаче стискаше нещо, което не беше там преди малко.

Роджърс заобиколи барплота тъкмо когато Майърс слезе. Срещнаха се в подножието на стълбите.

— Как е Карл? — попита тя.

— Като нов — отвърна Роджърс и сведе поглед, но не можа да види какво стиска Майърс в лявата си ръка.

— Нещо друго? — попита тя.

— Не. Отивам на входа.

38

— Ще ми кажеш ли какво става, или просто ще си се возим?

Пулър се взираше в Нокс.

— Опитвам се да анализирам всичко, за да мога да ти дам по-логично обяснение — отвърна тя.

— Къде беше?

— Да проверя едно друго.

— И успя ли?

— Още разсъждавам, Пулър, остави ме за минутка. Кацнах едва преди час. Мислите ми са твърде объркани.

Пулър изчака Нокс да отбие от магистралата на паркинга пред един супермаркет. Тя изключи двигателя, разкопча предпазния колан и каза:

— Имам нужда от кафе. Ти искаш ли?

— Да.

Нокс излезе и след малко се върна с две големи кафета, подаде едното на Пулър и отпи от другото.

— Приключи ли с анализа? — попита той.

Тя кимна и седна зад волана.

— В този случай има твърде много нелогични неща. ФБР се оттегля от разследване на сериен убиец? Това е нечувано. Непрофесионално извършен оглед на местопрестъплението или повърхностно проведена съдебномедицинска експертиза. Укриване на информация от следователите. Никакви улики, които да свържат четирите жертви. Хората, работили на терен, имат чувството, че са манипулирани от „важни клечки“, което е много удобно, защото гарантира анонимност.

— Съгласен съм с всичко, което казваш — отвърна Пулър. — Искам да знаеш, че Тед Хъл е получил ново назначение, а телефонният му номер е прехвърлен на служителка от Министерството на земеделието, за да не може никой да се свърже с него. Аз също бях отстранен от случая и от мен се очакваше да летя за Германия.

— И защо не си на борда на самолета?

— Защото се намеси друга „важна клечка“, този път в моя полза.

— Коя?

— Не мога да ти кажа, тъй като получих заповед да запазя името в тайна.

— Заповед? Като в армията?

— Това не е игра на въпроси и отговори, Нокс. Тук сме, за да обсъдим какво си открила.

Тя отпи глътка кафе. Пулър видя, че на слепоочието й пулсира вена. Видя също и че ръката й трепери леко, докато оставя чашата.

— Може да сме се натъкнали на нещо толкова голямо, че не съм сигурна дали ще мога да го осмисля, Пулър, какво остава да се справя с него.

— Започни от нещо по-дребно. Сподели някои подробности.

— Разговарях с човек на име Мак Таубман. Той беше мой наставник. Той е причината да оцелея след толкова години като оперативен агент. Бил е разузнавач в продължение на повече от четирийсет години и се е справил по-добре от всеки друг, когото познавам. В момента е пенсионер, но през осемдесетте е бил в центъра на събитията.

— Какво означава това?

Тя го погледна в очите.

— Мак ми каза, че по онова време във Форт Монро се е работило по много секретни и много… обезпокоителни изследователски проекти.

— По поръчка на армията?

— Чувал ли си за Агенцията за авангардни изследователски проекти в областта на отбраната?

— Разбира се — отвърна Пулър.

— Те финансират някои доста интригуващи разработки.

— Като тези във Форт Монро?

— Да. Разполагали са със собствена сграда. Блок Кю.

— Това звучи като от филм за Джеймс Бонд — отбеляза Пулър.

— Напълно възможно е.

— И какво общо има това с майка ми?

— Нямам представа. Знам само, че човекът, когото дълбоко уважавам, не пожела да обсъди случващото се дори в хипотетичен план. Когато споменах убитите жени в Уилямсбърг, имах чувството, че Мак ще получи сърдечен удар.

— Според него смъртта им е свързана с онова, което е ставало в Блок Кю, така ли?

— Да.

— А какво всъщност е ставало там?

Нокс поклати глава.

— Или Мак не знаеше, или — което е по-вероятно — знаеше, но не пожела да ми каже. Той се отнася много сериозно към задължението си да не разгласява секретна информация.

— Искаш да кажеш, че някакъв таен правителствен проект е довел до смъртта на четири невинни жени?

— Напълно възможно е, Пулър.

— Но те не са били инжектирани с някаква свръхсекретна нова отрова и не са умрели от нея. Били са нападнати и убити, Нокс. От човек!

— Четох докладите, Пулър. А в момента седя до теб, така че не е нужно да викаш.

Той стовари юмрук върху арматурното табло и погледна през прозореца.

— А майка ми? Как е свързана с това?

— Възможно е да е била петата жертва.

Пулър впери мрачен поглед в Нокс.

— Твоят приятел ли ти го каза?

— Не. Всъщност той дори не знаеше за изчезването на Джаки Пулър. Това е мое предположение.

— Трябва ни нещо повече от догадки.

— Добре, да видим къде ще ни отведе логиката. Майка ти е изчезнала от Форт Монро. Блок Кю се намира тъкмо там. Случилото се с четирите жени е свързано с Форт Монро. Майка ти е изчезнала безследно по същото време. Всичко това само съвпадения ли са? — попита саркастично Нокс.

— Не, вероятно не.

— Ако нещо във въпросния проект се е объркало и е довело до четири… не, пет убийства, включително на съпругата на бригаден генерал, това означава, че е извършено грандиозно замитане на следите.

— Възможно ли е жените да са били убити от наш човек — попита Пулър, — но смъртта им да е представена като дело на сериен убиец?

— Поради каква причина?

— Те може да са знаели нещо инкриминиращо — отвърна Пулър. — Може да са свързани с Блок Кю.

— Никога няма да разберем, защото местоработата им е била заличена от досиетата, с които полицията разполага. Не забравяй какво казаха ченгетата от Уилямсбърг за нараняванията. Животинска сила, упражнена от човек. Смазваща сила.

— В такъв случай е възможно онази секретна и обезпокоителна разработка в Блок Кю преди трийсет години да е била свързана именно със създаването на някакъв…

— Изрод със свръхчовешка сила? — предположи Нокс.

— Да.

Тя повдигна вежди.

— Това са само догадки, Пулър.

— С това разполагаме, Нокс! С догадки! Така се получава, когато нямаш достатъчно факти, върху които да работиш. Теорията ми не звучи по-невероятно от твоята. Ти подозираш, че високопоставени лица са прикрили истината. Затова приятелят ти е отказал да говори.

Тя погледна първо ръката си, после Пулър и каза хладно:

— Не съм свикнала партньорите ми да се обръщат срещу мен.

— Това ли мислиш, че правя?

— Предположението ти звучи плашещо, Пулър.

— Добре, да се върнем към основните елементи от всяко разследване. Разполагаме все пак с някои факти, върху които да разсъждаваме. Нещо се е случило в Блок Кю от Форт Монро. В резултат на това са били убити четири жени, а висшестоящите са потулили случая. Ако съм прав, напълно възможно е въпросните висшестоящи да не са вече на власт. Може дори да са покойници. В края на краищата са минали трийсет години.

Нокс поклати глава.

— Дори да си прав, правителството няма да иска това да се разчуе. Помисли си само как ще се отрази на проектите, по които се работи в момента. И дори тези хора да са пенсионери или покойници, скандалът ще съсипе репутацията им. А някои от тях може още да са на власт.

— Което обяснява укриването на информация, прекратеното разследване, възлагането на други случаи на Хъл и на мен… Просто не искат истината да излезе на бял свят.

— Четири неразкрити убийства — отбеляза Нокс. — Четири семейства не могат да намерят покой, да не би да пострада нечия репутация.

— Пет семейства може би — каза тихо Пулър.

— Да, може би пет — съгласи се Нокс и го погледна изпитателно. — Знам колко ти е трудно.

Двамата помълчаха известно време, преди тя да попита:

— Откъде ще започнем? И как?

— Казах на Шайрин да забрави за случая.

— Защо?

— По същата причина, поради която те съветвам и ти да направиш същото.

— Не говориш сериозно! — отвърна Нокс.

— Напротив, много съм сериозен. Аз имам причина да доведа това разследване до край. Ти нямаш. Не искам да се простиш с кариерата си, а може би и с живота си заради това. Едва не загина, докато помагаше на мен и брат ми. Не мога да поема този риск отново.

— Но аз вече съм тук!

— Благодарен съм ти за това, което ми каза. То ми дава отправна точка. Нататък обаче трябва да продължа сам.

— Пулър!

Той отвори вратата на колата, взе сака, отвори багажника, грабна платнената чанта, метна я на рамо и се надвеси над отворената врата.

— Благодаря ти, Нокс. Длъжник съм ти.

— Джон, моля те, не го прави.

Той затвори вратата с коляно и тръгна по тротоара.

39

Роджърс зае мястото си на входа на бара и видя над петдесет души, наредили се на опашка. Клиентите извадиха документите си за самоличност и той се зае с проверката им. Два часа по-късно пристигна познатата лимузина, от която слязоха Джош Куентин и абсолютно същата компания.

С едно важно изключение. Сред гостите на Куентин бе и Сюзан Дейвис, облечена с тясна мини пола и тясна блуза без ръкави. Роджърс забеляза, че голите й ръце имат слънчев загар. На едното й рамо имаше татуиран дракон. Тя държеше пластмасова чашка. Роджърс се съмняваше, че в нея има безалкохолна напитка.

Явно Сюзан не скърбеше за покойния Крис Балард. Нито пък широко усмихнатият Куентин.

— Пол, нали? — попита Куентин, когато наближи входа.

Роджърс кимна и каза:

— Заповядайте, господин Куентин. Можете да влезете заедно с вашите гости.

Младият мъж пъхна стодоларова банкнота в ръката на Роджърс и го потупа по рамото.

— Браво на теб.

— Благодаря, сър.

Куентин стисна рамото на Роджърс.

— Леле, твърдо е като камък. Тренираш ли, Пол?

— По малко.

— Аз си падам по екстремен фитнес. Но той е подходящ за млади хора. Може да не ти понесе, колкото и силен да изглеждаш. Има прекалено много кардиоупражнения.

— Сигурен съм, че ще ми бъде трудно, сър.

— Възрастта не прощава на никого.

Сюзан го погледна, когато минаваше покрай него.

— Хубава татуировка — отбеляза Роджърс.

— Хубава шапка — отвърна тя.

Лимузината се върна в два сутринта. Роджърс придържаше вратата на бара, докато Куентин и групата му излязат. Куентин пъхна още една стодоларова банкнота в ръката му.

Роджърс изпрати гостите и забеляза, че Сюзан не е сред тях.

— Не липсва ли някой? — попита той.

— На Сюзан й прилоша горе — отвърна раздразнено Куентин. — Реших, че е по-добре да поспи. Ще изпратя кола да я вземе сутринта.

— Аз мога да я откарам до дома й, господин Куентин.

— Тя живее чак в Северна Каролина.

— Няма проблем. Ще изчакам да се събуди.

Куентин го потупа по ръката.

— Благодаря, Пол. Ще й пратя есемес да я уведомя какво сме се разбрали. Тя ще ти даде адреса.

С тези думи Куентин се качи в лимузината. Роджърс го проследи с поглед. Реши, че или е много доверчив, или много глупав. Току-що бе оставил своята изпаднала в безсъзнание любовница в ръцете на напълно непознат човек. А може би не му пукаше.

Роджърс се върна в бара и помогна за почистването. Майърс и Карл си бяха тръгнали по-рано. Дори някой да знаеше, че Сюзан е припаднала горе, не го показа с нищо.

После всички си тръгнаха и Роджърс остана с ключовете от бара в ръка. Заключи входната врата, качи се на втория етаж и откри, че ВИП салонът не е заключен. Отвори вратата и светна лампата.

Не намери Сюзан в първото помещение, затова влезе в спалнята. Видя я просната на леглото, както майка я е родила. Пристъпи към нея, огледа се, видя одеяло, метнато на един стол, взе го и я зави. После седна на същия стол и зачака.

Чу писукане и мигом се напрегна. После забеляза телефона й на нощното шкафче. Дисплеят му светеше в знак за получено съобщение.

Роджърс го погледна.

> Трябваше да тръгвам, скъпа. Имам важна среща рано сутринта. Пол, охранителят, ще те заведе у дома в СК, когато се събудиш. До скоро, Джош.

Роджърс седна отново и впери поглед в спящата жена. Тя се въртеше и мяташе насън, на няколко пъти изрита одеялото. Всеки път Роджърс ставаше и я завиваше.

Накрая, към четири сутринта, Сюзан се надигна в леглото, отметна одеялото и погледна право към Роджърс.

— Кой си ти, по дяволите?

Изобщо не изглеждаше смутена от голотата си.

— Телефонът ви ще обясни.

— Какво?

— Имате съобщение от господин Куентин.

Тя се огледа, взе телефона и прочете есемеса.

— Ти ли си Пол? — попита уморено Сюзан.

— Стоях на входа, когато влязохте. Аз съм охранителят.

Тя сведе поглед към голите си гърди.

— Къде са ми дрехите?

— Нямам представа. Завих ви с одеялото.

Роджърс стана и се огледа. После приклекна и извади полата, блузата и сутиена й изпод леглото. Остави ги до нея и каза:

— Ще ви изчакам в другата стая, докато се облечете.

След което затвори вратата зад гърба си.

Чу я да става от леглото. А после да се спъва. Явно се бе ударила, защото изруга гръмогласно. Минута по-късно вратата се отвори. Сюзан още закопчаваше полата си.

— Някаква представа къде са ми обувките? — попита сърдито тя.

Роджърс вдигна една възглавница от канапето и показа чифт обувки на висок ток.

— Благодаря — каза Сюзан, седна и започна да се обува.

Докато слизаха по стълбите, Роджърс каза:

— Опасявам се, че мога да ви предложа само един раздрънкан микробус.

— Ако в тази воняща дупка имаше „Юбер“, щях да си поръчам такси. Живея в Северна Каролина. До там са два часа път.

— Господин Куентин ми каза.

— Господин Куентин ме е зарязал.

— Така изглежда.

— Задник!

— Искате ли да ви откарам в някой хотел? Можете да се приберете у дома и утре. Всъщност вече е утре. Имах предвид, по-късно през деня.

— Не, вече съм напълно будна. По-добре да тръгваме.

Роджърс заключи бара, след като включи алармата, и двамата се отправиха към микробуса. Качиха се и, за нейна чест, Сюзан не се оплака от състоянието му. Сви се на седалката си и затвори очи.

— Ще трябва да ме упътвате — каза Роджърс.

— Излез на магистралата за Норфък. После ще ти кажа накъде да караш.

— Добре.

Роджърс подкара към магистралата.

Тя му даваше указания, макар той добре да знаеше пътя. Не след дълго наближиха островите Аутър Банкс. Толкова рано сутринта почти нямаше движение.

— Отдавна ли познавате господин Куентин? — попита Роджърс.

Тя го погледна с подпухнали очи.

— Защо питаш?

— Ей, така. Просто за да си говорим.

— Престани да питаш. Не те познавам.

— Съжалявам.

Той се загледа през предното стъкло към изгрева на хоризонта. Изведнъж му хрумна, че Сюзан Дейвис е на същата възраст като убитите жени.

— От около пет години — отвърна изненадващо тя.

Роджърс я погледна. Сюзан отвърна на погледа му.

— Познавам го от около пет години.

— Госпожа Майърс каза, че е преуспяващ бизнесмен. Изгряваща звезда или нещо подобно.

— Мисля, че е права.

— Явно разполага с доста пари.

— О, да, няма никакви проблеми с парите.

— Как се запознахте? Сигурно е било след колежа. Знам, че е към трийсетте.

— Защо мислиш, че съм била в колеж?

Роджърс сви рамене.

— Нима повечето съвременни млади хора не завършват колеж?

— А ти учил ли си в колеж?

— Ако бях учил, едва ли щях да работя като охранител на тази възраст.

— На колко години си?

Той й каза и попита:

— А вие?

— Никога не бива да питаш една жена за възрастта й.

— Не знаех.

— На трийсет и една. — Тя се пресегна и опипа рамото му. — Изглеждаш по-възрастен в лицето, но тялото ти е мускулесто като на спортист. Мислил ли си някога да си направиш фейслифт?

— Сигурно ви е трудно да го повярвате, но не ми е минавало през ума.

Интересът й явно нарастваше, защото започна да опипва бицепса му.

— Говоря сериозно, обзалагам се, че нямаш нито грам телесни тлъстини. — Тя вдигна ризата му. — Целият си в плочки. Хората на твоята възраст имат бирени кореми. Но не и ти.

Роджърс почувства пръстите й над слабините си. Отмести внимателно ръката й и попита:

— Боли ли ви главата?

Сюзан изправи гръб и погледна през прозореца.

— Не страдам от махмурлук. Никога. Ако прекаля с пиенето, просто заспивам. Добре съм, но съм гладна. — Тя погледна през прозореца. — На по-малко от километър пред нас има закусвалня, в която правят страхотни палачинки. Да се отбием там.

Роджърс спря на паркинга и Сюзан го поведе към заведението, което се оказа сравнително пълно в този ранен час. Поръчаха си кафе и закуска. Тя си поигра с хартиената салфетка, след което впери поглед в него.

— Защо си станал охранител?

— Не можах да намеря друга работа.

— Аз пък нямам работа… не и истинска работа.

— А какво правиш в свободното си време?

— Каквото си искам.

— Сигурно е хубаво.

— Смяташ ли?

— Не знам. Винаги ми се е налагало да работя. Но от друга страна, предполагам, че е добре човек да има някаква цел.

— Джош е задник.

— Мислех, че сте приятели.

И любовници, помисли си Роджърс.

— Да, но това не пречи да е задник. Ти имаш ли такива приятели?

Роджърс поклати глава.

— Аз нямам приятели.

Сервитьорката донесе кафетата им, а минута по-късно и закуската.

— Защо да е задник? — попита Роджърс, след като започнаха да се хранят.

— Има прекалено високо самомнение.

— Но въпреки това излизаш с него.

Тя сви рамене.

— Познаваме се отдавна. И работим за едни и същи хора.

— Така ли? Мислех, че той има собствена компания.

— Той е шефът, но това не означава, че я притежава.

— И коя е компанията?

— Не ти влиза в работата — сопна му се тя.

— Вярно, не ми влиза в работата.

— По дяволите! Ей, малката!

Вдигнаха поглед и видяха трима млади мъже с джинси и тениски да стоят до масата им. Единият каза на Сюзан:

— Познавам те, сладурано!

— Съмнявам се — отвърна рязко тя и насочи цялото си внимание към чашата с кафе пред себе си.

— Сигурен съм. Купонясвахме заедно в кампуса на Университета на Източна Каролина. Добре си прекарахме. Да не искаш да кажеш, че си забравила?

— Казвам ти, че не те познавам.

Лицето на мъжа първо почервеня, а после се разкриви от гняв.

— Така ли? По дяволите! Цяла вечер повтаряше колко ми е голям и твърд. И скимтеше като кучка. А сега ми казваш, че не помниш? Казваш се Сюзан, нали?

Тя го погледна и отвърна:

— Разкарай се! Изобщо не те познавам.

— Виж какво…

— Оставате дамата на мира, момчета. Тя не желае да говори с вас.

Тримата насочиха вниманието си към Роджърс. Първият каза:

— Да съм ти искал мнението, дядка?

— Не, но въпреки това ти го давам.

Сервитьорката, която бе станала свидетел на сцената, се втурна към тях.

— Вижте какво, не искаме неприятности. Моля ви, веднага оставете тези хора на мира или ще повикам полиция.

Младият мъж се обърна, хвана лицето й с длан и я блъсна назад. Сервитьорката се олюля, удари се в една маса и падна на земята. Жената на касата грабна телефона и набра 911.

Мъжът се обърна към Роджърс.

— А сега ми позволи да ти дам съвет, старче. — Опря ръце на масата и се надвеси над него. — Гледай си работа, за да не пострадаш.

Роджърс въздъхна и потри онова място на тила си. Тъкмо се наслаждаваше на хубавата закуска, тъкмо се канеше да научи нещо полезно, когато се появиха тези трима глупаци.

Действай предпазливо. Колкото да привлечеш вниманието им.

Постави ръката си на масата, точно върху тази на наглия тип. И натисна.

— По дяволите! — изкрещя той. — Пусни ме! Мамка му, пусни ме!

Роджърс натисна още по-силно. Мъжът се свлече на колене и запищя. Роджърс най-после го пусна, хвана го за врата и удари главата му в масата. Онзи се просна на пода в безсъзнание.

Двамата му приятели скочиха срещу Роджърс. Той спря първия с юмрук в корема. Напълно съзнателно сдържа по-голямата част от силата си, затова мъжът само падна на земята, преви се на две и повърна.

Третият се нахвърли на Роджърс отзад и стегна врата му в хватка, която целеше да го задуши. Роджърс се пресегна, улови пръстите на нападателя си, откъсна ги без никакво усилие от врата си, изправи се и се обърна. Стисна здраво китката му, завъртя го и изви ръката му с такава сила, че извади рамото му. Онзи също се свлече на пода и запищя от болка.

Роджърс остави няколко банкноти на масата.

— Готова ли си да тръгваме? — попита той Сюзан.

Тя го погледна с отворена уста и кимна. Роджърс не искаше ченгетата да го заварят тук. Част от клиентите, предимно по-възрастни, изръкопляскаха одобрително, когато той и Сюзан минаха покрай тях.

Излязоха на паркинга и се качиха в микробуса. Роджърс включи на скорост и потегли.

— Това беше невероятно! — възкликна тя. — Кой те е научил да се биеш така?

— Трудният живот, предполагам.

— Я пак ми кажи как се казваш?

— Пол.

— Пол кой?

— Просто Пол.

Тя се облегна на седалката и впери поглед пред себе си.

— Истината е, че познавам онзи тип.

— Добре.

— Все попадам на неподходящи мъже.

— Не си първата.

— Откъде си? — попита тя.

Той я погледна.

— Какво, семейството ми ли имаш предвид?

— Например.

— В такъв случай не съм от никъде. Просто съм… тук. Нямам семейство. Съвсем сам съм.

— Мога да кажа същото за себе си — кимна тя.

— Стига, прекалено млада си, прекалено красива, за да стоиш сама.

Сюзан махна с ръка.

— Баща ми умря в затвора. Гръмна някакъв наркодилър, който му пробутал некачествена кока. Майка ми пушеше крек от сутрин до вечер и накрая умря от това.

Той я погледна.

— Шегуваш ли се?

Тя се усмихна.

— Може и да се шегувам. — После помръкна и добави: — А може и да казвам истината. Знам, че откакто станах на тринайсет, съм принудена да се оправям съвсем сама.

— В такъв случай не си учила в колеж, нали?

— Изкарах един семестър в Университета на Източна Каролина. А там позволих на един идиот да ме изчука от скука. Но ти знаеш за това.

Тя се засмя, после стана сериозна. Пресегна се и постави ръката си върху неговата. Изражението й издаваше намеренията й по недвусмислен начин. Въпреки това изминаха няколко секунди, преди Роджърс да осъзнае какво е намислила. Беше изненадан.

— Стига, аз съм само един грозен старец, който се нуждае от фейслифт. Сама го каза.

Тя продължи да го гледа и да гали ръката му. Роджърс не откъсваше поглед от пътя пред себе си.

— Кога за последен път си бил с жена? — попита тя.

Той се извърна и видя, че е вперила поглед в него.

— Отдавна.

— Личи си.

Роджърс продължи да следи пътя. Не познаваше тази жена. Тя работеше за Балард. И се чукаше с Куентин. Очевидно се чукаше с всеки, който я пожелаеше. Роджърс нямаше представа защо я защити в онази закусвалня. Това не бе негова работа. Но въпреки това го направи.

— Пол? — каза тя. — Може би трябва да отбием.

Роджърс спря зад един търговски център и я погледна. За пръв път я поглеждаше истински. Не като средство, което да го отведе до целта. Не като възможност да се добере до Джерико. Не като потенциална жертва. Погледна я по начина, по който един мъж гледа жена при определени обстоятелства. И видя красиво момиче, което го желае.

Роджърс примигна. В съзнанието му изскочи неясен спомен. Млад мъж. Млада жена. Плът върху плът. Тела, слети в едно. Всичко това беше… чудесно. Не бе изпитвал подобно усещане преди.

Ръката й спря да го гали. Сюзан се наведе към него и го целуна.

— Хайде — подкани го тя, провря се между седалките и мина в товарното отделение на микробуса.

Роджърс я последва бавно. Тя се обърна, целуна го отново и започна да се съблича. Той огледа безпорядъка отзад, а после Сюзан, която захвърли дрехите си на мръсния под. Забеляза едно покривало, взе го и го разстла на пода.

— Колко мило — усмихна се тя и се излегна върху покривалото.

Вече два пъти я бе виждал гола. Но този път беше различно. Тялото й беше… красиво. Дори драконът на рамото й го възбуждаше.

Сюзан се пресегна да съблече якето му, при което притисна гърдите си към него. Когато започна да разкопчава ризата му, той я спря.

Тя го погледна объркана.

— Не го ли искаш?

Роджърс мислеше усилено. Не, не искам да видиш белезите ми.

— По-добре да го направим така — отвърна той.

Легнаха върху покривалото и Роджърс се надвеси над нея.

— Можеш да останеш с дрехи — каза тя, — но ще трябва да разкопчаеш панталона си.

Помогна му да го направи, след което той се намести върху нея. Имаше чувството, че мозъкът му го подвежда. В яда си сграбчи един рафт, монтиран върху страничния панел, и стисна толкова здраво, че го счупи и от него се посипаха инструменти.

— По дяволите, какво беше това? — попита Сюзан и понечи да се изправи.

— Нищо… нищо — отвърна Роджърс и я побутна внимателно назад.

— Пол, всичко наред ли е?

Той почувства силно желание да сграбчи врата й и да го счупи. В отчаянието си се върна назад в спомените си и изведнъж всичко се оправи. Видя Сюзан и Куентин в спалнята. Претърколи се по гръб и постави Сюзан отгоре, след което положи ръце на тънката й талия. Внимаваше много да не стисне прекалено силно.

Тя се усмихна.

— Откъде знаеш, че обичам така?

— Предположих — промърмори той.

Десет минути по-късно всичко приключи. Защото той се бе провалил.

Тя легна до него.

— Беше страхотно.

— Не ме баламосвай.

— За мен наистина беше страхотно. Съжалявам, че за теб не е било.

— За мен също бе страхотно, въпреки че…

Той извърна поглед.

— Хареса ми как ме държиш. Толкова си силен, но едновременно с това и толкова нежен. Това ми хареса. Много ми хареса.

Роджърс я погледна изпитателно.

— Наистина ли?

Сюзан го целуна по устните.

— Да, наистина — каза тя и се сгуши в него.

Минута по-късно той чу тихото й похъркване. Затвори очи и също заспа.

40

Роджърс примигна бавно и се събуди. Сюзан продължаваше да спи до него. Той потри тила си и се опитала осмисли случилото се между тях. Но не успя. Винаги бе смятал, че е изгубил всичко човешко след онази промяна, която бяха извършили с него. И винаги бе смятал, че не е в състояние да прави секс с жена.

Бе убивал и преди да види сметката на онзи тип в бара и да лежи в затвора десет години. Но преди това никога не го бяха хващали. Не знаеше какво е страх. И нямаше никакви бариери, които да му попречат да отнеме чужд живот.

Роджърс бе чел книги за серийни убийци, които според специалистите били лишени от някаква важна част в предния дял на мозъка. И това била ключовата разлика, която прави човек нормален или го превръща в чудовище. Малка част от структурата на ДНК, която липсвала или била подредена по необичаен начин. Или пък предният дял на мозъка не бил достатъчно добре развит. Впоследствие премина от четенето на теория към конкретни случаи като този на Джефри Дамър, Канибала от Милуоки, изнасилил, убил и разчленил седемнайсет души.

Ето какво направиха с мен. Аз съм се родил нормален, а те ме повредиха.

Десетте години в затвора бяха предоставили на Роджърс възможност, която никога не бе очаквал да получи. Възможност да стои далече от онези, които в противен случай непременно би убил. Разделяше ги буфер от решетки и надзиратели. Това му бе дало достатъчно време да мисли и да възстанови контрола над себе си.

Извърна се настрани и погледна спящата Сюзан. Остана изненадан, че не открива у себе си желание да я нарани. Не биваше да забравя обаче, че бе убил онези двамата в уличката, но те първи се бяха опитали да го убият. А и Донахю, търговецът на оръжие, щеше да е още жив, ако бе останал в пикапа, за да дояде хамбургера си.

Освен това пощадих момчето.

Роджърс потри очи и се зачуди дали това, което се случва в него, е добро или не. След пет минути размисъл все още не бе стигнал до категоричен отговор. Погледна часовника си. Наближаваше осем. Слънцето грееше ярко. Сюзан продължаваше да спи непробудно до него.

Той отново се възхити на красотата й. После сведе поглед към ръцете си. Белези. Повдигна ризата си. Още белези. Докосна онова място на главата си. Най-големият белег от всички.

Красавицата и звярът, помисли си Роджърс.

Седна зад волана и се погледна в огледалото. Доколкото си спомняше, винаги бе изглеждал по този начин. Не ставаше въпрос за чертите на лицето му. Това бе очевидно.

Не, ставаше въпрос за погледа му, който беше празен. А може би безумен. Жаден за нещо, което най-вероятно никога нямаше да получи.

— Пол?

Обърна се и видя, че Сюзан е станала и започва да се облича.

— Да?

— Трябва да се прибирам.

— Добре. Аз съм готов. Да тръгваме.

Сюзан се намести на седалката до него.

Когато Роджърс запали двигателя, тя се извърна и го целуна.

— Това за какво беше?

— Трябва ли да има причина?

— Предполагам, че не.

— Трябва да го направим отново. И то скоро.

— Смяташ ли, че е разумно?

— Не ме интересува дали е разумно. Искам го.

Тя го упъти накъде да кара. Роджърс нямаше представа дали живее в къщата на брега или в крепостта, чийто собственик бе разбил главата си в скъпите каменни плочи.

Оказа се, че Сюзан живее в крепостта.

Когато наближиха, Роджърс започна да изпитва паника. Ами ако Джерико беше там? И го познаеше въпреки всичките тези години?

Когато Сюзан му каза да завие към голямата порта отпред, той възкликна:

— По дяволите, след като ми разказа за проблемите с родителите си, не очаквах да видя нещо подобно.

— Не ми беше лесно. Но ударих джакпота. Хората, които ме осиновиха, се оказаха много, много богати.

Той я зяпна изумен. Балард я бе осиновил? Нима бе убил осиновителя й?

— Значи живееш тук с тях?

— Точно така.

— Мислех, че си съвсем сама. Че си нямаш никого.

— Тогава не те познавах. За разлика от сега. Момичетата трябва да внимават с тези неща.

— Права си.

Роджърс не можеше да си обясни как така смъртта на Балард не е оставила никакъв отпечатък върху нея. Освен това не видя нито полицейска кола, нито дори полицейска лента. Никой ли не разследваше смъртта на стареца? Какво, по дяволите, ставаше тук?

Крилата на портата се отвориха, когато наближиха. Появи се охранител, който, щом видя Сюзан, махна на Роджърс да влезе. Роджърс не погледна към охранителите, докато преминаваше край тях, макар да забеляза с периферното си зрение, че го оглеждат изпитателно.

Сюзан го упътваше през парка. Когато пристигнаха пред къщата, тя отвори вратата на микробуса и попита:

— Мога ли да ти се отплатя, че ме докара?

— Мисля, че вече ми плати повече, отколкото заслужавам.

— Много мило — усмихна се тя. — Искаш ли да влезеш?

Паниката се върна.

— Не. По-добре да си тръгвам. Но благодаря.

— Добре. Ще се видим в „Камуфлаж“.

— Звънни на господин Куентин, за да го уведомиш, че си се прибрала.

— Това едва ли го интересува — намръщи се тя.

Наведе през седалката и го целуна по устата, като плъзна езика си вътре. Роджърс имаше чувството, че безброй погледи ги следят. Устните й бяха едновременно сладки и солени. Миг по-късно вратата на микробуса се затвори и тя изчезна в къщата.

Тогава Роджърс чу почукване по стъклото. Обърна се и видя един от охранителите.

— Имате ли минутка, сър? — попита мъжът с непроницаемо изражение.

Направи знак на Роджърс да слезе.

Когато Роджърс се огледа, видя още петима мъже, всичките с автомати МП5 на „Хеклер и Кох“ и мрачни лица. Бяха наобиколили микробуса за няколкото секунди между целувката и влизането на Сюзан. Впечатляващо, помисли си Роджърс. Запита се дали това, което ще последва, ще бъде също толкова впечатляващо.

Роджърс отвори вратата и излезе навън.

41

Роджърс се обърна с лице към мъжа, който бе поискал да слезе от микробуса.

— Мога ли да видя документ за самоличност? Роджърс поклати глава.

— Не, освен ако не сте полицай.

Мъжът почука с пръст по цевта на автомата.

— И как се запознахте с госпожица Дейвис?

Роджърс се усмихна, а охранителите го обградиха от всички страни.

— Докарах дамата до дома й по молба на Джош Куентин. Можете да му позвъните и да проверите. Той ще гарантира за мен. Аз съм Пол.

— Кой сте вие? — попита мъжът.

— Току-що ви казах. Пол.

— Пол кой?

— Работя като охранител в бар „Камуфлаж“. Господин Куентин и госпожица Дейвис бяха наши гости миналата вечер. На госпожица Дейвис й стана… лошо. Господин Куентин си тръгна и ме помоли да я прибера у дома. Това и направих.

— „Камуфлаж“ затваря в два. Пътят до тук отнема два часа. Сега е осем сутринта. Какво се е случило в останалите четири часа?

— Не тръгнахме в два. Госпожица Дейвис не се чувстваше добре. Потеглихме към четири. Отбихме се да закусим в едно заведение по нейна молба. Тя не бързаше за никъде. А аз бях работил цяла нощ. Бях уморен, затова не карах бързо.

Той посочи вратата, през която беше влязла Сюзан.

— Попитайте я, ако не ми вярвате.

— Какво става?

Всички се обърнаха и видяха Сюзан да наднича от прозореца на своята стая. Охранителят вдигна глава.

— Обикновена проверка, за да се уверим, че всичко е наред, госпожице Дейвис.

— Всичко е наред. Той ме докара у дома. Не се чувствах добре. Окей? Пол работи в „Камуфлаж“.

— Благодаря ви. Само това ни интересуваше.

Мъжът се обърна към Роджърс и каза:

— Благодаря ви, че я докарахте.

Изглеждаше съвсем дружелюбен, макар Роджърс да видя, че показалецът му се плъзга към предпазителя на автомата. Привидното дружелюбие бе предназначено за Сюзан, а плъзгането на показалеца — за Роджърс.

— Няма защо — отвърна Роджърс. — Време е да си тръгвам. Трябва да се наспя.

Сюзан извика от прозореца:

— Пол, можеш да подремнеш няколко часа и тук. Едва ли е безопасно да шофираш в това състояние. — След което добави с дяволита усмивка: — Сигурно си много изморен след онази отбивка.

Роджърс погледна охранителя и прочете изражението му съвсем ясно. Спала е с теб?

Да, аз самият не мога да повярвам, помисли си Роджърс.

— Знаете ли, госпожице Дейвис, това всъщност е добра идея. Трябва ми само канапе или нещо подобно.

— Ще им кажа да ти приготвят стая. В къщата има предостатъчно помещения. И пак ще се върнеш навреме за работа.

Стаята, която му предоставиха, се намираше на третия етаж, точно до тази на Сюзан. Когато Роджърс затвори вратата след себе си, отново се зачуди как е възможно всичко в това имение да изглежда толкова нормално, когато собственикът му е умрял току-що. Легна, но не затвори очи. Накрая клепачите му затрептяха и той се унесе под повея на океанския бриз, който нахлуваше през прозореца.

Събуди се внезапно и погледна часовника си. Бяха изминали четири часа. Слънцето се издигаше високо над главата му. Чу стъпки в съседната стая, последвани от пускането на душ. Представи си Сюзан гола под водната струя.

Отиде до прозореца, от който се разкриваше изглед към плажа. Погледът му минаваше над високия зид и стигаше чак до пясъка.

Едва не извика от изумление пред сцената, разиграла се пред очите му. Екипът от охранители съпровождаше стареца към брега в същата онази количка за голф. Единствената разлика бе, че Сюзан не му правеше компания. Старецът се надигна и охранителите му помогнаха да седне на шезлонга, който го очакваше на пясъка. Мъжете застанаха в кръг около него, с лица, обърнати навън.

Роджърс сведе поглед към ръцете си. Кого, по дяволите, бе стиснал за гърлото? С кого, по дяволите, бе разговарял? Кого, по дяволите, бе изхвърлил през прозореца?

Не чу как душът в съседната стая спира. Нито как се включи сешоар. Седеше вцепенен на стола си и гледаше през прозореца към човека, който би трябвало да е мъртъв. Но чу почукването на вратата, прозвучало няколко минути по-късно.

Обърна се тъкмо когато тя се отвори. На прага стоеше Сюзан с бял панталон, светлосиня блуза на райета и шапка с широка периферия. В едната си ръка държеше слънчеви очила.

— Отивам на плажа. Искаш ли да дойдеш?

— Трябва да тръгвам. Ще закъснея.

— Кога ще те видя отново?

Роджърс се изправи.

— Виж какво, аз съм стар, а ти си млада. Аз съм беден, а ти си богата. Можеш да имаш всеки мъж, когото пожелаеш. Богат и красив като господин Куентин.

— Пол, не ти предлагам брак. Просто искам да знам кога ще се видим отново.

— Тази вечер съм на работа. Ще идваш ли в бара?

— Нямах намерение, но сега вече знам, че ще дойда.

— Добре, тогава ще се видим довечера. Ако си във ВИП салона, не мога да влизам там. Само гостите на господин Куентин имат това право.

— Престани да го наричаш „господин Куентин“. Така му придаваш повече важност, отколкото заслужава.

— Той е важен клиент на заведението.

— Няма значение. До довечера.

Роджърс посочи през прозореца.

— Видях един мъж на плажа, заобиколен от охранители. Там ли отиваш?

Тя кимна.

— Това ли е човекът, който те е осиновил?

— Много въпроси задаваш — каза Сюзан, но изглеждаше развеселена от интереса му. — Ще се видим в бара.

— Добре.

— Благодаря за закуската. И за всичко останало — добави тя и се усмихна.

Сюзан излезе от стаята и няколко минути по-късно отиде на плажа и се присъедини към стареца.

Роджърс потегли обратно към Хемптън по-объркан от когато и да било.

42

След като заряза Нокс, Пулър се отправи към фирма за автомобили под наем и половин час по-късно вече седеше зад волана на мицубиши аутлендър.

Съвсем не се бе отнесъл пренебрежително към онова, което Нокс му бе казала. Нещо повече, бе повярвал на всяка нейна дума. Ако авангардният проект, разработен в Блок Кю, бе довел до убийството на четирите жени — и евентуално до смъртта на майка му, — правителството щеше да положи сериозни усилия да запази случилото се в тайна. И не без основания. Парите бяха от ключово значение както за Министерството на отбраната, така и за всяка друга федерална структура. Ако истината излезете наяве, Пентагонът щеше да изгуби може би десетки милиарди долари. Хората, които общественото мнение щеше да порицае, щяха да се лишат от звезди на пагоните, от възможности за кариера, от хубава пенсия и прочие.

Много частни компании работеха като подизпълнители на Чичо Сам. Техният бизнес също щеше да пострада, цените на акциите им щяха да се сринат, а тлъстите чекове с бонусите на мениджърите — да се изпарят. Какво биха направили тези хора, за да скрият истината?

Всичко по силите си.

Пулър си взе стая в мотел, като плати в брой. За да наеме мицубишито, се наложи да използва кредитната си карта, нямаше друг начин. Чрез нея можеха да го проследят, но той имаше нужда от кола. И трябваше да прекара нощта някъде, за да обмисли на спокойствие всичко, което Нокс му бе казала. Изкушаваше се да звънне на брат си, но не искаше да прави нищо, което би могло да върне Боби в затвора.

На следващата сутрин той закуси в едно заведение близо до мотела. После потегли право към Форт Монро. Разполагаше с карта на базата и бързо откри къде се намира Блок Кю. Първото, което му направи впечатление, бе, че сградата продължава да се използва активно. Паркингът бе пълен, а периметърът — ограден и строго охраняван. Непрекъснато влизаха и излизаха хора. Пристигаха камиони, разтоварваха или натоварваха нещо и потегляха.

Пулър не можеше да види какво става вътре в сградата. В продължение на часове наблюдаваше как хората идват и си отиват. Някои бяха по-възрастни, други по-млади. Мъже и жени, но предимно мъже. Следеше езика на телата им и анализираше възможностите.

Преброи почти петдесет души, които пристигаха или заминаваха, преди да се спре на една жена, която му се стори подходяща. До момента я бе видял да влиза и излиза вече два пъти. Вероятно за обедна почивка. Единия път се качи в колата си и потегли нанякъде. Пулър я засне с телефона си, докато жената чакаше да се вдигне бариерата. Когато мина покрай скривалището му, той успя да я разгледа отблизо. Трийсетинагодишна, дребна, скромно облечена. Избягваше да поглежда охранителите в очите. Шофираше малък бежов форд, семпъл и непретенциозен като самата нея. Все признаци, които я правеха подходяща за целта му.

Удари шест часът и от вратите на Блок Кю излезе голяма група хора. Пулър я откри в тълпата и забърза към колата си. Когато тя го подмина с форда си, той включи на скорост и я последва. Пристигнаха пред сграда, в която най-вероятно се намираше апартаментът й. Жената влезе вътре.

Пулър остана в колата си. Обмисляше какво да прави оттук нататък.

Не след дълго жената излезе, облечена с къса пола, блуза с дълбоко деколте и обувки с осемсантиметрови токчета.

Интересно.

Той погледна часовника си. Наближаваше осем. Зачуди се накъде се е запътила жената. Потегли след колата й. Тя измина километър и половина, два и паркира на улицата.

Пулър направи същото. Видя я да завива в една пряка и я последва. Там завари дълга опашка от хора, които чакаха да влязат в някакво заведение. Той вдигна поглед и прочете неоновата табела над входа.

Бар „Камуфлаж“? Никога не бе чувал за него.

Жената, която следеше, бе застанала на опашката. Зад Пулър се наредиха двама войници и един моряк, а пред него имаше шумна компания от момичета на колежанска възраст. Двете групички очевидно флиртуваха помежду си. Накрая Пулър мина зад младежите в униформа, за да не пречи на флирта им с момичетата.

Най-после стигнаха до входа, където добре сложен мъж на петдесет и няколко години, с очила, шапка и черен костюм, проверяваше документите за самоличност. Жената, която Пулър следеше, влезе в бара, последвана от колежанките.

Дойде ред тримата младежи да представят своите документи. Мъжът ги огледа, освети ги с ултравиолетова лампа и им ги върна.

— Добър опит, момчета — каза той.

— Съвсем истински са — възрази единият от тримата, висок слаб младеж в униформа на пехотинец. — Аз съм на двайсет и две.

— Може би, но в някой друг живот.

— Глупости!

— Моята лампа казва, че документите ви са фалшиви, а тя има последната дума — отвърна охранителят.

— Виж какво, старче…

В този момент се намеси Пулър. Постави ръка на рамото на войника. Когато той се обърна, готов да се нахвърли върху него, видя орела върху значката на Пулър от ОКР. И преглътна недоволството си.

— Лош късмет, синко — каза му Пулър. — Нямам юрисдикция върху това моряче тук — посочи той младежа във флотска униформа, — но вие сте длъжни да ми се подчинявате. Затова се обърнете кръгом, извинете се на човека и се върнете в казармата си. И смятайте, че сте извадили късмет, войници, тъй като няма да ви заведа в комендантството и да ви обвиня в използването на фалшиви документи за самоличност!

Докато говореше, Пулър постоянно повишаваше глас и към края бе закрещял като сержант, който се кара на новобранци. Двамата пехотинци напуснаха мигом опашката и хукнаха като спринтьори от световна класа. Морякът ги последва само след секунда колебание. Тримата завиха зад ъгъла и изчезнаха.

Пол Роджърс погледна Джон Пулър и протегна ръка.

— Благодаря. Гледам да избягвам проблемите.

— Това е най-правилният подход. А, между другото, аз съм достатъчно голям, за да пийна едно — отвърна той и показа служебната си карта.

— Всичко е наред, господин Пулър. Приятно прекарване.

Пулър мина покрай него и влезе в бара. Роджърс го изпрати с поглед и продължи да си върши работата.

43

„Камуфлаж“ бе три четвърти пълен, но Пулър с лекота откри жената, която следеше. Беше се настанила на бара с чаша в ръка.

През следващия един час той я наблюдаваше как снове из заведението. Как флиртува, пие, танцува, отново флиртува. Накрая се озова в един ъгъл с мъж, който постави ръката си на задника й и пъхна езика си в устата й. Тя му отвърна със същото, сякаш за да му покаже, че не остава по-назад.

Към десет часа погледът на Пулър се премести от салона към входната врата. В бара влезе група, водена от висок млад мъж, облечен в костюм, който по беглата оценка на Пулър струваше повече от служебния му шевролет. Мъжът и свитата му минаха покрай друг охранител и се качиха на втория етаж. Вратата горе се затвори зад тях. Охранителят застана в основата на стълбите.

Пулър предположи, че никой друг няма да ги последва горе.

Пред погледа му мина красива жена. Беше облечена делово за разлика от повечето жени тук, а на възраст бе по-близо до годините на Пулър, отколкото на останалата клиентела. Жената размени няколко думи с един от барманите, след което провери касата. Собственик, мениджър или и двете, помисли си Пулър.

Потърси жената, която следеше. Откри я в същия ъгъл. Отиде до бара, където другата жена тъкмо затваряше касата.

— Явно имате златна мина — каза той.

Тя го погледна и се усмихна. Забеляза празните му ръце.

— Вие обаче не допринасяте с нищо за нея. Няма ли да пийнете нещо?

— Непременно. Ще си поръчам бира на бармана.

— Не, аз ще ви налея. За сметка на заведението.

— Няма злато в безплатните питиета.

— Човек трябва да прави поне по едно добро дело на ден. Това е моето.

Тя му наля халба бира и му я подаде.

— Аз съм Хелън. Хелън Майърс.

— Джон Пулър.

— Малко сте…

Той се огледа и се усмихна.

— Малко по-възрастен от обичайната клиентела.

— Деликатно казано.

Пулър отпи от бирата си.

— Заведението ваше ли е?

— Какво ви кара да мислите така?

— Струва ми се, че вие командвате тук.

— Да, така е.

— Браво на вас.

— А вие? С какво се занимавате?

— Работя за Чичо Сам.

— Имате вид на военен. Къде служите?

— В армията.

— Баща ми е бил в Осемдесет и втора въздушнопреносима.

— Страхотна дивизия.

— И той казваше същото. Повтаряше го до деня, в който почина. Беше военен от кариерата. Оттам ми хрумна идеята за „Камуфлаж“.

— Съжалявам, но се наложи да отстраня няколко души от опашката. Показаха фалшиви документи.

Тя се намръщи.

— Знам. Тази ситуация е много неприятна. Нормално е да очакваш, че след като си достатъчно възрастен да се биеш и да умреш за страната си, си достатъчно възрастен и да изпиеш една бира. Глупаво правило.

— И аз съм на същото мнение.

— В такъв случай вероятно сте видели нашия охранител Пол?

— Да. Има вид на човек, който може да се оправя с непокорните.

— О, разбира се, че може. Вземете си още една бира за сметка на заведението.

Пулър вдигна чашата си.

— Не, тази ще си я платя.

Тя се усмихна, прекоси салона, мина край охранителя и се качи по стълбите, след което изчезна зад вратата. Пулър проследи всичко това и насочи вниманието си към жената, която следеше. Нейният ухажор я бе оставил и тя търсеше нещо в дамската си чанта.

Пулър отиде при нея и попита:

— Имате ли минутка?

— Моля?

Жената го изгледа, докато изваждаше червилото си.

— Бих искал да поговорим.

— Стига да ме черпите едно питие. Това е цената.

Той извади служебната си карта от ОКР и я вдигна пред лицето й.

— Можете сама да си го купите, но тъй като пихте достатъчно, предлагам да си вземете кока-кола.

Тя замръзна и червилото остана на сантиметър от устните й.

— Военен полицай ли сте?

— Да. Блок Кю?

— К-к-какво за него?

Пулър я хвана за ръката и каза:

— Насам, моля.

Поведе я по коридора към кухнята. Това вероятно бе най-тихата част от цялото заведение. Повечето хора не се хранеха, а пиеха.

— Работите в Блок Кю, нали? — продължи Пулър.

— И какво, ако работя там?

— Работата ви е строго секретна. А вие идвате тук, напивате се и позволявате на разни отрепки да ви опипват? Къде ви е умът, по дяволите?

Лицето на жената пламна.

— Как си позволявате…

Пулър показа значката си отново.

— Позволявам си го. Това нещо ми дава правото. Намирате се под юрисдикцията на Министерството на отбраната. Работата ви е пряко свързана с армията. А моята работа е да защитавам армията на Съединените щати.

Пулър нямаше представа дали наистина армията й плаща заплатата, но все пак именно тя бе най-важната съставна част от въоръжените сили и бе логично да има дял във всеки по-значим проект.

— Както и да защитавам интересите, свързани с националната сигурност — добави той.

— 3-з-знам, но не правя… нищо лошо.

— В трудовия ви договор има тъй наречените морални клаузи, които определят какво можете да правите и какво не. Не бива да попадате в ситуация, в която да бъдете шантажирана. — Той я огледа. — Смятате ли, че ако някой ви снима облечена по този начин, с езика на онзи тип дълбоко в гърлото ви и с ръцете му на задника ви, това не би ви компрометирало?

— Кой, по дяволите, би направил подобно нещо?

— Покажете ми документ за самоличност! — нареди рязко Пулър. — Веднага! — добави той, когато видя, че жената се колебае.

Тя извади шофьорската си книжка.

— Ан Шепард?

— Да.

— Кажете ми името на своя работодател. Освен ако не сте прекалено пияна!

Пулър протегна ръка и й помогна да се задържи на крака, тъй като тя се олюля на високите си токчета. С треперещи устни Шепард каза:

— Аталанта Труп.

— Точно така — отвърна Пулър, който до момента никога не бе чувал за Аталанта Груп. — Осъзнавате, надявам се, че присъствието ви тук ви излага на опасност да бъдете шантажирана от враговете на страната ни?

— Но аз просто се забавлявам. Работя по дванайсет часа, почти без почивен ден. Дошла съм тук да изпусна малко пара.

— Има умни и безопасни начини да го направите. Този не е от тях. Кой е онзи тип, който си пъхаше езика в гърлото ви?

— Напълно случаен…

— Този напълно случаен ще бъде арестуван на излизане от заведението. Той е шпионин, макар и роден в Америка, който помага на китайците да крадат секретна информация от Министерството на отбраната.

— О, боже! Шегувате се, нали? Той искаше само секс, като всички мъже.

— Какво му казахте? Разпита ли ви за работата ви?

— Не. Искам да кажа… — Жената замълча. Изглеждаше разтревожена. — Искам да кажа, че попита какво работя.

— Какво му казахте?

Дишането на Шепард се учести.

— Мисля, че ще припадна.

— Тоалетната е по-надолу по коридора. Ще ви чакам тук.

На Пулър не му беше никак приятно да постъпва така с младата жена, макар наистина да съществуваха строги правила, които определяха какво могат да правят служителите в свободното си време и какво не. А този бар, пълен както с военни, така и с цивилни служители на различни подизпълнители на Пентагона, бе идеалното място за един шпионин. Пулър си каза, че по този начин дава на жената добър урок.

Извади телефона си, потърси информация за Аталанта Груп и… не откри абсолютно нищо. Как бе възможно това? Днес всяка компания поддържаше сайт в интернет. Нямаше представа дали Аталанта Груп е съществувала през осемдесетте. И дали е ръководела проекта, реализиран в Блок Кю. Шансовете бяха малки, но Пулър не губеше надежда.

Винсънт Диренцо, бившият агент на ОКР, бе споменал, че интуицията е част от всяко разследване. В момента интуицията на Пулър му подсказваше, че трябва да насочи вниманието си към Блок Кю и Аталанта Груп.

Когато Шепард излезе от тоалетната след няколко минути, лицето й бе добило зеленикав оттенък.

— Да отидем другаде — каза Пулър.

44

Пулър изведе Ан Шепард навън, където отново завари опашка от клиенти, чакащи да влязат в бара. Мина покрай Роджърс и му махна, а охранителят му отвърна.

— Благодаря отново — каза Роджърс.

— Няма защо.

Пулър заведе Шепард до колата си. Когато се качиха вътре, тя попита:

— Загазила си съм?

— Зависи — отвърна Пулър. — Наблюдаваме „Аталанта“ от известно време.

— Защо?

— Забелязахме някои нередности.

— Какви нередности?

— Откога работите там?

— От четири години.

— Е, Блок Кю е пуснат в действие през осемдесетте.

— Не знам нищо за това.

— Как върви работата?

— Имате ли право на достъп до подобна информация?

— Иначе нямаше да разговарям с вас.

Тя се почувства неловко.

— Добре. Напредваме с големи крачки.

— Някакви проблеми?

— Нищо сериозно.

— Ръководството отнася ли се добре с вас?

— Господин Куентин ни помага много, винаги ни осигурява това, от което имаме нужда.

— Куентин?

— Джош Куентин. Той ръководи програмата. Може и да е собственик на цялата компания. Не че от позицията, която заемам, мога да знам подобни неща… — Тя се завъртя на седалката и се обърна към Пулър. — Между другото, той също беше в бара. Често идва тук. Всъщност така разбрах за „Камуфлаж“.

— Как изглежда?

— Висок, млад, красив. Жените си умират за него. Сигурно сте го видели да се качва в салона на втория етаж.

— Онези хора с него колеги ли бяха?

Тя се засмя.

— Тези жени на учени и изследователи ли ви приличаха?

— Какви са тогава? Проститутки?

— Нямам представа. Но се съмнявам. Джош е млад и красив. Може да има която си поиска, без да му се налага да плаща.

— Добре.

— Господин Куентин ли имахте предвид, когато споменахте за нередности?

— Защо него? — Когато тя не отговори, Пулър добави: — Госпожице Шепард, ако имате да кажете нещо, говорете. Армията не ми плаща да си губя времето.

— Странното е, че господин Куентин не притежава научни познания и опит. Имам предвид, че когато идва при нас, за да провери нещо, задава твърде елементарни въпроси. Би трябвало да знае повече за тези неща, това е всичко.

— Може да е само бизнесмен.

— Всички проекти, по които съм работила, се ръководят от сериозни учени.

— Може би този проект е различен.

— Възможно е.

— С какво се занимава вашият проект?

— Наистина ли имате право на достъп до подобна информация? — попита притеснено Шепард. — Не искам да загазя.

— Вече сте загазили. Опитвам се да ви спася.

— Добре, добре… просто съм много уплашена — каза тя и въздъхна дълбоко. — Работя по две програми — за екзо и течна броня.

— Екзо?

— Екзоскелет. Лека система, захранвана от литиеви батерии, която се поставя върху тялото на войника. Увеличава силата му многократно. Създаваме прототип, който се очаква да извърши сериозен пробив. Работата в тази област е започнала още през шейсетте, но тогава не са разполагали с необходимите научни познания и материали. По онова време екзоскелетите често са реагирали непредвидимо, дори са наранявали хората, които са ги носели.

— Наистина ли? — попита Пулър. — А течната броня?

— Броня, която е изключително гъвкава и еластична, но само до момента, в който поеме куршум. Той я кара да се втвърди като щит и да стане непробиваема като стомана. Ако бъде увредена от вражески огън, сама възстановява първоначалната си форма.

— Звучи като от някой фантастичен филм.

— С тази разлика, че в нашия случай не става въпрос за специални ефекти. Това нещо работи наистина.

— Значи работите върху създаването на супервойник?

— Точно така.

— И финансирането е осигурено от Агенцията за авангардни проекти в областта на отбраната, нали?

— Да, макар да подозирам, че пряката връзка се осъществява от Отдела за отбранителни изследвания в агенцията, но той се отчита направо на нейния директор. Преди да дойда в „Аталанта“, работех за друг подизпълнител по проект, свързан с ТМС.

— ТМС?

— Транскраниална магнитна стимулация, или с други думи, стимулиране на кората на главния мозък с помощта на кратки магнитни импулси. Съществува и още един вид стимулация — електрическа, с помощта на прав ток. Очевидните разлики произтичат от названията им. Този проект премина стадия на идеите и експериментите. Нещата са на финалната права.

— Участвал съм в бойни действия. Тези неща можеха да ми бъдат от полза.

— Скоро ще разполагате с тях.

Пулър се замисли.

— Нуждая се от помощта ви, госпожице Шепард.

— Какво мога да направя?

— Ще бъдете моите очи и уши вътре. Ще ви обясня как да се свързвате с мен и да ми докладвате на определени интервали.

Шепард се уплаши.

— Аз… аз не знам дали мога да направя това. Могат да ме обвинят, че шпионирам или нещо подобно. Да ме обвинят в държавна измяна дори… Могат да ме екзекутират.

— Успокойте се. Никой няма да ви екзекутира. Разполагате с пълната подкрепа на ОКР. Ние се грижим за хората, които ни помагат. — Пулър замълча и реши да смени тактиката, защото Шепард не изглеждаше убедена. — Ще ви го обясня по възможно най-простия начин. В Аталанта Груп става нещо, което мирише на шпионаж.

— Божичко! Сериозно ли говорите?

— Нямаше да бъдете тук, ако ситуацията не беше сериозна. Сама сте забелязали някои странни неща. Подозренията ви относно Куентин. Липсата му на научни познания и опит. Редовното му посещение на това място и влизането му в онази стая, в която… какво прави? Помислете, това не ви ли се струва подозрително?

Тя кимна бавно.

— Прав сте. Не се връзва.

— И ако шпионската мрежа се е простряла до тук, трябва да я спрем. Ако ми помогнете, ви гарантирам имунитет. Не го ли направите, е възможно да пострадате, когато разнищим този заговор. Тогава ще останете съвсем сама.

— О, боже! — възкликна тя и изтри капчицата пот, избила на челото й.

Пулър се пресегна и я хвана за ръката.

— Това не е първото ми подобно разследване. Знам какво правя, госпожице Шепард. Трябва само да ми се доверите, става ли? Ще откриете, че съм добър приятел. Ще го направите ли?

Най-после тя кимна.

— Ще го направя.

Уговориха се как да поддържат връзка.

— А сега се приберете у дома и си легнете. И не се връщайте в този бар.

— Няма. Обещавам. Благодаря.

— В състояние ли сте да шофирате?

Шепард кимна.

— Вече да. Всъщност не мисля, че някога съм се чувствала толкова трезва.

Пулър я проследи с поглед. Жената прекоси улицата, качи се в колата си и потегли бързо. Той тъкмо щеше да излезе от мицубишито, когато чу писъци и стрелба. Идваха откъм бара.

Изскочи навън, извади оръжието си и, както винаги бе постъпвал в подобни случаи, хукна към епицентъра на насилието.

45

В някои отношения гледката напомняше улиците на Тикрит или Мосул. Стрелба, дим, писъци, проблясъци от изстрели в мрака. Липсваше единствено оглушителният тътен на самоделните взривни устройства.

Пулър надникна зад ъгъла и незабавно намали площта на мишената, която представляваше, като заобиколи, приклекна и стисна своя М11 с две ръце. Пистолетът му описа няколко полукръга в търсене на цел, докато той се опитваше да определи кой е нападател и кой жертва. По улицата лежаха хора.

Пулър спря, намери прикритие и набра 911. Представи се, когато чу гласа на диспечерката, и описа с две кратки изречения къде се намира и какво вижда. Тя го посъветва да се скрие на безопасно място и да изчака подкрепленията. Явно тази жена от полицейската централа никога не бе служила в армията. Криенето на безопасно място не влизаше в трудовата характеристика на Пулър. Тъкмо обратното.

Покрай него тичаха хора в опит да избягат по-далече от куршумите. Пулър огледа внимателно всеки от тях, за да се увери, че не носи оръжие. Всичките се оказаха невъоръжени. Очевидно бяха уплашени и не искаха нищо друго, освен да оцелеят. Уличните престрелки бяха нещо обичайно в Америка, но това не правеше ситуацията по-лесна, особено когато човек се окажеше в центъра на събитията.

Пулър пристъпи към входа на бара, около който се водеше престрелката. Спря покрай няколко души, които лежаха на земята, коленичи, провери пулса им и отмина. Някои бяха живи, други мъртви. Не можеше да прецени кой от живите се нуждае спешно от медицинска помощ. Единствената му цел бе да попречи броят на мъртвите или ранените да нарасне.

С периферното си зрение забеляза рязко движение вдясно от себе си. Но закъсня с частица от секундата. Пистолетът изхвърча от ръцете му. Обърна се навреме, за да види острието на ножа, насочен към гърлото му. Явно още някой щеше да умре.

Пулър блокира удара, като улови ръката на нападателя, плъзна длан към лакътя му, удари го силно и отклони удара встрани от тялото си.

Мъжът изкрещя и ножът изтрака на асфалта. Нападателят бе с размерите на Пулър. Ритна го силно и го завари неподготвен. Заболя го ужасно. Пулър се олюля назад, но ритникът не му попречи да осъществи плана си. Вдигна ръката на нападателя нагоре, изви я под неестествен ъгъл и дръпна рязко, при което тя се счупи. После глезенът му подкоси десния крак на мъжа, а коляното му се заби в гърба му. Онзи се препъна и падна по лице на земята. Пулър се стовари върху него с цялата си тежест и с коляно, все така забито в основата на гърба му.

Нападателят бе обезвреден. Още дишаше, но бе изгубил съзнание, целият в кръв и с няколко зъба по-малко. Пулър се изправи, взе пистолета си и продължи напред.

Вратата на бара бе широко отворена. Пол, охранителят, не се виждаше никъде.

Пистолетът на Пулър описа полукръг. Той се ослуша за сирени. Отвътре долетяха нови изстрели.

Стигна до входа и надзърна в бара. Опитът му позволяваше да оценява светкавично опасните ситуации. Един бърз поглед му показа, че вътре има трийсетина души. На пода лежаха четирима мъже. Не можеше да прецени състоянието им. Трима бяха млади, а четвъртият, едър и облечен изцяло в черно, с шини на няколко пръста, изглеждаше по-възрастен, най-вече заради бялата си коса.

Когато Пулър се взря в него, видя, че е мъртъв. Безжизнените му очи бяха широко отворени и в тях се отразяваха лампите на тавана. Останалите мъже лежаха по корем. Нямаше представа дали са мъртви или само ранени.

Пол се опитваше да обезоръжи един тип, който изглеждаше доста по-едър и по-млад от него. Пулър видя как охранителят го завъртя, хвана врата му с две ръце и натисна надясно. Прешлените на младежа изпукаха и вратът му се счупи. Той умря, без да издаде звук. Пол го пусна и тялото му се свлече на земята.

Пулър влезе вътре с насочен напред пистолет и изстреля два куршума в мъж, насочил оръжието си към главата на охранителя. Мъжът пое куршумите с гърдите си и се свлече напред. Умря безмълвно като другия, но в повече кръв.

Роджърс се обърна първо към Пулър, после към мъртвеца, чийто пистолет лежеше в безжизнената му ръка.

— Има ли други? — извика Пулър.

Роджърс поклати глава.

— Мисля, че не. Четирима вътре и трима отвън.

Секунда по-късно отекна нов изстрел. Пулър насочи пистолета си в посоката, от която бе прозвучал той. Роджърс приклекна и също се огледа.

Един от мъжете се свлече напред с пистолет в ръка. Зад него се появи Сюзан Дейвис. Тя свали оръжието, с което току-що го бе убила.

Роджърс се изправи бавно.

— Длъжник си ми — каза Сюзан.

— Така е — съгласи се Роджърс и посочи Пулър с пръст. — На него също.

Пулър остана с пистолет в ръка и огледа останалите. Всички бяха млади, повечето пияни, някои повръщаха, други скимтяха или направо крещяха. Всички лежаха на пода, уплашени до смърт. Само той, Сюзан и Роджърс стояха прави.

— Аз съм Сюзан Дейвис.

Пулър кимна и се представи.

— Добре стреляте.

Изведнъж той забеляза движение зад барплота и насочи пистолета си натам, откъдето се появи Хелън Майърс, пребледняла и разтреперана, Пулър свали оръжието.

В същия миг прозвучаха полицейски сирени.

— Какво, по дяволите, се случи? — попита той.

Майърс излезе иззад барплота.

— Тези мъже нахлуха тук… — Погледна тялото на едрия мъж с побелялата коса. — Това е Карл — промълви тя. — Той е началник на охраната. Беше началник на охраната. — Майърс замълча и покри лицето си с длани.

Пулър погледна въпросително Роджърс, до когото бе застанала Сюзан. Тя прибра пистолета в дамската си чанта и я преметна през рамо. Роджърс побутна с крак тялото на един от нападателите.

— Тези типове бяха професионалисти.

Пулър бе стигнал до същия извод.

— А Карл?

Роджърс наклони глава и се заслуша напрегнато в сирените, които започваха да вият все по-силно. Погледна Пулър. Мускулите на врата му бяха напрегнати.

— Двама от тях нахлуха, като водеха Карл по средата. Втурнах се да му помогна, а те го застреляха пред очите ми.

— Карл позвъни… — обади се Майърс. — Предупреди ме, че тази вечер ще закъснее. Мисля… мисля, че се е натъкнал на тях на паркинга и се е опитал да ги спре.

— Оказал се е на неподходящото място в неподходящото време — отбеляза Сюзан.

Роджърс я погледна.

— Къде си се научила да стреляш?

— На същото място, където ти си се научил да се биеш.

Роджърс кимна. Погледът му пробяга над рамото на Пулър, към отворената врата, откъдето се чуваха сирените.

Пулър бавно свали пистолета си.

— Това означава, че ти си се справил с голи ръце с… колко… шестима въоръжени мъже? — попита той Роджърс.

— Извадих късмет.

— Тече ти кръв — каза Пулър.

Роджърс не си направи труда да погледне раната.

— Нищо ми няма.

Вратата на салона на втория етаж се отвори и от там предпазливо надникна Джош Куентин с пепеляво лице.

— С-с-свърши ли?

Пулър го погледна и видя жените, скупчили се зад гърба му. Сториха му се дезориентирани.

— Кой сте вие? — извика Пулър, макар да знаеше отговора.

— Това е Джош Куентин, клиент — отвърна Майърс.

— По-добре да слезе долу — каза Пулър. — Полицаите ще искат да разпитат всички.

— О, мамка му! Полицаите! — възкликна Куентин.

Роджърс погледна Сюзан навреме, за да види как подбелва иронично очи в отговор на думите на Куентин.

Отвън долетяха подрънкване на автоматични оръжия и тежък тропот на полицейски ботуши. Пулър прибра пистолета, преди някой полицай да го е прострелял погрешка, и пристъпи към вратата да ги посрещне.

Първият от тях надзърна вътре. Главата му бе покрита с шлем.

Пулър извади значката си и се представи на висок глас.

— Има ранени и вън, и вътре. Ще ни трябват много линейки.

Тактическият екип, съставен от десет едри и яки мъже, нахлу в бара. Джош Куентин и компанията му, полупияни допреди миг, изтрезняха на бърза ръка, когато полицаите ги ескортираха на долния етаж. Клиентите, които не бяха пострадали, бяха отведени на една страна, за да дадат първоначални показания. Не след дълго отново се чу вой на сирени. Лекарските екипи започнаха да сортират ранените, а полицаите се увериха, че нападателите наистина са мъртви и никой от тях не се е скрил наблизо.

Пулър им помогна да се справят с това, впоследствие и да натоварят пострадалите на носилките и да ги качат в чакащите линейки. Двайсет минути по-късно се появиха ченгетата от отдел „Убийства“ и започнаха да обработват местопрестъплението. Пулър им предложи помощта си, но те любезно отказаха. Той седна на един стол край бара и им разказа всичко, което знаеше за случилото се.

— Никой от тези типове не носи документ за самоличност — каза единият полицай. — Мен ако питате, приличат на източноевропейци. Огледах част от оръжията им и мога да кажа, че серийните номера са заличени много професионално. Това не са случайни хора. Вероятно си имаме работа с наемни убийци.

— Но защо професионални наемници от Източна Европа ще атакуват бар?

Ченгето сви рамене.

— Нямам никаква представа. Може би защото тук идват много военнослужещи.

Пулър се облегна на стола си и се замисли върху това. Думите на полицая го върнаха към действителността.

— Всички тук са извадили голям късмет, че сте били наблизо, агент Пулър.

— Не съм направил нищо особено. Трябва да говорите с…

Той потърси с поглед Роджърс. Но охранителят бе изчезнал. Пулър погледна към Джош Куентин и компанията му. А после към Хелън Майърс, която даваше показания пред друг полицай. Не видя никъде Сюзан.

— Какво искахте да кажете? — попита разсеяно ченгето, тъй като негов колега го викаше, за да му покаже улика, прибрана в найлонов плик.

— Нищо, нищо — отвърна замислено Пулър.

Той стана и отиде до труповете на нападателите. Съдебна лекарка оглеждаше един от тях.

Пулър показа значката си и попита:

— Установихте ли причината за смъртта?

Жената кимна и посочи двата трупа, положени до този, който оглеждаше.

— Онзи вляво е с премазана каротидна артерия. Другият вдясно е със смазана трахея. А този тук — със счупен череп.

Пулър се замисли върху думите й, след което попита:

— А стрелците отвън?

— Същият тип рани. Нямам представа какво оръжие е използвано.

— Не мисля, че ще откриете оръжието — каза Пулър.

— Защо? — учуди се жената.

Защото оръжието изчезна, помисли си Пулър.

46

По дяволите!

Роджърс включи рязко на скорост и потегли. За щастие, бе паркирал белия микробус далече от бара, или с други думи, извън периметъра, който полицията бе оградила. А преди това успя да се измъкне през задния вход, преди ченгетата да стигнат до там.

А те, ченгетата, бяха навсякъде. И бяха видели какво е направил. Накъдето и да погледнеха, щяха да видят трупове. А онзи високият мъж, който спаси живота му?

Джон Пулър от ОКР. Военен полицай.

Възможно ли бе появата му да е чиста случайност, или просто го беше метнал?

Въпреки всичко този човек бе спасил живота му. Роджърс искаше да се върне и да разбере кой е Джон Пулър и какво прави там. Но тъй като воят на сирените се усилваше, стигна до извода, че е по-разумно да се оттегли. Натисна педала на газта.

Отби се в мотела, събра малкото си вещи, отнесе ги в микробуса и потегли. Сърцето му биеше толкова силно, че сякаш щеше да се пръсне. Той плъзна ръка по белега на главата си и притисна силно мястото. Погледна раната на ръката си. Не чувстваше болка, освен това забеляза, че не кърви много.

Потри главата си. Мразеше онова нещо вътре, но и го обичаше заради нещата, които можеше да прави с лекота.

Аз съм като чудовище от научната фантастика.

Но разполагаше ли с милиарди долари, дори научната фантастика можеше да се превърне в реалност, макар и краткотрайна, с всички произтичащи странични ефекти и неблагоприятни последици.

Неблагоприятни последици.

Това беше изразът, използван в доклада. Не му бяха позволили да го прочете. Наложи се да открадне един екземпляр.

А когато осъзнаха какво всъщност са направили? И колко неблагоприятни могат да бъдат последиците?

Роджърс насочи вниманието си към пътя отпред. Най-належащата му цел бе да си намери нова работа. Не можеше да се върне в „Камуфлаж“, но поне имаше малко пари.

В следващия миг се наложи да отбие от пътя и да натисне рязко спирачките. Наведе се през прозореца и повърна. Болката пронизваше цялото му тяло, всичките му крайници. Ако обичайната скала на болката бе разграфена от едно до десет, това, което изпитваше сега, можеше да се оцени на сто. Или на хиляда.

През първите двайсет години това му се бе случвало само по веднъж годишно. Но през десетте години, които бе прекарал в затвора, честотата се бе увеличила до веднъж на шест месеца.

А най-лошото бе, че от предишния пристъп бе изминал по-малко от месец. Тогава седеше в килията, вперил поглед в стената. Нямаше представа за времето, освен че е някъде между полунощ и призори. Наложи му се да впрегне цялата си нечовешка сила и самоконтрол, за да не закрещи. Бе сграбчил решетките на килията и бе почувствал как металът започва да се огъва в ръцете му. Веднага ги бе пуснал, защото последното нещо, което искаше, бе надзирателите да видят, че с достатъчно силен, че да изкриви стоманените пръти.

Тогава се бе хвърлил на пода и се бе вкопчил в бетонната основа на леглото си, покрито с тънък матрак. Всъщност беше се вкопчил в безценния си живот, свит на кълбо на пода, измъчван от безмълвна агония. Когато кризата премина, имаше чувството, че всеки нерв в тялото му изгаря в адски огън.

Роджърс не чувстваше болка. Нещото в главата му го бе лишило от подобно усещане. А това, което изпитваше… то бе отвъд болката. И той го усещаше с всяка фибра на тялото си.

Следващите десет минути изминаха в непрекъснати конвулсии. Най-сетне Роджърс се изправи на седалката и видя, че ръцете му са изкривили волана на микробуса. Гърдите му се надигаха тежко, опитваше се да поеме някакъв контрол над себе си. А междувременно мислеше само за едно.

По-малко от месец!

Беше се случило след по-малко от месец. Годишните интервали бяха заменени от шестмесечни, а шестмесечните от месечни. Какво следваше? Седмични кризи? Или всекидневни?

Докосна сънната си артерия и усети как кръвта се устремява по нея с потенциално смъртоносна скорост. Задиша дълбоко, за да се успокои. Накрая организмът му се върна към нормалното си състояние, или толкова нормално, колкото бе възможно.

Роджърс включи на скорост и макар да му бе трудно, продължи с повредения волан. Може би щеше да успее да го поправи с малко изолирбанд. Отзад имаше достатъчно. Докато шофираше, мисълта му се насочи към друг доклад, който не би трябвало да е чел. Едно изречение в него му бе направило особено впечатление.

Последните измервания показват, че базисната инфраструктура не изглежда стабилна в дългосрочен план в резултат на химични, физиологични, биологически и психологически несъответствия с човешкия организъм, в който е имплантирана.

Базисната инфраструктура?

Нестабилна в човешкия организъм?

В резултат на…?

По дяволите!

Отново отби от пътя, спря и впери поглед в дланите си.

Инфраструктура.

Те бяха част от нея.

Докосна ръцете и краката си.

Те също.

Главата.

Да.

Много добре знаеше какво означава тази част от доклада.

Той умираше. Бяха изминали трийсет години и времето му изтичаше. Развръзката приближаваше с нарастваща скорост. Някой трябваше да плати сметката. Нямаше кой да го направи освен него.

Роджърс бе като Супермен, който принадлежеше на тъмната половина. И неговият криптонит се криеше в тялото му.

Моят криптонит е в мен.

Бяха го проектирали така, че в крайна сметка да експлодира, да изгори, да се разпадне, да изчезне. Нямаше представа по кой точно сценарий щяха да се развият събитията. Не че го интересуваше.

Резултатът щеше да бъде един и същ.

Краят на Пол Роджърс. Моят край.

Когато една ръка докосна рамото му, той се извъртя рязко и пръстите му се впиха в нечий врат.

Беше Сюзан.

Никога досега не бе преживявал подобна изненада. Миг по-късно осъзна, че стиска врата й, защото очите й започнаха да се подбелват. Пусна я веднага и тя се свлече на пода в товарния отсек на микробуса, останала без дъх.

— Откъде се взе, по дяволите? — изръмжа той.

Сюзан не бе в състояние да му отговори, тъй като все още дишаше едва-едва. След малко се надигна и каза:

— Знаех си, че няма да изчакаш появата на ченгетата. Освен това добре познавам микробуса ти. Затова се качих в него и се скрих, преди да изчезнеш от бара.

Роджърс я изгледа подозрително.

— Но защо? — попита той.

— Защо знаех, че няма да изчакаш ченгетата? Видях лицето ти, когато чу сирените. Видях как се издуха вените на врата ти, когато воят им наближи.

— Но защо се скри в микробуса ми?

— Защото те харесвам. И се опитвам да те опозная по-добре.

— Трябва да се махнеш от тук.

— Защо? Защото мога да загазя, ако остана с теб?

Той понечи да й отвърне, но се спря.

— Добре ли си? — попита Сюзан. — Беше много зле в един момент. — Тя го изгледа и добави: — Да не си болен от рак или нещо подобно?

Роджърс не й отговори. Опитваше се да предвиди къде ще го отведе всичко това. Погледна към врата й. Видя охлузванията от пръстите си.

Трябва да довърша започнатото. Тя не бива да е тук.

— Пол, добре ли си?

— Добре съм. Не е рак, а хранително отравяне.

— Слава богу! Хранителните отравяния минават бързо, без да оставят поражения. Виж какво, вече е късно и трябва да пренощуваме някъде…

— Не можеш да останеш…

— Само тази вечер — прекъсна го тя. — После можеш да ме зарежеш. Не забравяй, че спасих живота ти. Не заслужавам ли нещо в замяна?

* * *

Откриха мотел, платиха в брой и се настаниха в стаята си. Роджърс съблече якето си, а Сюзан събу обувките си.

— Ръката ти кърви — отбеляза тя.

— Дреболия — отвърна разсеяно той, след което седна на стола и впери поглед през прозореца.

— Ослушваш се за полицейски сирени ли? — попита Сюзан, преди да седне на леглото и да подвие крака под себе си.

Той я погледна за миг, после извърна глава.

— Да знаеш, че аз също имам криминално досие, ако от това ще се почувстваш по-добре — заяви Сюзан.

— Преди да удариш джакпота с осиновителите си? — попита той.

— Нещо такова. Ами ти?

— Никога не съм удрял джакпот.

— Имах предвид криминалното минало.

— Ще спя на пода — каза Роджърс, стана и събу обувките си.

Сюзан също се изправи, свали ципа на роклята си и я съблече. Роджърс замръзна.

— Какво става?

Тя не го удостои с поглед, докато сваляше сутиена и бикините си.

— Спокойно! Просто не мога да спя с дрехи. — Усмихна се и добави: — Мъжете обикновено нямат нищо против. Освен това вече си ме виждал гола.

Сюзан влезе в банята, изми лицето си, върна се в стаята и се мушна под завивките. Легна на една страна и затвори очи.

— Лека нощ, Пол.

Той угаси лампата и стаята потъна в мрак. Отиде до леглото и се отпусна върху завивките.

Сюзан извърна лице към него.

— С теб си приличаме. Двама души с трудно минало, които се опитват да започнат нов живот.

— Къде си се научила да стреляш така?

Тя го хвана за ръката.

— Нещата ще изглеждат по-добре на сутринта. Винаги става така.

— А през останалата част от деня? — попита уморено той.

— Затова се научих да стрелям така — отвърна Сюзан.

След което затвори очи и заспа.

47

Докато полицията продължаваше да обработва местопрестъплението, Пулър се възползва от възможността да се качи на втория етаж и да надникне в стаята, откъдето бе излязъл Джош Куентин.

Ченгетата бяха разпитали и освободили Куентин и компанията му, която се изнесе толкова бързо, че една от жените се спъна на високите си токчета.

Пулър огледа помещението. Беше осеяно с бутилки от бира и уиски, винени чаши… Наистина бяха купонясвали. Отвори вратата към съседното помещение, обзаведено като спалня. Леглото бе разхвърляно, на пода имаше възглавници.

Явно не се бяха задоволили само с алкохола. Възможно ли бе жените с Куентин да са проститутки? Какво всъщност ставаше тук? Защо напереният мъж изглеждаше толкова уплашен от появата на полицията? Високопоставен мениджър в компания, която работи за Пентагона, заловен със свален панталон в компанията на проститутки? И защо Хелън Майърс, която изглеждаше толкова здравомислеща, бе поела подобен риск? Това не беше Вегас. Законите на Вирджиния забраняваха проституцията.

Пулър слезе долу и видя, че Майърс го наблюдава от бара. Отиде при нея.

— Какво правите горе? — попита тя.

Сълзите бяха размазали грима й. Майърс явно долови това по погледа му, защото се обърна към огледалото зад бара, видя как изглежда, взе една кърпа и изтри остатъците от грима си.

— На нищо не приличам — каза тя.

— Но сте жива. Може да се каже, че извадихте късмет.

Тя остави бавно кърпата.

— Прав сте.

— Кой е Джош Куентин? — попита Пулър.

— Казах ви, клиент.

— И използва помещенията на горния етаж?

— Да.

— С каква цел?

— ВИП салон, изцяло на негово разположение… нещо като лично пространство.

— И за какво му е то?

Изражението й стана предпазливо.

— Нямам представа. Затова се нарича лично пространство.

— Там има спалня. И ако съдя по вида й, е била използвана.

Тя сви рамене.

Пулър погледна към полицаите в бара.

— Рано или късно ще стигнат и до втория етаж. И ще започнат да задават същите въпроси.

— Онова, което се случва горе, няма нищо общо с този ужас.

— Дори да е нещо незаконно?

— Горе не става нищо незаконно — отвърна тя.

— Откъде знаете? Току-що казахте, че нямате представа какво върши Куентин там.

— Исках да кажа, че познавам Джош. Той не би се забъркал в нищо незаконно.

— Проституцията също е незаконна.

— О, за бога! Тези жени не са проститутки!

— Сигурна ли сте?

— Да!

— Откъде? Защото Куентин ви е казал? Аз пък мисля, че той не идва тук с колежки.

Тя скръсти ръце и отсече:

— Не съм длъжна да ви казвам нищо.

— Така е — съгласи се Пулър и посочи полицаите. — На тях обаче сте длъжна да кажете всичко. И ви съветвам да си помислите хубаво какво ще говорите, а не да им пробутвате същите глупости като на мен.

— Трябва да се погрижа за някои неща — каза Майърс и стана.

— Не се съмнявам. Предполагам, че първото от тях е да позвъните на добър адвокат.

Тя напусна салона с бърза крачка и изчезна в коридора, който водеше към кабинета й.

На Пулър изведнъж му хрумна нещо. Отиде при един от барманите, който седеше унило, капнал от умора, вдигна връзката си ключове и каза:

— Госпожа Майърс ме помоли да взема нещо от колата й, но сега е толкова разсеяна, че пропусна да спомене марката и модела.

— О, синьото беемве седемстотин и петдесет — отвърна сервитьорът. — Обикновено паркира отзад.

— Благодаря.

Пулър излезе навън, качи се в мицубишито и го премести така, че да държи под око голямото беемве.

Петнайсет минути по-късно Майърс излезе през задната врата, качи се в колата си и потегли.

Той я последва на известно разстояние. Сутрешният трафик бе достатъчно натоварен, за да му даде възможност да се скрие зад останалите автомобили.

Пътуването беше кратко. Но финалът му изненада Пулър.

Майърс се насочи право към Форт Монро и свърна по крайбрежната улица, преди да направи остър завой наляво и да се отдалечи от канала. Няколко минути по-късно спря пред входа на Блок Кю. Пулър също спря, извади фотоапарата си и направи няколко снимки на Майърс, която след съответната проверка от страна на охраната влезе на територията на Блок Кю и паркира пред сградата.

Преди още да излезе от колата си, една от външните врати се отвори и от там излезе Джош Куентин. Беше облечен в същия костюм и изглеждаше разтърсен от случилото се в бара. Двамата с Майърс се прегърнаха и той я въведе вътре.

Пулър успя да заснеме всичко това. После седна зад волана и започна да обмисля следващия си ход. Нямаше правомощия да влезе в Блок Кю. Опиташе ли се, щяха да го изхвърлят или арестуват. А може би и двете.

Изминаха два часа и той тъкмо бе решил да си тръгне и да опита друг подход, когато видя Майърс да излиза от сградата. Куентин не беше с нея. Тя потегли и Пулър я последва. Мислите й очевидно бяха насочени другаде, защото нито веднъж не погледна назад. Качиха се на магистрала 64 в западна посока, след което Майърс пое по отклонението за Уилямсбърг.

Пулър погледна часовника си. Минаваше осем сутринта. Проследи я до хотел „Уилямсбърг“, внушителна сграда, разположена близо до търговските улици. Майърс се отказа от услугите на служителя на паркинга и остави колата си вдясно от входа на хотела.

Пулър последва примера й, след което си сложи шапка и очила и смени сакото си с яке, което извади от сака. Направи това, за да не би Майърс да го познае, в случай че се обърне.

Тя мина покрай портиера, който беше с ливрея и цилиндър, и влезе вътре. Пулър тръгна след нея.

Майърс явно бе позвънила на някого от колата си, защото той я видя да прекосява уверено елегантното фоайе и да излиза през високите френски прозорци, които водеха към градината на хотела.

Там, на верандата, бяха разположени мебели от ковано желязо. От един стол се надигна висок и слаб мъж. Беше с дълга посивяла коса, облечен елегантно в тъмносин костюм с червена вратовръзка. От предното му джобче се подаваше кърпичка в цвета на вратовръзката.

Майърс веднага заговори нещо, но мъжът вдигна длан, очевидно за да я успокои. Хвана я под ръка и двамата тръгнаха заедно по павираната алея. Пулър ги последва, преди да се скрият от погледа му. Изостана на петнайсетина метра зад тях, когато мерна табела, на която пишеше Спа. После ги видя да завиват към друга градина, заобиколена от висока тухлена стена.

Той надзърна иззад входа. Двамата седяха на една пейка горе-долу по средата на градината. Нямаше никой друг.

Пулър забърза по пътеката и се озова от другата страна на тухлената стена, точно зад пейката на Майърс и мъжа. Напрегна слух, но не успя да чуе нищо, защото двамата разговаряха шепнешком. Ядосан, той се върна по пътеката и отново надзърна иззад входа на градината. Видя как Майърс бърка в джоба си и вади нещо. Пулър направи няколко снимки, докато тя го подаваше на мъжа. Непознатият го прибра, след което двамата станаха и тръгнаха към мястото, където стоеше Пулър. Той намери прикритие зад един голям чемшир секунди преди те да стигнат входа на градината.

Минаха покрай него и влязоха във фоайето на хотела. Пулър ги последва и видя, че мъжът се качва по стълбите, докато Майърс се насочва към изхода, несъмнено за да продължи с колата си. Пулър се зачуди какво да направи. Да последва мъжа или да последва жената?

Накрая реши, че знае откъде е дошла Майърс. Затова предпочете да научи нещо повече за непознатия.

Той седна във фоайето и остана там, докато видя, че мъжът се връща с кожена чанта на рамо. Запъти се право към рецепцията. Пулър стана и отиде при колата си. Минута по-късно мъжът излезе и каза нещо на портиера. Портиерът махна на едно от такситата пред хотела. То спря пред входа и непознатият се качи в него.

Пулър последва таксито до гарата на „Амтрак“. Там мъжът слезе и Пулър паркира набързо. Проследи го до чакалнята и седна през две места от него.

Непознатият отвори чантата си и сложи на коленете си лаптоп. После извади от джоба си предмета, който Майърс му бе дала. Едва сега Пулър видя, че това е флашка. Мъжът я пъхна в порта на лаптопа си и затрака по клавиатурата.

Пулър стана от мястото си и заобиколи зад него на разстояние четири-пет метра. Извади фотоапарата си и се завъртя леко надясно, за да улови в кадър екрана на лаптопа. Нагласи обектива, приближи образа колкото можа и започна да снима, докато мъжът четеше страниците една след друга.

След малко мъжът извади телефона си и набра някакъв номер. Пулър се върна на мястото си с надеждата да подслуша разговора.

Не разбра нито дума, но не защото не можеше да го чуе, а защото мъжът говореше на език, които той можеше да разпознае, но не и да говори.

Френски.

Огледа се, когато чу влакът да се приближава. Гласът от уредбата обяви, че той пътува за Вашингтон.

Пулър се замисли. Нямаше правомощия да арестува непознатия, нито дори само да го задържи. Дори да направеше подобен опит, щеше да се издаде, че го е следил. Както и че е следил Майърс. Затова овладя желанието си да скочи и да спре мъжа. Проследи го с поглед как се качва във вагона. Когато влакът потегли, Пулър се върна при колата си. Там разгледа току-що направените снимки.

Видя чертежи и формули, които се оказаха прекалено сложни за него, та да разбере каквото и да било. И все пак като че ли Майърс бе предала на този мъж някакви тайни разработки. За Пулър стана очевидно, че тя е получила въпросната информация от Джош Куентин. Може би в стаята на втория етаж на „Камуфлаж“.

По ирония на съдбата Пулър си бе съчинил шпионска история в Аталанта Груп, за да си гарантира помощта на Ан Шепард, а сега се оказваше, че шпионажът е съвсем реален.

Трябваше да намери отговор на толкова много въпроси.

Какви са тези тайни?

Къде се намира Пол, охранителят от бара? Кой е той?

И какво общо има изчезването на майка ми с всичко това?

48

Четири лица се взираха в Джон Пулър.

Четири жени.

Млади. С добро образование и добра работа.

И мъртви. Всичките.

Бе разглеждал тези снимки и преди, но без никаква полза.

Облегна се на стола в мотелската си стая и отново въведе в търсачката името „Аталанта“. Според митологията веднага след раждането си Аталанта била оставена от баща си, разочарован, че не е момче, да умре на някакъв планински връх. Там я намерила мечка, която започнала да се грижи за нея и така Аталанта оцеляла. Превърнала се в ненадминат боец и ловец. Заклела се да остане завинаги девица, отхвърляла ухажванията на мъжете и дори ги предизвиквала да се надбягват с нея. Един от тях обаче, Меланион, си осигурил предварително помощта на Афродита и победил Аталанта с хитрост. Меланион и Аталанта се оженили, родил им се син, но след време богинята решила, че са проявили неуважение към нея и ги превърнала в лъвове.

Пулър потри очи и се зачуди каква полза може да има от цялата тази информация. Никога не бе използвал митологията, за да открие някой престъпник, и наистина нямаше представа откъде да започне. Затова насочи вниманието си към друга възможна следа. Раните. И четирите бяха загинали в резултат на тежки фрактури.

Затвори очи и се върна към местопрестъплението в „Камуфлаж“. Съдебната лекарка бе използвала неколкократно думата „смазани“.

Охранителят Пол изглеждаше на повече от петдесет. Сам се бе справил с група едри, силни мъже. При това с голи ръце. Самият Пулър бе нападнат от един от тях и макар да се бе справил с него благодарение на по-добрите си бойни умения, не бе успял да му счупи нищо. А боят не бе от леките.

Освен това Пол определено искаше да изчезне преди пристигането на полицията. Пулър отново се върна на предишния въпрос: Кой или какво беше Пол? Възможно ли бе той да е онзи Франкенщайн, който двамата с Нокс смятаха, че би могъл да е създаден в Блок Кю? Преди трийсет години Пол трябваше да е бил на двайсет и няколко. В такъв случай защо работеше като охранител в „Камуфлаж“? През всичките тези години в района ли бе живял? Защо? Нямаше логика.

Телефонът на Пулър иззвъня. Той погледна дисплея. Беше Нокс.

Пулър се поколеба. Но предположи, че ако не вдигне, тя ще продължи да звъни, докато той не отстъпи.

— Ало?

— Къде си? — попита тя.

— Защо?

— Защото снощи над Хемптън се е изсипал адът. — Нокс помълча и добави: — Какво знаеш за това?

— Чух сирените.

— Не ме лъжи, Пулър! В ръката си държа полицейски доклад, в който пише, че си бил на местопрестъплението, стрелял си и си убил човек.

— Доста бърза реакция от твоя страна.

— Какво знаеш? — настоя Нокс.

Пулър се поколеба и погледна часовника си.

— Имаш ли време за закуска?

В първия момент тя не каза нито дума.

— Просто ей така? След като ме прогони?

— Всички трябва да се храним.

— Кога и къде?

Пулър й каза. После взе бърз душ, преоблече се и потегли към закусвалнята, която бе видял по пътя насам. Не искаше да се срещат, защото й нямаше доверие. Но от друга страна, отлично разбираше, че за да разреши случая, се нуждае от ресурсите, с които Нокс разполага.

Тя седеше в едно сепаре в задната част на салона с чаша кафе пред себе си. Беше с джинси, черен блейзър и боти на висок ток, а погледът й можеше да разтопи стомана.

Пулър се настани срещу нея, поръча си кафе и прелисти ламинираното меню, което тя плъзна към него.

— Добре изглеждаш — отбеляза той.

Нокс отпи от кафето си, изгледа го равнодушно и отвърна:

— Не ми прави комплименти. И бездруго ми опъваш нервите.

— Не знаех.

— Направо ги късаш.

Пулър се приведе напред и попита:

— Няма ли да си поръчаш нещо?

— Едва се сдържам да не извадя пистолета и да те застрелям.

Той погледна менюто.

— Изчакай да си поръчам нещо. Предпочитам да умра с пълен стомах. Ще си взема американска закуска. Пълна с протеини и въглехидрати. Ако се съди по изражението ти, ще имам нужда от тях.

Нокс го изчака да поръча, а когато сервитьорката се обърна към нея, поклати глава. Жената си тръгна и Нокс се приведе напред.

— Е? Ти предложи да се срещнем.

В следващите десет минути Пулър не спря да говори. Съобщи на Нокс почти всичко, което бе научил от последната им среща, включително проследяването на Хелън Майърс до Блок Кю, където тя се бе срещнала с Джош Куентин. Не пропусна и френскоговорещия мъж, който се бе качил на влака за Вашингтон. Нито пък охранителя и изумителните му бойни умения. Накрая извади фотоапарата и й показа снимките, които бе направил. Когато стигна до чертежите и формулите, Нокс впери заинтригуван поглед в тях.

— Пулър, това е свързано с клетъчните мутации, а това… — каза тя, като мина на следващия кадър — илюстрира някаква теория за регенерация на органи.

— Е, радвам се, че разбра за какво става въпрос.

— Тези неща едва ли са част от някакви военни разработки.

В следващия момент закуската на Пулър пристигна. Той погледна Нокс, която го наблюдаваше.

— Струва ми се, че и ти огладня изведнъж — каза той.

— Ще ми донесете ли палачинки? — обърна се Нокс към сервитьорката.

Жената се отдалечи, а Пулър започна да се храни. Тъкмо поднесе вилицата към устата си, когато Нокс се протегна и сграбчи ръката му.

— Добре, Куентин предава тези неща на Майърс, а Майърс на французина. Информацията може да не е военна тайна, но определено е ценна.

— Точно така. Съжалявам, че нямах право да го арестувам.

— Но имаш негова снимка и знаеш, че говори френски. Това е нещо. Мога да го въведа в базата данни на програмата за лицево разпознаване. В нея има не само престъпници, но и хора, които представляват интерес за правителството. Ако този човек е в списъка, бързо ще разберем кой е.

— Звучи добре. Освен това можем да окажем натиск върху Майърс и да я принудим да ни сътрудничи, ако търсенето в базата данни не даде резултат.

— А онзи охранител? Той къде е?

— Нямам представа. Казва се Пол. Запомних как изглежда. Можем да го потърсим сред лицата, обявени за издирване. Не искаше да се засича с полицаите.

— Наистина ли смяташ, че той е убил онези жени? Искам да кажа… какви са шансовете?

— Нищожни, но това не означава, че не е възможно. Някои хора печелят от лотарията. Може сега да е дошъл моят ред.

— Казваш, че е убил онези хора с голи ръце?

— Да. Всъщност смазал е трахеите или черепите им.

— Като при убитите жени?

— Да.

— Разпита ли служителите в бара за него?

— Мислех да го направя, но нещата снощи се объркаха.

— Да, разбира се. Но ако открием този мъж…

— Може това да е само върхът на айсберга. И да не сме единствените, които го търсят.

— Какво имаш предвид?

— Нападението срещу бара. Сигурен съм, че мишената е бил Пол.

— Защо ще го преследва банда наемни убийци?

— Може някой да им е платил — отвърна Пулър и се приведе напред. — А сега ще ми кажеш ли защо се обади така изненадващо?

Очакваше рязък, гневен отговор. Такъв обаче не последва.

— Пулър, имаме проблем.

Той остави вилицата си и каза:

— Знам, че имаме проблем. Сама ми го съобщи при последната ни среща.

— Да — въздъхна Нокс и замълча.

Пулър отпи от кафето си и я подкани:

— Е?

— Не тук.

— Можем да отидем в мотела, в който съм отседнал.

Пристигнаха там след трийсет минути. Нокс се облегна на стената, а Пулър седна на стола и впери поглед в нея. Когато видя, че тя няма да каже нищо, той заговори:

— Първо, появяваш се изневиделица. После изчезваш. Пак се появяваш с някаква история за твой приятел, уплашен до смърт, и ми обясняваш, че случаят е потулен…

— Дойдох да ти помогна, а ти ми обърна гръб — отвърна горчиво тя.

— Опитвах се да те предпазя.

— Мога сама да се грижа за себе си, ако не си забелязал.

Той кимна и побърза да каже:

— Съгласен съм. Добре, нуждая се от помощта ти. Какво можеш да ми кажеш?

Нокс като че ли се канеше да отвърне нещо рязко, но се сдържа, прокара пръсти през косата си и този жест като че ли уталожи гнева й.

— Каза, че имаме проблем — подкани я Пулър, без да откъсва поглед от нея.

— Помниш ли Мак Таубман?

— Твоят приятел, който едва не получил инфаркт, когато си му казала какво разследваме?

— Да.

— Какво за него?

— Мъртъв е.

49

Пулър стана от стола и впери поглед в Нокс. А тя бе забила очи в пода.

— Как? — попита Пулър.

— Не са сигурни. Може да е самоубийство.

— С пистолет?

Тя поклати глава.

— Нямат представа какво точно е станало. Но от малкото, което разбрах, съдя, че не е имало следи от насилие. Възможно е Мак да е взел отрова.

— Или някой да му е дал отрова — отбеляза Пулър.

— Не знам — отвърна Нокс.

— В дома му ли са го открили?

— Да.

— Сам ли живееше?

— Съпругата му почина. Децата му са големи.

— Открили ли са предсмъртно писмо, след като подозират самоубийство?

— Не знам, Пулър.

— А нещо в него да е навеждало на мисълта за суицидни наклонности?

— Не, но не го бях виждала от няколко години. А и както ти казах, новината за нашето разследване го извади от равновесие. Може този разговор да е станал причина за самоубийството му.

Тя се отпусна и седна на пода.

— Няма откъде да знаеш, Нокс. Дори това да е причината, вината не е в теб.

— Лесно ти е да го кажеш.

— Така е, защото е самата истина.

— Мак Таубман беше силен човек, Пулър. Беше преживял какво ли не. Не, не мога да повярвам, че би се самоубил заради това.

— Свързал ли се е с някого, преди да умре?

— Иска ми се да знаех. Но не знам.

— И няма как да разбереш? — попита Пулър.

— Звъннах тук-там, но ме отрязаха отвсякъде.

Пулър заби поглед в пода.

— Добре, Нокс, ще ти кажа нещо, което не би трябвало да ти казвам.

— Защо?

— Защото знам колко трудно ти е било. И защото ми каза повече, отколкото споделяш обикновено. Оценявам го.

Тя потърка с длан лицето си, без да откъсва поглед от Пулър.

— Вицепрезидентът ми помогна да продължа работа по случая.

— Вицепрезидентът? На Съединените щати?

— Именно.

— Мили боже! Срещна ли се с него?

— Покани ме на питие, уреди да продължа разследването и ме предупреди, че…

— Но защо той? Каква е връзката, по дяволите?

— Елементарна. Баща ми му е бил ментор. Отплаща му се по този начин. Но нищо повече. Искам да знаеш, че той също е уплашен. А е видял какво ли не. Освен това никога няма да признае официално, че ми е помогнал.

Нокс го изгледа смаяно.

— Вицепрезидентът на Съединените щати е уплашен?

— Всеки може да изпита страх от време на време, Нокс, дори вицепрезидентът. Ние обаче трябва да се фокусираме върху непосредствените си задачи. Хрумнаха ми някои неща. Искаш ли да ги чуеш?

— Да — отвърна тя. — Но преди това аз трябва да ти кажа нещо.

Тя прекоси малката стая и седна на края на леглото.

— Всъщност… не се появих поради причините, които ти изтъкнах…

— Не може да бъде — отвърна спокойно Пулър.

— Когато научихме за обвиненията срещу баща ти, шефът ми ме извика. Явно знаеше, че сме работили заедно.

— Негова ли беше идеята да се опиташ да ме прелъстиш? — попита Пулър, който следеше внимателно изражението й.

Тя се изчерви.

— Не, това… това беше мое решение.

Пулър изглеждаше смутен от думите й.

— Добре. Продължавай.

— Реших, че искат само да проверя дали обвиненията срещу баща ти са основателни, макар да не разбирах защо службата ми проявява интерес към тях.

— И когато започна да разбираш? — попита Пулър.

— Тогава си тръгнах. Нещата не се връзваха. Навлязохме в област, която наподобява черна дупка. Едно федерално разследване не може да бъде прекратено просто ей така. Не може агенти на ФБР да се прибират у дома с подвита опашка. Недопустимо е серийни убийства да бъдат потулени, сякаш нищо не се е случило. Намесата идва от най-високи нива. Това означава, че преди трийсет години някакъв таен проект наистина се е объркал и е довел до смъртта на тези жени.

— Имаш предвид проект в Блок Кю?

Тя кимна.

— Знаеш ли, че там продължават да работят върху нещо?

— Не ме изненадва — каза тя.

— Дали е същото?

— Нямам достъп до подобна информация.

— Аз също, но знам какво правят там.

— Нали ми беше казал всичко? — възкликна тя, очевидно раздразнена.

— Излъгах. Как се чувстваш, когато те лъжат?

Тя въздъхна шумно.

— Гадно.

— Радвам се.

— Ще ми кажеш ли сега?

— Създават екзоскелети, които да помогнат на войниците да тичат по-бързо, да скачат по-високо, да бъдат по-силни. Ще накарат мозъците им да работят по-добре в условията на стрес. Разработват и течна броня, която при попадение на куршум става твърда като титан, а после сама възстановява формата си. Това вероятно е само върхът на айсберга.

— Опитват се да създадат супервойник, така ли?

— Това не е тайна. Подобна информация можеш да откриеш и в интернет. Макар и в най-общи линии. Разбира се, няма да откриеш какво точно правят или как. Но има снимки. Жената, която работи в „Аталанта“, ми каза.

— Ключът е в това как го правят. Нещо, което не можеш да научиш от Уикипедия. Поне не в подробности.

— В случая не разследваме кражба на военни тайни. А смъртта на няколко жени преди трийсет години. Възможно ли е някой от хората, които са използвали като опитни мишки, да се е превърнал в нещо като Тед Бънди, прочутия сериен убиец, но със свръхспособности?

— Искаш да кажеш, че са създали супервойник още преди трийсет години? — попита тя.

— Мисля, че да. И подозирам, че това е охранителят от бара.

— Ще трябва да го намерим.

На Пулър му хрумна нещо. Позвъни в „Камуфлаж“ и остана изненадан, когато някой вдигна. Беше един от барманите, с които бе разговарял. Той се представи и попита:

— Какво е положението?

— Ще останем затворени за известно време. Всъщност… не съм сигурен дали изобщо ще отворим след случилото се. Какво глупаво, безсмислено насилие! Ако искате да говорите с госпожа Майърс, тя не е тук.

— Знам. В интерес на истината, търся Пол, охранителя. Там ли е?

— Пол? Не, не съм го виждал от снощи. Защо?

— Искам да проверя дали има нужда от нещо. Беше ранен, а после изчезна. Не мисля, че е получил медицинска помощ.

— По дяволите, нямах представа. Толкова много неща се случиха… — Гласът на бармана заглъхна.

— Знам, знам, не искам да ви натоварвам допълнително. Просто се опитвам да го открия. Знаете ли каква кола кара?

— Кола? Да, снощи излязох да изпуша една цигара, преди да започне смяната ми, и го видях на паркинга. Бял микробус.

Пулър се напрегна.

— Микробус? Като онези, с които водят децата на училище?

— Не, без прозорци, като онези, които техниците използват. Макар че отвън няма надписи или нещо подобно.

— Случайно да знаете регистрационния му номер? Така по-лесно ще го открия.

— Не, нямам представа. Дори не знам фамилията му. И не мисля, че някой тук я знае.

Пулър затвори и погледна Нокс.

— Какво беше това за микробуса? — попита тя.

Той й обясни набързо, че е забелязал един и същ бял микробус на три от местата, на които са били изхвърлени телата на жертвите.

— Господи, Пулър! Пол трябва да е нашият човек!

— Така изглежда. Сега остава да го открием.

— Знаеш, че това може да струва кариерите и на двама ни — предупреди го Нокс.

— Аз лично смятам, че ще извадим голям късмет, ако се отървем само с това.

— И аз си мислех същото.

— Защо тогава се върна?

— Не е ли очевидно?

— Не и за мен.

— Свикнах с теб — каза Нокс и побърза да добави, преди Пулър да отвърне нещо: — Освен това никога не съм минавала от тъмната страна. Може да заобиколя правилата, за да изпълня някоя задача, но никога не съм вършила нещо лошо. Нито съм участвала в потулването му. Като смъртта на тези четири жени. Или изчезването на майка ти.

Настъпи продължително мълчание.

— Оценявам това, Нокс.

— Но не ми вярваш, нали?

— Не съм казал подобно нещо.

— Не е нужно. Изражението ти те издава.

— Ти рискува живота си, за да спасиш брат ми. Обикновено това би било достатъчно, за да повярвам, че си искрена с мен…

— Обикновено.

— Но част от работата ти изисква да лъжеш, да се преструваш, да мамиш. И никога не знам кога ще ми поднесеш поредната доза лъжи. Съжалявам, но така съм устроен.

Тя кимна.

— Мисля, че те разбирам. Какво ще правим в такъв случай?

Телефонът на Пулър иззвъня, преди той да успее да отговори. Погледна дисплея и каза:

— Непознат номер.

— По-добре вдигни. Може да е суперменът Пол.

— Ало?

— Агент Пулър, казвам се Клеър Джерико. Работя в Аталанта Груп. Мисля, че трябва да се срещнем.

50

Едно вдишване, две вдишвания, три вдишвания, четири вдишвания.

Роджърс завъртя кранчето на топлата вода на душа, докато стана почти вряла. Търкаше се със сапуна толкова здраво, че усещаше как кожата му се ожулва и започва да кърви. Опитваше се да заличи всички белези.

Накрая осъзна, че това е невъзможно, пусна сапуна и опря чело на панела на душкабината. След малко се пресегна, спря водата и остана облегнат на стената от плексиглас. Очите му бяха затворени, клепачите — здраво стиснати, дробовете му пареха, мускулите му потрепваха в конвулсии.

Пет вдишвания, шест вдишвания, седем вдишвания, осем вдишвания.

Това бе ритуал, който му бяха втълпили да следва по времето, когато го създаваха такъв, какъвто бе в момента. Беше мъчително. Всичко беше мъчително. А когато го подлагаха на безбройните хирургически операции, изпитваше невъобразима болка, щом излезете от упойката.

Дишай! Така го бяха посъветвали. И брой вдишванията! Фокусирай се върху числата, не върху болката. Бяха му казали, че болкоуспокоителните не са добър вариант, защото трябвало да измерят съвсем точно какво чувства. А единственият начин да го направят бил, като го оставят да изпита страданието в пълна мяра.

А когато той задаваше въпроси, му отговаряха, че става въпрос за възпроизвеждане и мащаб, два термина, чието значение не разбираше.

Роджърс се върна трийсет години назад и си припомни как Клеър Джерико се надвесваше над него, докато той лежеше на болничното легло и така се гърчеше от болка, че го бяха оковали като затворник. Не след дълго бе открил, че наистина е затворник. Тогава Джерико бе свалила очилата си, бе избърсала стъклата и ги бе поставила обратно, след което бе сложила малката си длан върху пламналото му рамо и бе заявила с възможно най-спокойния тон, че това, което той прави, служи на много по-висша цел. Всеобщото благо. Тази философия се бе превърнала в нейна втора природа и Джерико я намираше за нещо толкова естествено, колкото сърдечния ритъм или дишането.

Когато Роджърс най-после бе станал от болничното легло и се бе върнал в стаята си, бе открил там малка кутия. В нея имаше пръстен. Той отвори очи и вдигна дясната си ръка. Хвана пръстена с лявата, завъртя го около възлестия си пръст и го издърпа, при което остави следа от разкъсана кожа и кръв.

Погледна надписа, гравиран от вътрешната страна на пръстена.

За всеобщото благо. К. Д.

К. Д. Клеър Джерико.

Беше му подарила пръстена, когато се бе възстановил от операциите. Като символ на тяхната връзка. Така се бе изразила. Тя била неговият наставник, а той — любимият й ученик. Заедно можели да извършат велики дела. За тях щели да напишат книга. Те двамата били основоположниците на един прекрасен нов свят.

А аз се вързах на всяка една от лъжите, които отровният й мозък съчини.

Роджърс бе направил всичко по силите си, за да се измъкне от блатото, да постигне нещо в живота. Бе прекосил цял океан, сврян в трюма на товарен кораб, само и само да пристигне тук. Без приятели, без контакти, без перспективи. Без никаква подкрепа. Беше си въобразил, че птичето е кацнало на рамото му, когато бе отговорил на една обява за работа и бе попаднал на Джерико. Не бе имал представа, че се канят да го използват като опитна мишка, за да може Джерико да реализира собствената си визия за света на бъдещето.

Върна пръстена на мястото му, облече единствените си чисти дрехи, седна на леглото и впери поглед в спящата Сюзан.

В центъра на всичко това бе Блок Кю. Джерико беше там. Трябваше да е там. Той беше проникнал в имението в Северна Каролина. И беше убил Крис Балард — или така поне смяташе.

Роджърс разполагаше с две потенциални следи, които водеха към Джерико. Едната бе Джош Куентин. Другата лежеше пред погледа му. Куентин работеше за „Аталанта“, което означаваше, че работи за Джерико.

Какво всъщност ставаше в онази стая на втория етаж? Със сигурност не всичко там се въртеше около секса, наркотиците и алкохола. Но как да разбере? Ако ставаше въпрос за нещо незаконно или просто за нещо, което Куентин не искаше да се разчуе, Роджърс можеше да го използва, за да се добере до Джерико. Беше наясно, че вероятността е малка, но нямаше голям избор.

Сюзан бе осиновена или поне така му бе казала. Дали Балард бе нейният осиновител? В такъв случай можеше ли да я използва, за да стигне до него, а оттам и до Джерико?

Роджърс потри онова място на главата си.

Но нали убих Балард? Или не?

— Имам чувството, че главата ти ще експлодира всеки миг.

Той вдигна поглед и видя, че Сюзан е будна и го наблюдава.

— Обмислям някои неща.

Тя се понадигна и се облегна на таблата на леглото.

— Мога ли да ти помогна?

— Не.

— Добре. Гладен ли си? Аз умирам от глад.

— Има едно кафене зад ъгъла…

— Дай ми две минути.

Сюзан се изми и набързо се облече. В кафенето си поръча половината меню, докато Роджърс едва изпи едно кафе.

— Още ли имаш хранително отравяне? — попита тя с вилица бъркани яйца пред устата си.

Той кимна и отново потъна в мислите си.

Дали пък Куентин нямаше да му помогне да стигне до Джерико по-бързо и по-лесно, отколкото Сюзан? Явно той не си правеше труда да заключва онази крайбрежна къща. Роджърс щеше да влезе без никакъв проблем и да го принуди да направи каквото е необходимо. А какво можеше да постигне чрез Сюзан? Да отиде с нея в имението на Балард и да я държи като заложница, докато се появи Джерико? Това бе невъзможно. Трябваше да подходи по-хитро, по-коварно. Той обаче бе създаден за груби силови действия. Отново започна да отброява наум вдишванията си.

Джерико е много умна жена. Тя играе шах, а ти не можеш да играеш дори шашки. Умът, а не силата ще те отведе до целта.

Да, по-логично бе да използва Куентин вместо Сюзан. Плейбоят щеше да го отведе до Джерико.

Вдигна поглед към Сюзан, която тъкмо отхапваше залък от препечената си филийка. Истината бе — Роджърс не можеше да повярва, че прави подобно признание, макар и само пред самия себе си, — че не иска да нарани Сюзан по никакъв начин. Имаше чувството, че е получил чудодейно прозрение, защото отдавна, много отдавна бе престанало да го е грижа за хората около него.

Но сега?

— Искаш ли да те закарам у дома? — попита той.

Тя поклати глава.

— Снощи не пристигнах с Джош. Дойдох с моята кола. Можеш да ме оставиш при бара. Паркирала съм зад него. Приключихме ли?

Роджърс, който си играеше с една хартиена салфетка, вдигна поглед и попита:

— Какво означава това?

— Приключихме ли тук?

— Да, мисля, че да.

Сюзан бръкна в чантата си, извади няколко банкноти и ги остави на масата. Роджърс успя да зърне пистолета в чантата. Тя забеляза погледа му и обясни:

— „Берета“. Моделът се нарича „Мини кугуар“. Пасва идеално в ръката ми. Двоен пълнител с деветмилиметрови патрони. Обичам тази италианска марка. Знаеш ли, че компанията е създадена още през хиляда петстотин двайсет и шеста година?

— Не.

— Това означава, че знаят какво правят, нали? Все пак говорим за традиция от почти пет века.

— Да.

— Видя ли как прострелях онзи тип снощи? Гръмнах го и той се свлече на земята.

— Аха.

— Ако не го бях направила, щеше да си мъртъв, Роджърс, нали така?

Той я изгледа, а тя отвърна на погледа му.

— Точно така — отвърна Сюзан на собствения си въпрос. — Не забравяй това. — После стана и го подкани: — Да вървим.

Роджърс я остави на паркинга зад бара и я проследи как се качва в мерцедеса кабриолет. Тя свали покрива, сложи си очилата и потегли, без да погледне към него.

Роджърс не помръдна от микробуса, но по едно време се пресегна към жабката и извади пистолета М11-Б. Хвана го здраво с дясната си ръка. Погледна се в огледалото и притисна цевта към слепоочието си. Върна се в онази нощ преди много години, когато Джерико бе притиснала револвера си към същото това слепоочие. Беше му казала, че ще натиска спусъка отново и отново на случайни интервали. Беше му казала, че не знае дали револверът е напълно зареден или не. Целта й бе да провери дали са успели да изтрият напълно от съзнанието му чувството за страх. Бяха го привързали към стол и окичили с жици и електроди, които измерваха всеки аспект от мозъчната му дейност, включително центровете, отговорни за емоциите.

Роджърс бе издържал пет минути и пет натискания на спусъка. От цевта не бе излетял нито един куршум. В противен случай той нямаше да бъде тук. През цялото време на експеримента не бе мигнал нито веднъж.

Когато всичко приключи успешно, го развързаха и Джерико му връчи револвера. Той се прицели в мишената и натисна спусъка. Куршумът от шестото гнездо проби дупка в главата на мишената.

Част от него вярваше, че Джерико е знаела колко патрона има в барабана и не е възнамерявала да убие безценното си творение. Но друга част от него смяташе, че тя се отнася изключително педантично към подобни изпитания и загубата на живота му би била малка цена, платена в името на прецизността на научния експеримент.

Роджърс се качи в микробуса си и потегли към Форт Монро. Знаеше, че трябва да го изостави, защото някой можеше да го е забелязал. Отиде пеша до Блок Кю и зае позиция за наблюдение. Ако имаше късмет, щеше да види Куентин и Джерико. Но ако я видеше, може би нямаше да се сдържи и щеше да я убие. Пет пари не даваше дали самият той няма да умре, стига тя също да умреше. Представи си как стои надвесен над нея с ръце, сключени около врата й. Ръце, които — както тя най-добре знаеше — можеха да я убият за секунда.

Искаше да види погледа й. Искаше тя да разбере, че колелото на живота е направило пълен оборот. Че той се е върнал и ще извърши онова, което отдавна трябваше да извърши.

Да отърве света от нея.

51

Джерико не можеше да се срещне с тях по-рано от вечерта, затова, когато Пулър и Нокс пристигнаха във Форт Монро, вече минаваше девет и навън беше тъмно. Един от въоръжените охранители, застанали на пост отвън, ги ескортира до Блок Кю. По всичко личеше, че нощем сградата е затворена и служителите са си отишли; паркингът пустееше, не се виждаха автомобили.

Пулър и Нокс прекосиха дълъг коридор и влязоха в малка конферентна зала, където останаха сами. Чуха заглъхващите стъпки на охранителя, който се връщаше на поста си.

Двамата седяха един до друг на дългата маса. Нокс погледна Пулър, след което насочи вниманието си към камерата, монтирана в един ъгъл на тавана. Той вече я бе забелязал, затова само й кимна.

Изчакаха, без да промълвят нито дума, докато вратата се отвори. На прага стоеше дребничка жена, шейсетинагодишна, с къса посребрена коса, черни очила, морскосин костюм и бяла блуза. Носеше черни обувки с нисък ток. Тя огледа Пулър с изражението на опитен адвокат или банкер. Кимна и на двамата, преди да седне срещу тях.

— Казвам се Клеър Джерико — представи се жената. — Аз ви позвъних, агент Пулър.

Пулър кимна, след което посочи Нокс.

— Това е…

— Знам коя е тя. Приятно ми е да се запознаем, агент Нокс. Вашата репутация ви предшества, както и тази на колегата ви.

Нокс и Пулър се спогледаха, преди отново да насочат вниманието си към Джерико.

Тя се покашля и попита:

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? Чай, кафе, минерална вода? Мисля, че има и газирани напитки.

И двамата отказаха.

Джерико се приведе напред и постави ръцете си една върху друга.

— Знам, че сте изключително натоварени, затова няма да ви губя времето. Разбрах, че сте установили контакт с една от моите служителки, Ан Шепард. Разговарях лично с госпожица Шепард. В резултат на това тя бе уволнена тази сутрин.

— Защо? — попита Пулър.

— Поради същата причина, която сте изтъкнали снощи пред нея, агент Пулър. Посещавала е редовно онова заведение и се е държала по начин, който представлява грубо нарушение на условията на трудовия й договор.

— Затова ли ме поканихте на среща? За да ми съобщите това? Можехте да го направите и по телефона.

— Предпочитам да обсъждам важните въпроси лице в лице.

— Джош Куентин работи тук, нали? — попита Пулър.

— Да.

— Той също беше в бара. Очевидно прекарва доста време там. Дори разполага със собствени помещения на втория етаж. Винаги отива там в компанията на много жени. Някои от тях води в спалнята. Това не се ли квалифицира като нарушение на договора?

— Нямам представа, не съм виждала трудовия му договор. Той е изпълнителен директор на „Аталанта“. По-високопоставен е от мен.

— Въпреки че вие сте по-възрастна — отбеляза Нокс.

Непроницаемото лице се извърна към нея.

— Длъжностите ни не се основават на възрастта, а на богат набор от фактори. Господин Куентин се радва на безукорна репутация. Вярно е, че направи бърза кариера, но това се дължи изцяло на неговите способности.

— С какво се занимавате тук? — попита Пулър.

— Работим по договори с Агенцията за авангардни проекти в областта на отбраната. Участваме във военни разработки като подизпълнители. Това не е тайна.

— Напротив, бих го определил като строго пазена тайна — възрази Пулър. — Не успях да открия никаква информация за Аталанта Груп. Компанията няма дори уебсайт.

— Не се нуждаем от подобно нещо. Имаме достатъчно клиенти и поръчки и си вършим работата.

— След като позвънихте, проверих и вас. Отново не успях да открия никаква информация. А аз знам къде да търся.

Джерико го изгледа безизразно.

— Исках просто да ви уведомя, че съм решила проблема с госпожица Шепард.

— Тя извади голям късмет — отбеляза Пулър. — Малко след като си тръгна, няколко бандити откриха огън в бара.

— Наистина ли? Има ли пострадали?

— Не сте ли чули? — попита Нокс. — Заведението се намира недалече от тук.

— Бях много заета.

— Между другото, има доста жертви и ранени.

— Каква трагедия — отбеляза Джерико, но по лицето й не трепна и едно мускулче.

— Знаете ли, че преди трийсет години наблизо са били убити четири жени? — попита Пулър.

— Не разбирам връзката им с днешната ситуация, агент Пулър. Мислех, че говорим за настоящето.

— Убийствата са останали неразкрити.

— Много жалко, но какво общо има това с предмета на нашия разговор?

— Проучваме евентуална връзка между армията и въпросните убийства — каза Нокс.

Забележката й накара Пулър да я погледне за миг.

— И защо го правите? — попита Джерико.

— Защото смятаме, че серийният убиец може да е свързан по някакъв начин с военните. Може би дори с тази сграда.

— Това място отдавна не е военна база.

— Но преди трийсет години е било. А тази сграда и тогава е била използвана за различни дейности.

— Тази връзка между серийния убиец и военните… имате ли представа каква е?

Нокс я погледна учудено.

— Говорим за текущо разследване. Нямам право да навлизам в подробности.

Джерико въздъхна и се обърна към Пулър.

— Надявах се да не се стига дотук, но сега виждам, че няма друг начин. Не се води никакво разследване. И двамата нямате право да се занимавате с каквито и да било убийства, свързани или не с това място.

— И откъде разполагате с подобна информация? — попита Нокс.

Джерико продължи да се взира в Пулър.

— Надявах се, агент Пулър, че ще проявите повече уважение към институцията, чиято униформа носите, вместо да правите опити да петните репутацията й в погрешно насочени усилия да оневините баща си за убийството на майка ви.

Пулър не каза нищо, а през това време погледът на Нокс сновеше между двамата. Джерико продължи:

— Никак не ми е приятно да ви говоря тези неща. Знам в какво състояние се намира баща ви. Знам и за обвиненията, отправени от Линда Демирджиян. Знам също, че баща ви се е върнал в страната ден по-рано от датата, която е съобщил на Военната полиция. Това не значи, че е виновен. Надявам се да не е, защото проявеният от него героизъм на бойното поле не подлежи на съмнение. Няма нужда още един Пулър да влиза в затвора, нали така?

— Всички обвинения срещу брат ми бяха оттеглени — отвърна напрегнато Пулър. — Той беше несправедливо осъден.

— Доколкото знам, оправдаването му се дължи най-вече на изключителните ви умения на следовател и, разбира се, на упоритостта ви. Питам се дали проявявате същото старание и когато водите официални разследвания.

— Баща ми…

Тя го прекъсна:

— Уведомен сте, че разследването е приключило. Госпожа Демирджиян е починала, а репутацията на баща ви няма да пострада ни най-малко. — Тя го изгледа въпросително. — Познавам го лично. Знаехте ли това?

Пулър имаше чувството, че го е зашлевила. Тази противна жена познаваше баща му?

— Не — отвърна лаконично той.

— Макар мненията ни по някои въпроси да се разминаваха, трябва да призная, че той беше изключителен боец. Вие също, доколкото знам. Което ме навежда на следната мисъл: защо сте се захванали с това? — Тя погледна Нокс. — И защо един толкова ценен агент си губи времето да ви помага?

— Майка ми изчезна безследно — отвърна Пулър. — Искам да разбера какво се е случило с нея.

— И защо ви отне толкова време да се захванете със случая? Сигурна съм, че сте имали достатъчно възможности да го направите.

— Писмото на Линда…

Джерико го прекъсна отново:

— Това означава, че желанието ви да откриете истината се е нуждаело от катализатор, така ли? Да разбирам ли, че сте обичали повече баща си, отколкото майка си, след като през изминалите три десетилетия не сте проявили интерес към съдбата й чак докато обвиненията на една умираща жена не са застрашили репутацията на Пулър Непримиримия? — Тя помълча и добави: — Ако имах син, щях да очаквам да прояви повече загриженост за мен.

Дясната ръка на Пулър се плъзна неволно на сантиметър по-близо до пистолета. Нокс скочи на крака и заяви:

— Прекалявате, госпожо!

Джерико я изгледа невъзмутимо и пак се обърна към Пулър.

— Смятате ли, че прекалявам, агент Пулър? Или смятате, че съм единственият човек, който не ви спестява истината? Нямам навика да казвам на хората онова, което искат да чуят. Казвам им онова, което трябва да чуят. Твърдите, че търсите истината? Ето ви истината. Трябва да престанете с тези глупости и да продължите да живеете и да служите както преди. Не го ли направите, нещата ще се развият много зле за вас.

— Предполагам, че моментът е подходящ да попитам дали това е заплаха.

— Не. Заплахата предполага да говорим за неща, които може да се случат, а не за неща, които ще се случат. Държа между нас да няма никакви недоразумения.

Пулър не каза нищо, но изражението му подсказваше, че думите й са го засегнали дълбоко. А Нокс не откъсваше поглед от Джерико, която продължи:

— Аз съм учен, интересувам се само от фактите. Вие сте следователи. И също трябва да се интересувате само от фактите. И моята, и вашата работа си приличат много в това отношение. Истината се крие във фактите, които най-трудно приемаме, особено когато въпросът е личен. Но истината, агент Пулър, не може да бъде игнорирана. За разлика от лъжите. И въпреки това хората се самозалъгват непрекъснато. Въобразяват си, че подбудите им са чисти, а действията — още почисти. Настъпва обаче момент, когато те трябва да приемат истината такава, каквато е. Сега разполагаме с един много важен факт и аз ще ви съобщя какъв: продължите ли по същия път, резултатът няма да бъде благоприятен за вас. — Джерико стана рязко. — Благодаря ви, че се отзовахте на поканата ми. Съмнявам се, че ще се срещнем отново.

С тези думи Клеър Джерико се обърна и си тръгна.

52

— През целия си живот не съм срещала по-голяма кучка от нея! — възкликна Нокс. — Какви глупости говореше само! И с каква арогантност! Идеше ми да я смажа от бой.

Двамата седяха в колата му на паркинга пред Блок Кю. Единствено светлините на част от прозорците на сградата прогонваха тъмнината наоколо.

— Аз пък исках да я застрелям — отвърна тихо Пулър.

Той впери поглед във високата ограда и охраната на входа на сградата.

— Забеляза ли, че не ни позволиха да видим с какво се занимават вътре?

— Предполагам, че дори да бяхме поискали, щяха да отговорят, че нямаме право на достъп.

— Обзалагам се, че не пускат вътре почти никого.

— Истинската цел на поканата й беше да ни предупреди да не се занимаваме със случая, ако не искаме да пострадаме — заяви Нокс.

— Не мисля, че остави и най-малката възможност да я разберем погрешно.

— Ще зарежеш ли случая?

— А ти как мислиш?

Нокс се усмихна.

— Каква е следващата ни стъпка?

— Да намерим Пол.

Пулър включи на скорост и излезе от паркинга. По това време на нощта нямаше никакъв трафик. От другата страна на залива се намираше военноморската база „Норфък“, а на малък остров между нея и Форт Монро се издигаше Форт Уул.

Тъкмо преминаха през входа на Форт Монро и продължиха по крайбрежната улица, когато колата им сякаш подскочи, намали рязко, след което полетя и стигна до сто и трийсет километра в час. Рязкото ускорение залепи Нокс за седалката й.

— Пулър, какво, по дяволите, правиш?

— Не съм аз — отвърна рязко той. — Колата е.

Той натисна спирачката и направи опит да превключи скоростите. И двете маневри не дадоха резултат. Пулър пъхна крак под педала на газта с надеждата да го повдигне нагоре, но той не помръдна.

Стрелката на скоростомера стигна сто и шейсет, а колата продължаваше да ускорява.

— О, боже! — възкликна Нокс, когато мицубишито зави рязко наляво и навлезе в насрещното движение, при което подскочи във въздуха и едва не се преобърна, преди колелата да докоснат асфалта и да възстановят сцеплението.

Това, което предстоеше да се случи, щеше да ги накара да съжаляват, че не са се преобърнали на улицата. Колата удари някаква неравност, излетя във въздуха, премина над ниската стена, изпречила се на пътя им, след което предницата се наклони надолу и се заби в тъмните води на пролива. Въздушните възглавници се задействаха и Пулър бе зашеметен от едновременния сблъсък с водата и изпълнената с газ възглавница, която притисна гърдите му. Колата започна да потъва бързо в солените води на пролива.

Той разтърси глава и погледна към Нокс. Очите й бяха затворени, по главата й имаше кръв. Явно се бе ударила някъде въпреки въздушните възглавници отпред и отстрани.

Пулър бе обучен да не изпада в паника при никакви обстоятелства.

Колата започна да потъва, но той не изгуби самообладание. Откопча предпазния си колан, след което се пресегна, за да откопчае и колана на Нокс. Механизмът обаче заяде. Той моментално извади ножа от кожения калъф на кръста си и се помъчи да среже колана й.

Цялата кола вече бе потопена и водата нахлуваше през всички възможни отвори. Пулър действаше в почти непрогледен мрак. Имаше чувството, че пилотира самолет в гъста мъгла без никакви прибори. Пресегна се, опипа тавана над предното стъкло, намери ключа за лампата и го натисна. Като по чудо грейна светлина. Пулър продължи да реже колана, а междувременно обмисляше следващите си действия.

Добре знаеше, че тук не е дълбоко, девет-десет метра най-много. Но и това бе достатъчно, за да се удавят, ако не успееха да се измъкнат от колата.

Материята на колана най-сетне подаде и той освободи изпадналата в безсъзнание Нокс. Водата в купето вече стигаше до кръста му. Пулър хвана здраво Нокс, която увисна в ръцете му. Той се завъртя, като придържаше главата й над водата, и изрита силно вратата. Налягането на водата отвън отслабваше силата на ритниците му.

Пулър повдигна Нокс с една ръка, опря главата й в тавана и хвана дръжката на вратата със свободната си ръка. Натисна и усети как тя поддава леко. Не се съмняваше, че ако може да натисне с цяло тяло, ще успее да я отвори. Единственият проблем бе, че за да направи това, трябваше да пусне Нокс. И тогава водата, която вече стигаше до гърдите му, щеше да я залее цялата. Пулър започна да изпада в паника въпреки всичко, на което го бяха учили в армията.

Извъртя Нокс върху себе си, с лице, обърнато към тавана, след което се плъзна към вратата и натисна отново. Усети я, че поддава, но водното налягане вече бе прекалено голямо.

По дяволите!

Няколко секунди по-късно водата вътре стигна до врата му и продължи да се покачва. Пулър усети как колата се удря в дъното и се изравнява хоризонтално.

Намираха се на дълбочина от десетина метра. Можеха да изплуват на повърхността, но преди това трябваше да се измъкнат от проклетия капан.

— Нокс! Нокс! Събуди се! — извика Пулър, хвана я с две ръце, разтърси я здраво, след което я зашлеви през лицето.

Чу я да кашля и да се дави, тъй като бе нагълтала вода.

— Какво… какво? — попита замаяно Нокс.

Пулър изви гръб назад, за да повдигне устата си над водата. После извади пистолета, макар да знаеше, че идеята не е добра. Трябваше да го направи по-рано. Това бе грешка. Вероятно фатална.

За разлика от филмите в реалния живот пистолетите не можеха да стрелят под вода. Но тъй като нямаше какво да губи, той се прицели в прозореца и натисна спусъка. Не се случи абсолютно нищо.

Водата вече стигаше до очите му. Колкото и да се извиваше назад, вече не успяваше да държи устата си на повърхността. Започна да плюе и да се дави с мръсната зловонна вода в пролива.

Зарита с големите си обувки стъклото, но не можеше да набере достатъчно инерция, за да го счупи. Опря гръб във волана, без да изпуска Нокс, залепи крака на вратата и започна да натиска бавно и методично. Използва и последната частица от внушителната си физическа сила. Усети, че вратата се отваря, но едва-едва.

Това ли е краят?

Пулър почувства как тялото на Нокс помръдва във водата над него и се отпуска на седалката.

Той се пресегна отчаяно към нея, но тя се завъртя, сякаш имитираше собствените му движения, опря крака във вратата и двамата натиснаха заедно с извити гърбове, за да останат устите им над водата. Напънаха с всички сили, като синхронизираха движенията си. Вратата се отвори още малко. Но това не беше достатъчно, защото направеха ли опит да се измъкнат навън, водното налягане щеше да затвори вратата.

Лампичката в купето все още мъждукаше. Пулър и Нокс можеха да се видят един друг, макар и смътно. Израженията на лицата им подсказваха, че добре разбират каква съдба ги очаква.

Когато водата ги заля изцяло, Нокс се пресегна и докосна лицето му. И той видя паниката в очите й, подобна на неговата. Пулър обаче изпитваше и по-силно чувство.

Усещането за провал. Беше се провалил. И щеше да умре.

А най-лошото? Бе позволил Вероника Нокс да умре заедно с него. Човек не постъпваше така със своите приятели. Напротив, трябваше да ги спаси, дори с цената на живота си. Така се правеше в армията. Така действаха истинските войници.

Пулър съзнаваше, че вече не може да направи нищо, за да я спаси. Не можеше да ги спаси дори помощ отвън, някой случаен минувач например, който бе видял как колата им пада в пролива.

Пулър опря гръб във вратата и за пореден път натисна с всички сили. Изхаби доста въздух, но не след дълго нямаше да има никаква нужда от него. Погледна към Нокс, стисна зъби, за да не нагълта вода, и изрече безмълвно: Съжалявам.

Тя кимна в знак, че го е разбрала. И двамата щяха да умрат. Но поне щяха да умрат заедно.

Пулър продължи да натиска вратата с рамо, като същевременно се пресегна и хвана ръката на Нокс в своята. Усети, че дланта й трепери, и стисна здраво. Очите й се замъглиха от недостига на кислород. Само след миг устите им щяха да се отворят и водата да изпълни дробовете им.

Пулър спря да натиска вратата, обърна се към Нокс и прокара пръст по устните й. След което я прегърна.

И умря.

53

Пол Роджърс имаше чувството, че главата му ще експлодира всеки миг. Разтърка очи и се съсредоточи.

Блок Кю се намираше от другата страна на улицата. Той го наблюдаваше, скрит зад един голям храст. Бе решил да стои там, докато не види Клеър Джерико да влиза или да излиза от сградата. А когато я видеше, знаеше какво ще направи.

Ако тя не се появеше, Пол щеше да отиде в Северна Каролина и да подложи Джош Куентин на мъчения, докато не му каже къде да я открие.

Започваше да се стъмва и през последните два часа бе видял как хората, които работеха в Блок Кю, започват да се прибират по домовете си. Джерико и Куентин не бяха сред тях.

Охранителите продължаваха да обикалят периметъра, а Роджърс продължаваше да наблюдава сградата. Към девет часа по улицата зави някаква кола, която мина покрай мястото, където се бе скрил той, и спря пред портала. Охранителите упътиха шофьора към паркинга.

Роджърс се напрегна, когато видя от колата да слизат двама души. Единият беше високият мъж. Онзи Пулър от ОКР. Придружаваше го някаква жена. Един от охранителите ги ескортира до сградата.

Кучи син, измърмори наум Роджърс. Значи Пулър наистина работеше за тях. В момента вероятно докладваше на Джерико за нападението на наемните убийци срещу бара и за срещата си с него. Така Джерико щеше да разбере, че Роджърс се е върнал. Пулър и жената бяха нейни шпиони.

Роджърс затърка онова място на главата си толкова силно, че почувства как кожата там започва да кърви. Не обърна внимание на това, друго го интересуваше в момента.

След по-малко от трийсет минути Пулър и жената излязоха и се качиха в колата. Не потеглиха веднага, а поседяха известно време в нея. От това разстояние Роджърс не можеше да види израженията им, но предполагаше, че излъчват задоволство. Джерико вероятно ги бе възнаградила за това, че са го предали.

Роджърс хукна към микробуса си и скочи зад волана тъкмо когато Пулър и жената потеглиха от паркинга. Последва ги с изключени светлини веднага след като минаха покрай мястото, където бе скрил микробуса, точно зад ъгъла на сградата. Пулър се насочи към шосето, което водеше извън форта.

Роджърс се зачуди какво да направи. Можеше да натисне газта и да ги блъсне, след което да се справи с тях в ръкопашен бой и да ги принуди да му кажат какво са съобщили на Джерико. Най-подходящото място да направи това бе мостът над пролива, преди да стигнат центъра на градчето. Тъкмо се канеше да натисне педала на газта, но вместо това облещи очи, изумен от онова, което правеше Пулър.

Мицубишито ускори рязко.

Да не би да ме е забелязал? И да се опитва да се измъкне? Дали жената не звъни на Джерико точно в този момент? Ами ако след малко небето се изпълни с хеликоптери?

Роджърс също ускори, но в следващия момент мицубишито зави рязко наляво и едва не се преобърна, а после прелетя над стената, която разделяше крайбрежната улица от водата, и падна в пролива.

Роджърс спря рязко и проследи с поглед потъването на колата.

Какво, по дяволите, става?

Колата се скри под водата и мехурчетата на повърхността бяха единственото свидетелство, че е минала оттук преди броени секунди. След като Роджърс видя потъването й, мислите му се понесоха в шеметна въртележка.

Добре, и двамата са мъртви. Това ми спестява усилията.

Но тогава му хрумна нещо друго.

Пулър спаси живота ми… Обаче аз не съм го молил. Това означава, че не му дължа нищо.

Мамка му!

Роджърс преброи наум до три, след което отвори рязко вратата на микробуса и хукна към пролива. Пое дълбоко въздух, стъпи върху стената и се гмурна във водата. Долу бе доста тъмно, но той следваше вертикалното течение, предизвикано от потъването на автомобила. Движеше се толкова бързо, че едва не удари глава в покрива му. Ориентира се опипом и хвана дръжката на вратата. Тя се оказа полуотворена, но налягането на водата не й позволяваше да помръдне дори със сантиметър повече.

Успя да различи през прозореца двамата вътре. Не беше сигурен, но като че ли бяха обърнати един към ДРУГ.

Роджърс опря крака в задната врата на колата, сграбчи с две ръце дръжката на предната врата и дръпна с Херкулесова сила. Вратата се отвори изцяло. Той се пресегна, хвана Пулър за ръката, а жената прегърна през кръста. Нямаше представа дали са в безсъзнание… дали изобщо са живи. Но дори да бяха живи, това нямаше да е за дълго, не ги ли измъкнеше веднага от водата.

Отблъсна се мощно с крака и се устреми към повърхността. Секунди по-късно изплува и ги затегли към брега — Пулър в едната ръка, жената в другата. Използва само краката си, за да се добере до сушата, като се стараеше да придържа главите им над водата. И двамата кашляха, давеха се, плюеха вода, но очите им оставаха затворени и не направиха усилия да се освободят от хватката му или да заплуват сами.

Роджърс ги остави на брега и ги огледа внимателно. Пулър дишаше тежко. Обърна се на една страна и изплю вода. Когато клепачите му потрепнаха и той понечи да се надигне, Роджърс се пресегна, хвана го за врата и натисна достатъчно силно, за да прекъсне голяма част от въздуха, който вдишваше. Изнемощелият Пулър потръпна и изпадна в несвяст.

Роджърс се обърна към жената. Очите й бяха затворени и като че ли също не беше в съзнание. Той се увери, че диша, след което я метна с лекота на рамо, а с другата си ръка сграбчи Пулър за яката на якето му. Понесе жената и завлачи едрия Пулър почти без усилие, сякаш бяха две малки деца. Прехвърли ги през каменната стена и ги замъкна до микробуса. Натовари ги отзад и провери пулса им. Опасяваше се да не би да е стиснал прекалено силно врата на Пулър. И двамата бяха живи и вече дишаха по-равномерно, макар жената да се обърна на една страна и да повърна, както бе направил Пулър, след което се отпусна по гръб. И двамата останаха в безсъзнание.

Роджърс взе въже, което откри сред инструментите, и ги върза здраво. После се качи в кабината, включи на скорост и потегли.

54

Беше мъртъв.

Знаеше, че и тя е мъртва, защото я бе видял да умира.

Мъртвите обаче не можеха да мислят, нали така?

Пулър бавно повдигна глава и се огледа. Инструменти, лавици, въжета, мирис на бои и моторно масло, на мухлясала храна. Вляво от него лежеше Нокс. Очите й бяха затворени, но дишаше.

Пулър поклати глава с усилие. Надяваше се това да проясни мислите му.

Как беше възможно?

Колата… Водата… Последното вдишване…

Беше се подготвил да умре. Беше решил, че вече е умрял.

В следващия миг осъзна, че е вързан. Почувства нечия ръка на рамото си. Почувства й как пръстите се впиват в рамото му. Почувства и нечовешката сила, скрита в тези пръсти.

Отново поклати глава и му се стори, че същата здрава хватка го измъкна от колата, потънала под десет метра вода. Ръцете го повдигнаха и завъртяха така, че се озова очи в очи с… мъжа, когото познаваше само като Пол. Изражението на Пол бе строго и непреклонно, макар Пулър да забеляза, че лицето му се разкриви за миг в гримаса, която свидетелстваше за остра болка.

— Ти си ни спасил?! — каза Пулър.

Роджърс потри тила си, но не отговори нищо.

— Изгубих управление над колата. Тя изведнъж започна да прави каквото си иска. И се насочи право към водата.

Роджърс продължи да разтрива тила си. В същия момент помръдна и Нокс, клепачите й потрепнаха и тя отвори очи. Видя Пулър, после и Роджърс, а накрая сведе поглед към въжетата, с които бе вързана.

— Пол ни спаси — каза Пулър.

Нокс обмисли думите му и кимна. Тя видя изражението на лицето на Роджърс и разбра, че Пулър се опитва да успокои ситуацията.

— Благодаря — каза тя.

Роджърс свали ръка от главата си и седна.

— Работите за нея, нали?

— За кого? — попита Пулър.

Роджърс заби юмрук в стената на микробуса, точно до главата му, и остави дълбока вдлъбнатина в нея. Отпусна окървавената си ръка и впери поглед в него.

Нокс изгледа Пулър с отчаяние, но той продължаваше да се взира в Роджърс.

— Срещнахме се с жена на име Клеър Джерико, защото тя ни позвъни и ни покани на среща.

Роджърс се наведе към него и застана толкова близо, че между носовете им имаше не повече от сантиметър-два.

— Защо ще иска да се среща с вас, освен ако не работите за нея?

— За да ни каже да прекратим разследването. И да ни предупреди, че ако не го направим, с нас ще се случи нещо лошо.

В този момент на Пулър му хрумна нещо и той погледна към Нокс.

— Подслушвали са колата ми. Чули са ме да казвам, че ще продължа…

— И са установили контрол върху управлението, за да ни пратят във водите на пролива — допълни тя.

— Опитали са се да ви убият? — попита Роджърс.

— Аз не скочих сам с колата, за да се самоубия — отвърна Пулър.

Роджърс се облегна назад. Гърбът му опря в една от лавиците, монтирани на стената на микробуса.

— Значи познаваш Клеър Джерико? — попита Пулър.

Роджърс кимна, без да промълви нито дума.

— Отдавна ли?

Роджърс го погледна.

— Мисля, че тя се опита да те убие — каза Пулър. — Съвсем наскоро. В „Камуфлаж“.

Роджърс продължаваше да се взира в него.

— Не виждам причина за онази атака, освен ако някой не им е платил. Единственият човек, когото имаше смисъл да убият, беше ти.

Роджърс го изгледа подозрително.

— Какво те интересува това?

— Знаем за четирите жени, които са били убити — обади се Нокс. — Телата им са били погребани наблизо.

— Пет — поправи я Роджърс. — Жените бяха пет, а не четири.

Пулър се напрегна, а Нокс го изгледа притеснено.

— Пет? — попита тя. — Но нали полицията е открила само четири тела?

— Те я взеха. Те взеха петата жена.

— Къде се случи това? — попита Пулър.

— Във Форт Монро.

— Кой я е взел? — попита Нокс.

— Те! Те я взеха!

— Ти ли уби тези жени? — продължи Нокс.

Роджърс не отговори. Не помръдваше от мястото си, дишаше равномерно с наведена глава и събрани пред себе си длани.

— Знаеш ли дали името й е било Джаки Пулър? — попита Нокс. — На петата жертва?

Роджърс я погледна изпод притворените си клепачи.

— Не, не беше.

— Коя е била тогава? — попита Пулър. — Коя е била петата жертва?

— Одри Мур.

— Защо я уби?

— Кой казва, че аз съм я убил? — отвърна рязко Роджърс.

— Ако допуснем, че си бил ти… тя случайна жертва ли беше?

Роджърс отново потри онова място на главата си. Пулър облиза устни и продължи:

— Знаеш ли какво се е случило с Джаки Пулър?

— Имате една и съща фамилия. Каква ти е?

— Майка.

— Никоя от жените не беше майка.

— В портфейла си нося нейна снимка от досието по случая. Можеш ли да я погледнеш и да ми кажеш дали си я виждал?

— Защо мислиш, че ми пука?

— Ще го направиш ли? Моля те!

Роджърс го изгледа, след което извади мокрия портфейл от якето му и погледна снимката.

— Спомняш ли си я? — попита Пулър.

Роджърс върна снимката в портфейла и го пъхна обратно в якето.

— Никога не съм я виждал. А непременно щях да я запомня.

Пулър въздъхна с облекчение.

— Значи другите жени са работили с теб.

Роджърс отново не каза нищо.

— Минали са трийсет години — продължи Пулър. — Защо се върна?

— Имам недовършена работа.

— Клеър Джерико?

— Недовършена работа.

— Ние не работим за нея. Нещо повече, работим против нея.

— Но разследвате убийствата на тези жени.

— Ти ли ги уби? — попита Пулър.

Роджърс се изправи.

— Трябва да реша какво да правя с вас двамата. Работата е там, че каквото и решение да взема, няма да ви хареса.

— Спаси ни, за да ни убиеш? — каза Нокс. — В това няма логика!

— Защо очакваш да има логика? — отвърна Роджърс, помълча и добави: — Джерико наистина ли беше в Блок Кю тази вечер?

— Да — отвърна Пулър.

— И се опита да ви убие?

— Да. Но не мисля, че мога да докажа, че е хакнала компютъра на колата.

— Какво ти направиха, Пол? — попита Нокс.

— Какво те е грижа? — сопна се той.

— Това ни е работата. Да ни е грижа — отвърна рязко Пулър.

Роджърс отново потри тила си.

— Аз… аз бях опитна мишка.

— В онази програма за супервойници отпреди трийсет години?

Роджърс кимна безмълвно.

— Джерико ли ръководеше програмата? — попита Нокс.

Роджърс поклати глава.

— Не и официално. Компанията принадлежеше на Крис Балард.

— Това име ми е познато — отвърна Нокс. — Мисля, че сега е пенсионер.

— Живее в Аутър Банкс, Северна Каролина. В голямо имение на брега. — Роджърс помълча и добави: — Мъртъв е. Или би трябвало да бъде.

Пулър и Нокс го изгледаха озадачени.

— Защо смяташ така? — попита Пулър.

— Защото го изхвърлих от прозорец на четвъртия етаж. Но той май оживя.

Пулър погледна Нокс, която се взираше угрижено в Роджърс. Той забеляза погледа й.

— Не съм побъркан, госпожо. Разбира се, възможно е да не е бил Балард, а друг, който много прилича на него. Просто видях на плажа копие на Балард, когото бях убил предишния ден. Не разбирам какво, по дяволите, става.

— Защо отиде там? И защо изхвърли през прозореца онзи, когото си взел за Балард? — попита Пулър.

— Отидох, за да измъкна информация за Джерико. И когато той не ми каза нищо, го метнах през прозореца. Заслужаваше си го след всичко, което ми причиниха.

— Защо не напусна програмата? — попита Нокс.

— Да не би да смятате, че съм имал подобна възможност? Аз бях затворник.

— Но в крайна сметка си избягал — каза Пулър.

Роджърс кимна.

— Планирах го в продължение на месеци. Изобщо не се усетиха. Разбирате ли, създадоха ме прекалено добър. Подцениха способността ми да лъжа, да хитрувам. Те ми предоставиха определени способности, които използвах срещу тях.

— В такъв случай са експериментирали и със съзнанието ти — каза Нокс.

— Експериментираха с всичко. Знаете колко съм силен. Но то е нищо в сравнение с онова, което направиха тук — отвърна Роджърс и почука с пръст по главата си.

— Как така?

Вместо отговор Роджърс взе една отвертка, оставена в тенекиена кутия на лавицата, опря върха й в дланта си и натисна. Върхът на отвертката потъна в ръката му, шурна кръв. Той не реагира по никакъв начин.

Пулър не откъсваше поглед от него.

— Лишили са те от възможността да усещаш болка.

— Лишиха ме от всичко, което ме правеше човек.

— Превърнали са те… — започна бавно Пулър. — Превърнали са те в съвършената машина за убиване.

— Но са забравили, че твоя мишена могат да бъдат не само враговете на страната ни — добави Нокс, останала без дъх.

— В мои врагове се превръщаха всички, които се изправеха срещу мен — обясни мрачно Роджърс. — Това беше нещо, което не можех да контролирам.

— Джош Куентин работи за Аталанта Груп, новата компания на Джерико. Тя се разпорежда в Блок Кю.

— Онази вечер проникнах в Блок Кю. Покатерих се по стената и стигнах чак до покрива.

— Как успя, по дяволите?

— Просто съм много силен. Освен това имам изкуствена кожа на дланите и пръстите, както и на стъпалата, а това гарантира по-голямо сцепление при катерене.

— Защо никой не знае за всичко това? — попита Нокс.

— Заради смъртта на четири, или по-скоро пет, жени — обясни Пулър. — Потулили са всичко.

В следващия миг остра болка прониза Роджърс, който се наведе и повърна. Изправи глава и заби нокти в гърдите си.

— Пол, какво има? — извика Пулър. — Можеш ли да ни кажеш нещо повече? Опитваме се да ти помогнем.

Роджърс разкъса дрехите си и захвърли остатъците им, докато накрая остана само по боксерки. Пулър и Нокс зяпнаха смаяно ужасните белези, покрили тялото му.

— Боже мой! — възкликна Нокс.

Роджърс се гърчеше в агония. Впи ръце в главата си и откъсна парче от скалпа си. По лицето му потече кръв.

— Те ли ти причиниха това? — попита Пулър, вперил поглед в белезите.

Роджърс изпъшка, прескочи ги и отвори рязко задните врати на микробуса. Грабна първо Нокс и я изхвърли навън. После направи същото с Пулър. Двамата се претърколиха, все така вързани, а когато спряха на място, простенаха от болка. Пулър успя да се изправи и да погледне назад. Роджърс вече бе запалил двигателя.

В следващия миг натисна рязко педала на газта, потегли и се скри зад ъгъла.

55

Нокс имаше чувството, че пропада в пространството с такава скорост, че бе сигурна, че ще загине в мига, в който тялото й се удари в нещо твърдо. Нямаше начин да оцелее. Не се съмняваше в това.

Отвори очи и видя Пулър да я наблюдава.

— Какво, по дяволите…? — едва успя да изрече тя с глас, който сякаш не бе нейният.

Пулър вдигна ножа си.

— Добре че е у мен.

— Къде сме? — попита Нокс, когато Пулър я изправи на крака.

— Не съм сигурен — отговори той и извади телефона си. — Но да видим…

— Още ли работи?

— Водоустойчив е — обясни Пулър и натисна няколко клавиша. След малко каза: — Уилямсбърг е на два километра в тази посока. — И посочи наляво.

Двамата тръгнаха натам.

— Не трябва ли да позвъним на някого… да уведомим за случилото се? — попита уморено Нокс.

— И на кого по-точно?

Тя го погледна.

— Да… предполагам, че си прав. — Извърна се назад и каза: — Пол беше… това беше толкова ужасно, Пулър.

— Увредили са мозъка му, за да може да убива, без да изпитва угризения.

— Искаш да кажеш, че са го превърнали в чудовище.

— Но това чудовище не ни уби. Нещо повече, спаси ни.

— За да измъкне от нас информация.

— Научи каквото го интересуваше, но ни пощади.

Тя кимна бавно.

— Това означава ли, че нещото, което са му имплантирали, за да манипулират съзнанието му, вече не работи?

— Мисля, че по-скоро предишната му същност се опитва да си върне контрола.

— Какво ще правим сега?

— Очевидно Джерико се опита да ни убие. Страхува се какво можем да открием. А ние ще продължим да го търсим, за да оправдаем страховете й.

— Тя не подозира, че сме живи.

— Точно така.

Телефонът на Пулър изпиука. Беше съобщение. От брат му.

Беше написано само с главни букви и гласеше:

> ОБАДИ СЕ НА ТОЗИ НОМЕР ВЕДНАГА. НЕ СЕ ПОДСЛУШВА. МЕЖДУ ДРУГОТО, РИКИ СТАК НЯМАШЕ ШАНС.

Нокс погледна дисплея.

— Кой е Рики Стак?

— Най-едрото хлапе в трети клас. Опита се да ми открадне обяда.

— Какво се случи?

— Получи заслужен урок. Така Боби потвърждава, че той, а не друг изпраща съобщението.

Пулър набра номера, докато вървяха край шосето. Брат му отговори на мига.

— Добре ли си, Джон? — бяха първите му думи.

— Че защо да не съм?

— Защото преди три часа някой е получил неоторизиран достъп до спътник на Пентагона. Свързал се е със сателита от района на Хемптън и Форт Монро… Всъщност от самия Форт Монро. Едва ли е съвпадение.

— Ето как са хакнали колата.

— Какво? Какво?

Пулър му обясни набързо какво се бе случило.

— Клеър Джерико? — прошепна замислено Робърт.

— Познаваш ли я?

— Познавам репутацията й. Тя се движи в най-влиятелните кръгове, Джон. Имам предвид Белия дом, висшето военно командване и прочие. Веднъж слушах нейна лекция. Джерико е невероятно умна. Нещо повече, тя притежава уникален интелект, какъвто се среща веднъж на сто години.

— Джерико е чудовище, Боби.

— Защо?

— Сигурен ли си, че никой не ни подслушва?

— Сигналът минава през толкова много сървъри и програми за кодиране, че ми е чудно как изобщо се чуваме.

— Добре.

През следващите пет минути Пулър разказа на брат си всичко за Пол. Когато приключи, Боби остана безмълвен толкова дълго, че Пулър се притесни да не би някой да е прехванал разговора им и да го е прекъснал.

— Джон, това не е добре.

— Кажи ми нещо, което не знам. Знаеш ли какво е общото между убитите жени? Мисля, че всички те са участвали в създаването на Пол. Що се отнася до последната му жертва, мисля, че и тя е замесена.

— И той ги е убил за отмъщение?

— Предполагам, че би предпочел да убие Джерико, и то с най-голямо удоволствие, но просто не се е добрал до нея. Затова се е задоволил с петте жени.

— Господи! — възкликна Робърт. — Възприел ги е като нейни съучастнички.

— Боби, след като Джерико е такава звезда, защо двамата с Нокс никога не сме чували за нея?

— Тя предпочита да стои в сянка. Дори когато изнася лекции, аудиторията е строго подбрана. Страни от всяка публичност. Не обича светлината на прожекторите. Нейни хора ръководят компаниите, за които работи.

— Като Крис Балард преди трийсет години и Джош Куентин и „Аталанта“ в момента?

— Чувал съм за Балард, знам това-онова за „Аталанта“, но не и за Куентин.

— Куентин предава секретна информация на собственичка на бар в Хемптън. Тя на свой ред я предава на някакъв френскоговорещ тип в Уилямсбърг.

— Какво? — възкликна Робърт. — Имаш ли доказателства?

— Имам снимки. Мога да ти ги изпратя. А ти се опитай да провериш французина, или какъвто е там. Нокс щеше да го направи, но твоите шансове май са по-големи.

— Каква секретна информация?

— Ще ти изпратя скрийншотове. Снимах екрана на лаптопа му. Според Нокс това са неща, свързани с мутацията на клетки и регенерацията на органи.

— Добре.

— Името на жената е Хелън Майърс. Съдържателка е на бар на име „Камуфлаж“ в Хемптън.

— Изпрати ми нещата и ще видя какво мога да открия.

Робърт му съобщи адреса на един сайт, на който да качи снимките. После добави:

— Значи този Пол казва, че не помни да е виждал мама?

— Точно така.

— Вярваш ли му? — попита Робърт.

— Да. Той на практика си призна, че е убил пет жени. Какво значение има една повече или по-малко?

— Предполагам, че никакво.

— Спомена за неоторизиран достъп до сателит. Можеш ли да го проследиш? Можеш ли да откриеш дали са установили дистанционен контрол върху колата ми? Знам, че това е възможно.

— Ако някой е достатъчно добър, за да хакне някоя от нашите птички, би трябвало да е достатъчно добър и за да прикрие следите си. Можем да проследим обратната връзка само с помощта на компютъра на колата ти.

— Съмнявам се, че ще стане. Колата ми лежи под десет метра вода. Ще има доста да обяснявам на компанията за автомобили под наем.

— Наистина ли смяташ, че е Джерико?

— Пет минути след като си тръгнахме от срещата с нея и разговаряхме в колата, че няма да се откажем от разследването, някой ни запрати във водите на пролива.

— Едно нещо ме озадачава — отбеляза Робърт.

— Само едно? В такъв случай знаеш повече от мен.

— Пол е казал, че е убил Крис Балард. Или че е убил онзи, когото е сметнал за Крис Балард.

— Точно така каза.

— Възможно ли е да е сгрешил? — попита Робърт.

— Каза, че е хвърлил стареца с главата надолу от прозорец на четвъртия етаж.

— В такъв случай Балард има двойник.

— Възможно е, от съображения за сигурност.

— Но той може да си позволи най-добрата охрана, за да държи потенциалните убийци далече от крайбрежната си крепост — каза Робърт. — Ако не е бил доволен от своята охрана, би трябвало да наеме втори екип, а не двойник, който да се превърне в мишена на евентуален убиец.

— Какво можеш да направиш по въпроса?

— Ще се поровя — отвърна брат му.

— Ти използва един израз… крайбрежна крепост. Изобщо не съм споменавал имението му.

— Имам достъп до сателити, братле. А Балард, макар и пенсионер, си остава собственик на куп патенти, които играят ключова роля за отбраната на страната.

— Има ли връзка между предишната му компания и „Аталанта“?

— Ще проверя.

— Кога смяташ, че ще разполагаш с информация?

— Щом открия нещо, веднага ще ти позвъня. И, Джон…

— Да?

— И двата ти фланга са открити, а няма откъде да получиш подкрепления. Съвсем сам си, братле.

Пулър погледна Нокс, която несъмнено бе чула думите на брат му.

— Наясно съм — отвърна той.

Почти същото му бе казал неотдавна и прекият му командир Дон Уайт. Затвори телефона и погледна Нокс.

Тя се усмихна вяло и каза:

— Е, добрата новина е, че все още сме живи.

— А лошата новина е, че това е единствената добра новина — отвърна Пулър.

Обработка — The LasT Survivors

Сканиране: Daenerys, 2018

Разпознаване, корекция и форматиране: nedtod, 2018

56

Шест часа. В продължение на цели шест часа бе броил вдишванията си като побъркан в очакване болката да спре. Беше се излегнал на леглото в мотелската си стая, макар да не помнеше кога се е настанил тук. Бе откраднал нова кола и бе сменил номерата й с взети от друг автомобил.

Потри лицето си. Беше се измил на една бензиностанция. Освен това бе пробил дупка в главата си; сега раната бе покрита с бейзболна шапка. Изправи се в леглото, но мигом се преви на две от нов спазъм. Все пак честотата им намаляваше.

Измина още един час, а с него си отиде и болката. Роджърс взе душ, облече се и излезе. Времето му изтичаше. Пулър и жената не бяха споменали, че са съобщили на Джерико за него, но нищо чудно да го бяха направили. Той почука с пръстена си по волана.

За всеобщото благо.

Да, бе. Само да те спипам, ще видиш едно „благо“. Така както аз си го представям.

Роджърс потегли на юг по мръкнало. Прекоси границата със Северна Каролина и се насочи към Аутър Банкс. Подмина крайбрежната къща на Куентин, остави колата си на малък обществен паркинг и се върна пеша. Не видя нито една кола пред къщата, но това не означаваше, че и гаражът е празен. Наложи се да провери. Мазератито не беше там.

Роджърс отстъпи назад и огледа потъналата в мрак къща. Знаеше, че Куентин не е в „Камуфлаж“, защото барът не беше отворен. Възможно ли бе да е отишъл в Блок Кю? Нима бе пътувал напразно до тук? И то при положение че нямаше никакво време за губене. Дали пък Куентин не притежаваше друга къща в Хемптън? Звучеше логично, но Роджърс нямаше как да открие дали е така. Трябваше да провери регистрацията на мазератито още при първото си идване тук. Така щеше да се сдобие с другия адрес на Куентин, защото добре помнеше, че номерата на колата му бяха от Вирджиния.

Проблеснаха автомобилни фарове, което накара Роджърс да се шмугне зад един голям храст. Колата тръгна по алеята, а вратата на гаража започна да се отваря нагоре. Покрай него мина елегантен автомобил, който влезе в гаража. Роджърс успя да види кой го кара.

Хелън Майърс.

Собственичката на „Камуфлаж“ изглеждаше разстроена. Излезе от колата и влезе в къщата през вратата, която я свързваше с гаража. Въведе кода на охранителната система върху панел, монтиран на стената, и вратата на гаража се спусна, но не и преди Роджърс да се промъкне вътре. Той долепи ухо до вратата, през която бе влязла Майърс, и се ослуша.

Дамски токчета по теракотени плочки. Последвани от тупване. Дамска чанта, оставена върху кухненския плот? Миг по-късно стъпките се насочиха към втория етаж.

Роджърс изчака няколко секунди, отвори вратата и се промъкна вътре. Къщата бе потънала в тишина, а на първия етаж цареше сумрак. Единствената светлина идваше от коридора, който водеше към втория етаж.

Видя чантата й на един от плотовете в кухнята. Претърси я набързо, но не откри нищо интересно. После се качи по стълбите. Когато стигна горния етаж, чу шум от течаща вода.

Подмина спалните, включително онази, в която Сюзан и Куентин бяха правили секс. Сега, след като бе спал със Сюзан, този спомен породи у него гняв. Не искаше да дели нищо и никого с човек като Джош Куентин.

През открехнатата врата на стаята в дъното на коридора се процеждаше светлина. Роджърс се промъкна тихо и долепи око до отвора.

Майърс току-що се бе съблякла. Свали шнолата и косата й се разля на талази по обсипаните с лунички рамене. Протегна се и Роджърс видя как мускулите на гърба и ръцете й се издуха. После тя влезе в банята и се скри от погледа му.

Той я изчака да затвори вратата, промъкна се в спалнята и се огледа. Беше просторна, украсена с големи раковини и картини с морска тематика. Когато Роджърс чу водата да спира, седна на леглото и зачака. Тогава се включи сешоар. Когато и сешоарът замлъкна, той извади пистолета си.

Вратата се отвори и Майърс се появи на прага, загърната в хавлиена кърпа. Щом го видя, тя отскочи назад и изпищя. Той не каза нищо, не направи нищо. Когато го позна, Майърс спря да пищи и се взря изумено в него.

— Пол? Какво правиш тук? — Погледът й попадна върху пистолета и тя отстъпи назад. — Как изобщо разбра за това място?

— Проследих някого до тук.

— Защо?

— Защото търсех информация.

— Информация? За какво?

— За мен.

— Не разбирам.

— Къде е Джош Куентин? Тази къща негова ли е?

— Не. Това е моят дом. Той само отсяда тук понякога.

— А Сюзан Дейвис отсяда с него.

Лицето й помръкна.

— Какво искаш да кажеш?

— Познаваш ли Сюзан?

Тя кимна безмълвно.

— Дойдоха тук да се чукат. Направиха го доста енергично.

По лицето на Майърс не трепна мускулче. Тя продължаваше да се взира в Роджърс.

— Трябва да намеря Куентин. Къде е той?

— Нямам представа. Но защо ти е?

— Той познава един човек, когото трябва да намеря.

— Кого?

— Куентин работи за Аталанта Труп. Знаеш ли това?

— Може да съм го чувала… ако го е споменавал.

Роджърс пристъпи към нея. Тя се дръпна назад. Той потри тила си в опит да прогони болката, която се надигаше там. Това започваше да му създава неудобства.

— Не знам какво очакваш да кажа — продължи Майърс. — Ти нахлу в дома ми, Пол. Мога да повикам полиция. Но няма да го направя, ако си тръгнеш веднага. Сигурно си объркан от случилото се в бара. Аз още не съм дошла на себе си… И нямам представа защо онези хора нападнаха заведението.

— Дойдоха, за да ме убият.

Майърс зяпна и впери поглед в него.

— Откъде знаеш?

— Знам.

— Но защо някой ще иска да те убива?

— Защото аз съм това, което съм, а тя е това, което е.

— Коя е тя?

— Клеър Джерико.

Роджърс се взираше изпитателно в Майърс в очакване на реакция и тя не го разочарова.

— Значи я познаваш?

— Тя работи с Джош. Нея ли искаш да откриеш?

Той кимна.

— Защо?

— Тя ме направи.

— Моля?

Вместо отговор Роджърс повдигна ризата си. Когато Майърс видя белезите, отстъпи още една крачка назад и гърбът й опря в стената.

— О, господи! Това… О, господи!

— Тя ме направи — повтори Роджърс.

Майърс изглеждаше разстроена.

— Съжалявам, Пол. Аз…

— Можеш да ми помогнеш — прекъсна я той.

— Как?

— Можеш да ми помогнеш да я пипна.

— По какъв начин? — простена тя.

— Посредством Куентин.

— Нямам представа как.

— Трябва само да открия Джерико. После поемам нещата в свои ръце.

— Виж какво… — замоли го Майърс. — Не искам да се замесвам…

Роджърс я хвана за рамото.

— Вече си замесена. А сега се стегни и му позвъни. Кажи му, че искаш да се срещнете. Тук.

— И каква причина да изтъкна?

— Ще оставя това на твоето въображение. Измисли добра причина. Ще те държа под око, докато говориш с него.

— Ами ако не дойде?

Той стисна рамото й достатъчно силно, за да я накара да подскочи.

— Моли се на Господ да дойде. Защото и времето, и търпението ми са на привършване.

57

Клик, клик, клик.

Докато Робърт Пулър търсеше информация, брат му правеше същото. Седеше в мотелската си стая и тракаше по клавиатурата на лаптопа си. Отдавна бе изгубил представа за времето.

Нокс бе заспала на леглото.

Пулър не беше уморен. Беше гневен. А когато се гневеше, работеше два пъти по-упорито. В момента правеше нещо, което трябваше да направи много по-рано. Да провери дали във Форт Монро се е случило нещо необичайно по времето, когато е изчезнала майка му. Каквото и да е, стига да би могло да е свързано с изчезването.

А може и да не се бе случило нищо. Но той нямаше да изпусне нито една възможност.

За целта проверяваше всяко по-необичайно събитие, а те не бяха много, докато погледът му не се спря върху едно име. Провери датата. Провери и мястото.

А после провери отново името. И другото, споменато редом с него.

По дяволите! Затова ли не е казала нищо?

Затвори очи и се върна към нощта, в която бе изчезнала майка му. Сбърчи чело, докато се опитваше да си спомни нещо. Беше им приготвила вечеря. Беше облечена като за излизане. Влезе в спалнята, за да вземе нещо, и той я последва.

Тя не подозираше за присъствието му. Спря пред скрина. Пръстите й докоснаха рамката на някаква снимка. Взе я и я погледна. После я остави.

Но Пулър бе видял достатъчно. Отвори очи и изруга тихо. Тогава не бе задал очевидния въпрос, защото не бе сметнал за нужно, а и бе решил да прояви такт.

Сега обаче тактът можеше да върви по дяволите.

— Нокс? Нокс!

Стана от стола, хвана я за рамото и я разтърси леко.

— Събуди се. Май попаднах на следа.

Тя помръдна, измърмори нещо, после се изправи и го погледна сърдито.

— Какво?

— Защо една жена ще знае такива неща за друга жена?

Тя разтърка очи и го изгледа още по-сърдито.

— Дори не разбирам какво ме питаш.

Пулър грабна лаптопа и седна до нея.

— Това са записките ми от разговора, който проведох с една позната на майка ми. Прочети ги.

Нокс се прозя, протегна се и се концентрира върху текста. Прочете страницата до края и премина на следващата.

— Добре — каза тя, — признавам, че е малко необичайно. Тя твърди, че са разговаряли за тези неща с майка ти, но някои от тях според мен е открила сама. Никой не обсъжда подобни теми в обикновен разговор. Не и между две жени.

— Тя казва, че двете семейства са били близки. Както и че майка ми им е помогнала да се справят с някои проблеми. Говори за нея с голямо уважение.

— Но казва също така, че майка ти се откроява от останалите офицерски съпруги, сякаш се носи над тях. Това може да се тълкува по различни начини. И един от тях е, че й завижда.

— Има още нещо — каза Пулър и й посочи вестникарската статия.

— Съпругът й се е самоубил?! — възкликна Нокс.

— Тялото му е било открито на сутринта след изчезването на майка ми. Но може да е умрял същата вечер, когато тя е изчезнала.

— Смяташ, че има връзка?

— Не знам дали има. Но не знам и дали няма.

— Това би могло да обясни случилото се с майка ти в онази нощ.

— Да се надяваме, защото нямам нито други следи, нито други идеи.

* * *

Този път Пулър не й позвъни предварително. Появиха се на прага на дома й в осем сутринта.

Луси Бристоу отвори вратата, облечена с пеньоар. Не изглеждаше очарована, че ги вижда, но Пулър също не бе в най-доброто си настроение.

— Какво искате? — попита безцеремонно тя.

— Отговори — отвърна рязко Пулър.

— На какво? Казах ти всичко, което знаех за майка ти.

В един момент Бристоу като че ли се канеше да затръшне вратата под носа му, но после размисли, отстъпи крачка назад и ги покани да влязат. Поведе ги към кухнята.

— Тъкмо правех чай. Искате ли?

Пулър отказа, Нокс прие. Бристоу наля две чаши и всички седнаха край кухненската маса.

— Какво точно ви интересува?

— Не ни казахте, че съпругът ви се е самоубил — започна Пулър.

— Не знаех, че съм длъжна — отвърна тя.

— Най-вероятно е умрял в нощта, когато майка ми е изчезнала.

— И какво от това?

— Кой откри тялото му?

— Аз.

— Но нали сте били разделени? — отбеляза Пулър. — Не сте живеели заедно.

— Трябваше да се срещнем, за да обсъдим някои въпроси около развода. Той не дойде. Позвъних му, но не вдигна. Никой не знаеше къде е. Отидох и… го намерих.

— Как е умрял? Научих за смъртта му от една статия, но в нея не се споменават подробности.

— Защо се интересуваш?

— Интересувам се, защото може да е свързано с изчезването на майка ми.

— Но как е възможно?

— Моля ви, госпожо Бристоу, отговорете на въпроса — обади се Нокс.

Възрастната жена въздъхна, отпи от чая си и каза:

— Свръхдоза. Болкоуспокоителни. Беше получил травма и държеше големи количества хапчета у дома. Очевидно е изпил цяло шишенце, за да сложи край на живота си.

— Споменахте, че майка ми ви е помагала при решаването на някои семейни проблеми.

— Да, така беше.

— Но тя е помагала и на съпруга ви.

— Ърл и Джаки бяха приятели — отвърна сковано тя.

— Не казвам, че в отношенията им е имало нещо нередно — опита се да я успокои Пулър.

— Не разбирам какво целиш с тези въпроси — заяви рязко Бристоу.

— Вечерта, преди да изчезне, майка ми е получила телефонно обаждане. Бях там, когато вдигна телефона. Спомням си, че изглеждаше разстроена. После се облече и отиде някъде. Възможно ли е вашият съпруг да й е позвънил? Би ли потърсил майка ми, ако е имал някакъв проблем? Ако е искал да поговори с някого?

— Особено ако е обмислял възможността да извърши самоубийство — добави Нокс.

— И ако е направил точно това, смятате ли, че майка ми би отишла при него, за да поговорят?

Когато Пулър спомена телефонния разговор, Бристоу пребледня и остави чашата чай, защото ръцете й започнаха да треперят.

— Какво има? — попита Нокс.

Бристоу покри устата си с длан, а очите й плувнаха в сълзи.

— Госпожо Бристоу, моля ви, кажете ни — подкани я Пулър.

Тя събра сили и отвърна:

— Онази вечер Ърл ми се обади.

— На вас?

Тя кимна и изтри сълзите си.

— Беше разстроен. И сякаш беше пил. Той…

Гласът й пресекна и тя замълча.

— Помоли ли ви да отидете при него? — попита Пулър.

Тя го погледна и кимна.

— И какво се случи? — попита Нокс.

— Нищо. Защото не отидох. Вместо това излязох с приятелки.

Тя въздъхна, приведе се напред, опря чело на масата и захлипа.

Нокс и Пулър я наблюдаваха, без да кажат нито дума. Накрая Нокс сложи ръка на рамото й и каза:

— Всичко е наред, госпожо Бристоу. Не сте могли да знаете…

Жената продължи да хлипа още минута-две, след което се изправи, взе салфетка от масата и изтри очите си. Облегна се назад и въздъхна дълбоко.

— Е, може би ще ми олекне, ако ви разкажа всичко. — Смачка салфетката на топка и продължи: — Казах на Ърл, че няма да отида и…

Тя замълча и погледна Пулър.

— И какво? — попита той.

— И по-добре да позвъни на Джаки.

— Защо на майка ми?

— Защото беше влюбен в нея. До уши! Ето защо! Беше гадно от моя страна, знам, но ми беше дошло до гуша.

Пулър изопна гръб на стола. Беше смаян. Нокс го погледна притеснено, след което попита:

— За проблеми в брака ви ли ставаше въпрос? Заради това ли се разделихте?

Бристоу кимна.

— Заради това… както и заради пиенето на Ърл.

— Искате да кажете, че са имали връзка? — попита Пулър.

Бристоу поклати глава.

— Не, но Ърл определено желаеше да имат. Щеше да се ожени за Джаки, ако можеше.

— Но тя е била омъжена! — възкликна Пулър. — За неговия командир!

Бристоу го погледна изпод натежалите си зачервени клепачи.

— Смяташ ли, че влюбените се интересуват от подобни неща?

— А майка ми?

— Майка ти не проявяваше интерес. Тя беше ревностна католичка. Когато споменах миналия път, че се откроява, че сякаш се носи над останалите, имах предвид в духовен план.

— Явно знаете доста за госпожа Пулър — отбеляза Нокс. — Повече, отколкото бихте могли да научите от разговорите си с нея.

— Когато открих, че мъжът ми е влюбен в Джаки, направих известно проучване. Не знам защо… Просто го направих. Предполагам, че исках да я намразя, да открия някой недостатък, който да ме накара да се почувствам по-добре. Но когато осъзнах, че Джаки няма никакво намерение да наруши брачната си клетва, се случи тъкмо обратното, сближих се с нея. Тя знаеше какво става. Разбираше как се чувства Ърл. И много тактично, но категорично му даде да разбере, че това, което той желае, никога няма да се случи.

— И когато сте отказали да отидете при него онази вечер, сте го посъветвали да се обади на нея?

— Да. Ако някой й е звънял тогава, сигурна съм, че е бил Ърл. Не знаех, че е излязла след телефонен разговор, затова не допусках, че Ърл се е свързал с нея.

— Тя не излезе веднага. Първо приготви вечеря за мен и брат ми, затова не мисля, че й е казал за намерението си да се самоубие. Иначе майка ми веднага щеше да позвъни в полицията.

— Спомняш ли си по кое време звънна телефонът?

— Мисля, че около шест.

— Било е, след като той говори с мен. — Тя погледна Пулър и попита: — Как се сети да свържеш нещата?

— Заради датата на самоубийството на съпруга ви. И познанството ви с майка ми. Освен това си спомних, че преди да излезе, тя взе една снимка от скрина в спалнята. На нея бяха тя и баща ми, вие и съпругът ви.

Бристоу въздъхна и затвори очи.

— Това означава, че майка ми е отивала при него — каза Пулър. — Но е изчезнала, а той впоследствие се е самоубил.

Бристоу отвори очи. Явно предусети накъде отива разговорът.

— Да не би… да не би да подозираш, че Ърл е убил майка ти? Той я обичаше!

— Несподелената любов лесно може да се превърне в омраза — отвърна мрачно Пулър. — Като военен следовател съм попадал на безброй такива случаи.

— О, божичко! — възкликна Бристоу. — Но какво ли е направил с…?

— С тялото? Нямам представа. Позвъни ли ви отново онази нощ?

— Не.

— Защо не отидохте при него? — попита Нокс.

— Защото нямаше за какво да говорим. Бях изтощена емоционално. Затова му казах да се обади на жената, която обича, а това не бях аз.

— Баща ми знаеше ли всичко това?

Бристоу го изгледа насмешливо.

— Смяташ ли, че ако баща ти знаеше, щеше да остави нещата така? Щеше да дойде и да спука от бой Ърл. И Ърл го знаеше. Той се страхуваше от баща ти, както повечето офицери.

— Но тези офицери не са си падали по майка ми — възрази Пулър. — И ако съпругът ви не е бил в състояние да се контролира, може да е решил, че след като няма да има майка ми, никой няма да я има.

— Не вярвам, че Ърл би могъл да й навреди.

— А аз не мога да приема думите ви на доверие, без да ги проверя.

— Какво означава това?

— Ще извадя заповед за обиск на бившия ви дом.

— Нали не мислиш, че…

— Аз съм следовател. Разликата между това, което вие мислите за хората, и това, което аз знам за тях, е от земята до небето.

58

Пулър позвъни на своя командир Дон Уайт, обясни му ситуацията и Уайт извади заповед за обиск. Задачата се оказа сравнително лесна, защото в някогашния дом на семейство Бристоу не живееше никой.

Пристигна екип от агенти, който претърсваше къщата в продължение на цял ден, без да пропусне и милиметър от нея. Хората на Уайт бяха довели дори кучета, които да проверят и двора. Всичко това отнемаше време и струваше пари.

А резултатът бе… кръгла нула.

Пулър забеляза недоволството на агентите от ОКР, на които бе възложена тази акция. Колегите му си имаха достатъчно работа, а тук само си губеха времето — това прочете в погледите им.

Беше толкова сигурен, че е на прав път, но кучетата, които непременно щяха да открият трупа на майка му, ако бе заровен тук, не намериха абсолютно нищо.

Той се облегна на взетия под наем автомобил и огледа имота. Нокс му правеше компания.

— Заслужаваше си да опитаме — каза тя.

— Така е, но явно сме единствените на това мнение. Останахме с празни ръце и сме принудени да започнем отначало — отвърна Пулър.

— Трябва ни повече информация.

— Но ако Ърл Бристоу не е бил замесен в изчезването на майка ми, кой тогава?

— Не смяташ, че жена му има нещо общо, нали? Че ни е пробутала измишльотини, а всъщност е искала да отмъсти на съпруга си?

— Проверих вече. Има алиби за същата вечер. Хората, с които разговарях, са единодушни, че именно Луси Бристоу е поискала развод.

— В такъв случай вървим по грешна следа.

Пулър огледа улицата първо в едната, после в другата посока.

— По дяволите! — измърмори той.

— Какво?

— Ела с мен.

Той тръгна и Нокс го последва.

— Къде отиваме?

— Ако в онази нощ майка ми е отивала у Бристоу, би трябвало да е минала оттук. Това е единственият път от нас до тях.

— Добре.

Пулър продължи с широка забързана крачка. Макар Нокс да бе висока, трябваше да подтичва, за да не изостане. Когато стигнаха до една гъста горичка, той спря, извади фотоапарата и направи няколко снимки.

— Защо снимаш? — попита Нокс.

— Ще видиш.

Улицата правеше завой и Пулър спря веднага след него.

— По дяволите! — възкликна Нокс.

Пред тях се издигаше Блок Кю.

Нокс погледна назад, а после отново към високата сграда. Накрая впери поглед в Пулър.

— Смяташ, че е минала покрай Блок Кю на път за Бристоу?

— Би трябвало. А дори късно вечерта той е имал външна охрана, разположена по периметъра.

— Чакай малко… в такъв случай някой от тях би трябвало да е видял майка ти да минава.

— Не се съмнявам в това.

— Ами дърветата? Защо снима горичката?

— Защото тя би осигурила прикритие за някой, който е решил да я издебне. Ако с нея се е случило нещо, обзалагам се, че е станало тук. И ако никой от Блок Кю не е съобщил, че я е видял да минава — а външната охрана е имала чудесен изглед към това място, — значи случилото се с нея е свързано с Блок Кю.

— Някой е наредил на охранителите да си затварят устата?

— Именно.

— Но какво смяташ, че се е случило?

— Пол ни каза за последната жертва, Одри Мур.

— Така е, но тялото й никога не е било открито.

— Проверих я. Била е химик. Изчезнала е същата нощ, както и майка ми. Никой не е свързал двете, защото никой не е знаел откъде е изчезнала Мур.

— Какво искаш да кажеш, Пулър?

Той отговори след продължително мълчание:

— Майка ми е изчезнала, защото е видяла как Пол убива Одри Мур.

Нокс онемя. Когато се окопити, каза:

— Но тялото на Мур така и не е било открито. За разлика от останалите.

— Защото Пол не е имал време да се отърве от него.

— Смяташ, че майка ти го е уплашила? И той е избягал?

— Не. Не мисля, че някой може да го уплаши. Предполагам, че е трябвало да избяга, защото е бил прекъснат от хора, които биха могли да го убият или пратят в затвора.

— Блок Кю. Клеър Джерико!

Пулър кимна.

— Пол никога не е виждал майка ми. Никога не я е докосвал с пръст. Били са хора от Блок Кю. Тя е видяла нещо, а те не са могли да допуснат да го разкаже на някого.

— Искаш да кажеш, че просто се е озовала на неподходящото място в неподходящото време — въздъхна Нокс.

— Да — кимна Пулър.

Нокс сбърчи вежди.

— Ами Ърл Бристоу? Когато майка ти не е отишла, той вероятно е решил, че пет пари не дава за него, и…

— И се е самоубил — довърши Пулър.

— Проблемът е как да докажем всичко това.

— Може би има начин.

Пулър извади телефона си и набра някакъв номер.

Ан Шепард, току-що уволнена от Аталанта Труп, отговори на второто позвъняване. Не беше очарована да чуе гласа му.

— Обещахте ми, че ако ви помогна… — започна тя.

— Нямам нищо общо с уволнението ви — прекъсна я Пулър. — Това е работа на Клеър Джерико. Не съм разговарял с никого в „Аталанта“. Тя ми позвъни, покани ме на среща и ми заяви, че ви е уволнила. Явно е разбрала по някакъв начин.

— И в двата случая съм безработна.

— Мога да ви помогна, ако и вие ми помогнете.

— Как?

Пулър се уговори да се срещнат в едно кафене в Хемптън.

Когато двамата с Нокс пристигнаха там, Шепард ги очакваше на една маса в дъното на салона. Той се настани срещу нея, а Нокс седна до него. Поръчаха си кафе и Пулър започна без предисловия:

— Познавате ли Хелън Майърс, собственичката на „Камуфлаж“?

— Не.

— Но знаете, че Куентин има стая на втория етаж?

— Да. Не съм единствената, която го знае. Понякога води служители на компанията. В допълнение към… дамите.

— Някой споменавал ли е какво правят там? — попита Нокс.

Шепард я погледна и отвърна:

— Нямам представа коя сте вие.

Нокс извади служебната си карта. Шепард остана с отворена уста, а когато се съвзе от изненадата, каза:

— Много се извинявам, нямах представа.

— Някой в „Аталанта“ споменавал ли е какво става там? — повтори въпроса Нокс.

— Част от жените. Джош канеше там само най-красивите ни колежки. Аз не попадам в тази категория.

— И какво разказват те?

— Че нещата излизали от контрол… Имало твърде много алкохол.

— Наркотици?

— Не, никога не са споменавали за дрога, но дори да са вземали, едва ли биха си признали. Трудовите им договори го забраняват изрично.

— Те забраняват и прекомерната употреба на алкохол — отбеляза Пулър.

— Да, вече ми казахте — отвърна саркастично Шепард.

— Секс? — попита Нокс.

— Да… някои намекваха.

— Куентин е правил секс с жените?

— Никоя не се е хвалила, че е правила секс с Куентин. Но там имало спалня и двойките можели да се усамотяват, когато си искат. Всичко било по взаимно съгласие — побърза да добави Шепард. — Никой не си е плащал за секса.

— Някоя от колежките ви споменавала ли е, че Майърс е влизала в спалнята?

Шепард се замисли.

— Една от тях — каза тя. — Сторило й се странно…

— Кое?

— Ами… каза ми, че Куентин е прекарал доста време с Майърс.

— Какво толкова? Може да са любовници.

— Възможно е, макар Куентин да си пада по по-млади.

Пулър извади телефона си и показа на Шепард скрийншотовете от лаптопа на мъжа, който се бе срещнал с Майърс в хотел „Уилямсбърг“.

— Откъде взехте това? — попита учудено Шепард.

— Няма значение. Кажете ми какво представляват тези неща.

— Разработки на Аталанта Груп.

— Клетъчна мутация? Регенерация на органи? Мислех, че разработвате екзоскелети и течни брони за нуждите на армията.

— Аз лично, да, но компанията работи и по други проекти. В миналото съм участвала в тези двата.

— Клетъчна мутация? — попита Нокс. — С какво може да помогне тя на войниците?

— Клетъчната мутация невинаги е нещо лошо, невинаги е раково образувание. Технологията, която разработваме, може да има положителни въздействия. Например да повиши нивото на белите кръвни телца, което да помогне на войниците да се излекуват по-бързо.

Пулър се замисли. Изведнъж се сети нещо и попита:

— Възможно ли е тези разработки да имат не само военно, но и комерсиално приложение?

— О, да. Да вземем например клетъчната мутация. Тя може да ви помогне да изгаряте мазнините по-ефективно. В такъв случай цяла една индустрия, която прави годишен оборот от четирийсет милиарда долара благодарение на хапчета за отслабване, диети и прочие, буквално ще изчезне. Регенерацията засилва имунната система, а това означава, че ще оздравявате по-бързо. Тя може да се пребори с алцхаймер и сърдечносъдовите проблеми. Възрастните биха могли да се радват на физическата енергия и когнитивните способности на младите хора. Бихме могли да създадем болкоуспокояващи, чието действие да продължава цял месец. В здравната индустрия се въртят три трилиона долара. Малка част от тези неща би могла да направи някого много богат. Поне колкото Бил Гейтс.

— Но не и Аталанта Груп? — попита Пулър.

— Ние работим по договор с Пентагона. Много добре знаете, че армията не би допуснала комерсиална употреба на нашите разработки.

— Но въпреки това извършвате подобни проучвания?

— Да, те са свързани с основната ни дейност, но сме ограничени само до военните им приложения.

— Някой друг обаче би могъл да им намери комерсиално приложение, нали? — попита Пулър.

— Зависи от това кой държи патентите. Всичко в моя свят се върти около интелектуалната собственост. Контролирате ли нея, значи контролирате и останалото.

— Но вие не знаете нищо по въпроса кой притежава патентите?

— Ще трябва да питате някого от юридическия отдел.

— Да — отвърна Пулър, докато почукваше с лъжичка по чашата си.

— Някой краде технологии? За това ли е всичко?

Пулър я погледна изпитателно.

— Нямам представа. Възможно ли е някой да краде от себе си?

Тя нямаше възможност да му отговори, защото той я сграбчи за ръката и я дръпна под масата.

Куршумът се заби на мястото, където допреди секунда бе седяла Ан Шепард.

59

Джош Куентин шофираше бързо. Не изглеждаше щастлив. И наистина не беше. Можеше да загине в „Камуфлаж“. Тази мисъл бе достатъчна да го накара да отбие мазератито и да повърне край пътя.

Страхуваше се от смъртта поради простата причина, че имаше прекалено много за губене. Той беше млад, красив и очарователен. Жените го обожаваха. Освен това беше и богат. И щеше да стане още по-богат. А беше едва на трийсет и две. Нямаше да позволи на никого да му отнеме това. Беше се издигнал от калта и не искаше да се върне там.

Куентин се насочи към гаража на крайбрежната къща и видя, че колата й е паркирана там. Надяваше се да има основателна причина да го вика. Той беше прекалено зает човек.

Отвори вратата на къщата. Миг по-късно светът около него потъна в мрак.

* * *

Куентин отвори бавно очи и видя първо коленете си, а после пода. Вдигна глава с усилие. В резултат на това елементарно движение остра болка прониза черепа му. Стомахът му се сви на топка, започна да му се повдига.

Някой сграбчи врата му и го изправи рязко на крака. Куентин извика от болка, преди да види пред себе си Роджърс.

— Какво, по дяволите, правиш? — изохка той.

— Много се забави. Майърс ти се обади още снощи.

— Какво ти влиза в работата?

— Трябва да ти задам няколко въпроса.

— На мен? Та ти си един скапан охранител в бара…

Роджърс стисна врата му достатъчно силно, за да види как очите му се подбелват. Куентин замахна с юмрук, който той блокира с лекота.

— Имам въпроси — повтори Роджърс. — Посегнеш ли ми отново, ще счупя всяка кост в тялото ти.

Куентин изгледа кръвнишки Майърс, която седеше срещу него, здраво завързана за стола.

— Кучка! Ти ме подмами!

— Той щеше да ме убие, Джош! — отвърна жално тя.

— Чудесно! — процеди Куентин. — Сега ще убие и двама ни.

Роджърс стовари юмрук в челюстта му.

— Млъквай!

Куентин зави от болка, но Роджърс го хвана за брадичката и го завъртя така, че двамата да застанат очи в очи.

— Имам въпроси. Отговориш ли ми, няма да те убия.

— Глупости! Толкова тъп ли ти изглеждам?

— Не искам теб. Искам нея.

— Кого? — попита недоумяващо Куентин.

— Клеър — отговори му Майърс. — Иска Клеър Джерико.

Куентин обмисли новината, след което попита предпазливо:

— Искаш да убиеш Клеър? Защо?

— Имам си причини.

— Джош, не откачай — извика му Майърс.

— Млъквай, Хелън — сопна се Куентин. — Няма да умра заради нея.

Роджърс погледна Майърс и каза:

— Това е единственият начин да останете живи.

— И няма да ни убиеш, ако ти осигурим Джерико? — попита Куентин.

— Вече го казах.

— Но ние можем да съобщим на полицията за теб… — заяви Майърс.

— По това време вече няма да съм тук.

Тя погледна бледото му лице.

— Тези белези… Ти… ти умираш ли?

Роджърс не й отговори. Обърна се към Куентин и попита:

— Къде е тя?

— Не бързай толкова — отвърна Куентин. — Искам някакви гаранции. Все пак става въпрос за живота ми.

Роджърс стисна врата му по-силно.

— Виж какво — успя да изрече Куентин, — убиеш ли ме, няма да се добереш до нея.

Роджърс отслаби хватката си.

— Къде е тя?

— На едно от следните две места. Имението на Крис Балард, което се намира съвсем наблизо… Знаеш ли къде е?

Роджърс кимна.

— Или в Блок Кю във Форт Монро. Знаеш ли и него?

— Познавам го като пръстите на ръцете си — отвърна Роджърс. — Но на кое от двете?

— Мога да разбера. Трябва само да звънна по телефона.

Роджърс понечи да каже нещо, но Куентин добави:

— Можеш да слушаш. Нямам намерение да рискувам живота си заради нея.

— Куентин, моля те, недей! — обади се Майърс.

Той не й обърна внимание.

— Тя обаче има охрана. Не мога да направя нищо по този въпрос.

— Това не е твой проблем, а мой — каза Роджърс и подаде на Куентин телефона, който бе взел от джоба на сакото му. — Изпрати й съобщение. Напиши, че трябва да се срещнете тук.

— Не съм сигурен дали…

Роджърс отново го стисна за врата.

— Бъди убедителен!

Той наблюдаваше внимателно Куентин, който взе телефона, помисли малко и започна да пише съобщението. Когато приключи, го показа на Роджърс за одобрение.

— Изпрати го!

Куентин натисна бутона за изпращане и Роджърс му взе телефона.

— Сега ще чакаме — заяви той. Погледна към Майърс, която хлипаше тихо, и каза: — Виж какво, ако Джерико дойде, няма да ви нараня.

— Знам.

— Защо плачеш тогава?

— Защото ще я убиеш.

Роджърс я погледна озадачен.

— Че какво ти пука?

Майърс не отговори.

60

Тримата бяха залегнали под масата в кафенето. Пулър и Нокс бяха извадили пистолетите си. Шепард пищеше истерично.

Заведението, потънало в тишина и спокойствие допреди секунди, бе изригнало в хаос. Клиентите крещяха, скачаха, тичаха, блъскаха се в опит да избягат навън.

Пулър се пресегна и хвана Шепард за рамото.

— Всичко е наред — каза той с надеждата да я успокои. — Стрелецът избяга. Ти си невредима. Разбираш ли?

Тя най-после се съвзе и кимна.

— Да… добре.

— Искам да останеш тук. Ченгетата ще дойдат всеки момент. Ти си в безопасност, Ан. Разбираш ли? В безопасност.

Тя кимна отново и се усмихна едва-едва.

— Ти… ти ми спаси живота.

— Радвам се, че бях до теб.

— Аз също.

— Чакай тук. Ще се върнем — обеща й той.

Пулър и Нокс стигнаха до входната врата на кафенето. Пулър надзърна през нея, не откри никаква опасност и двамата с Нокс излязоха навън.

— Как успя? — попита тя.

— Видях отражението на стрелеца в огледалото на стената.

На тротоара бе приклекнала разплакана жена. Тя видя Пулър и Нокс с извадени оръжия. Вдигна ръце и каза:

— Моля ви, не ме убивайте.

Пулър показа значката си.

— Аз съм полицай. Ранена ли сте?

Жената поклати глава.

— Видяхте ли стрелеца? — попита Нокс.

Тя посочи наляво.

— Избяга в онази уличка. Висок мъж с черен суичър… и пушка.

Пулър и Нокс хукнаха натам, свиха зад ъгъла и навлязоха в уличката. Чуха полицейските сирени в далечината. Свечеряваше се и Пулър се ослуша за тропот от бягащи крака.

Завиха наляво и отново се затичаха. Зърнаха пред себе си тъмна сянка, която изчезна в една от преките. Поеха си дъх и се втурнаха натам. Продължиха да следват стъпките в далечината. А когато те заглъхнаха, Пулър също спря. Вдигна ръка, за да даде знак на Нокс да направи същото.

Той бе в пълна бойна готовност. Огледа терена и никак не хареса това, което видя. Погледна назад, към другия край на уличката, потънал в почти непрогледен мрак. Но сетивата на Пулър бяха изострени до такава степен, че можеше да види онова, което другите не виждаха.

— Забелязваш ли някой? — прошепна Нокс, която бе приклекнала до него.

Той поклати леко глава. Вече не чуваше сирените. Явно полицейските патрули бяха пристигнали пред кафенето.

Нападателят бе поел твърде голям риск. Бе стрелял на обществено място. Бе позволил да го видят в огледалото. Аматьорска грешка? Или добре планиран ход?

Защото ние се намираме на няколко преки от местопрестъплението, насред тъмна уличка, с напълно оголени флангове.

Пулър извади втория пистолет от кобура на кръста си. Приведе се към Нокс и прошепна:

— Това е капан. Бъди готова да стреляш всеки миг.

Тя огледа улицата в двете посоки.

— Жената на тротоара?

— И тя е замесена — отвърна Пулър толкова тихо, че само Нокс можеше да го чуе. — Има ли стрелба, почти никой не проявява подобна наблюдателност. Не би могла да види всичко това. Нарочно ни прати насам.

— Какво ще правим?

— Продължаваме.

Изминаха следващите няколко метра, приведени ниско. И двамата чуха стъпки зад гърба си.

Бяха попаднали в засада тип „клещи“, както я наричаха военните. Пулър отлично познаваше тази тактика, защото самият той я бе използвал многократно на бойното поле. Който и да ги дебнеше в мрака, бе преминал военно или поне паравоенно обучение. Нещо повече, преследвачите им сигурно имаха очила за нощно виждане, а вероятно и лазерни мерници, което означаваше, че лесно ще се справят с тях.

Затова Пулър нямаше никакво намерение да остава на открито. Огледа сградата, пред която бяха застанали, и обмисли възможностите, които тя му предоставяше. После двамата с Нокс претичаха още няколко метра надолу по уличката.

Когато Пулър видя вратата, той мигом се завъртя странично и заби масивното си рамо в дървото. Вратата поддаде под сто и четирите му килограма и се отвори широко. Двамата с Нокс се мушнаха вътре частица от секундата преди във външната стена да се забият дузина куршуми.

Пулър затвори вратата с ритник и напипа ключа за осветлението. Натисна го, но лампите не светнаха, явно електричеството в сградата бе изключено.

Той извади малък, но мощен фенер и огледа помещението. Намираха се в изоставен склад. Беше празен с изключение на няколко кашона и стари мебели, но бе потънал в мръсотия. Стените бяха тухлени, а прозорците бяха разположени високо, с ръждясали железни решетки отвън. Отсреща имаше друга врата.

Пулър се озърна, взе една дъска и подпря с нея вратата, през която бяха влезли.

— Това няма да ги забави кой знае колко — отбеляза Нокс.

— Но ще ни сигнализира, когато влязат в сградата — отвърна Пулър.

Затичаха се към срещуположната врата. Пулър обаче хвана Нокс за ръката и я спря, преди тя да мине през нея. Насочи двата си пистолета към вратата, през която бяха дошли, и изпразни по половин пълнител в нея.

Нокс го погледна въпросително.

— Това ни спечели още трийсет секунди. Ще отвърнат на стрелбата ни след пет секунди и чак по-късно ще разбият вратата.

Двамата хукнаха нагоре по стълбите и не след дълго чуха как във вратата се забиват куршуми.

— Добри бойни инстинкти — отбеляза Нокс, докато вземаше по две стъпала наведнъж.

— На война без тях загиваш — отвърна Пулър.

— Все някой трябва да чуе изстрелите — каза Нокс.

— Използват заглушители. Освен това тази част от града е безлюдна нощем. Сигурно ще бъдем мъртви, преди някой да чуе нещо.

— Какво ще правим тогава?

— Ще продължим да бягаме. Неподвижните мишени са лесна жертва. Затова по стрелбищата слагат неподвижни мишени, за да могат лаиците да напомпат самочувствието си.

Пулър отвори с ритник следващата врата и пред тях се появиха нови стъпала, които отново взеха по две наведнъж. Озоваха се в коридор, който се простираше наляво и надясно.

— Тръгнем ли насам, ще излезем на улицата, а продължим ли натам, ще стигнем до задния вход — прецени Пулър.

— Накъде тогава?

— Наникъде. Не се съмнявам, че държат на мушка и двата входа.

— Това е лудост. Ще извикам ченгетата.

Нокс извади телефона си и погледна с изумление дисплея. Нямаше сигнал.

— Вече проверих моя — каза Пулър. — Заглушават сигнала.

— Чудесно. Каза, че не бива да отиваме нито отпред, нито отзад. И какво ще правим?

— Качваме се на покрива!

— За да ни спипат там?

— Хайде.

Пулър я поведе по коридора, докато се озоваха пред врата, на коя го пишеше: Стълбище. Отвори я и продължиха нагоре. Тогава чуха как преследвачите им разбиват вратата, която Пулър бе залостил с дъската. На долния етаж отекна тропот от тежки стъпки. Явно на нападателите изобщо не им пукаше дали Пулър и Нокс ще чуят приближаването им. Подобна самоувереност бе резултат от превъзходство в численост и въоръжение.

Пулър и Нокс изкачваха етажите един след друг, докато накрая се озоваха на покрива, осем етажа над улицата. Пулър разби вратата, след което пъхна ножа си между нея и една от пантите и така я блокира.

— А сега какво? — попита объркано Нокс.

— Нали ми каза, че си тренирала бягане в колежа?

— Ти луд ли си?

— Тренирала ли си или не?

— Да.

— А дълъг скок?

— Да… бях доста добра.

— Радвам се.

— Пулър, какво, по дя…

Чуха стъпки, които приближаваха покрива.

Той я хвана за ръка и каза:

— Хайде!

— Какво?!

Спринтираха към ръба на покрива. Нокс облещи очи, когато най-после разбра какво е намислил Пулър. Понечи да изпищи, но звукът замря в гърлото й.

Отблъснаха се силно от ръба и полетяха високо над улицата. Пулър продължаваше да я държи за ръка. За миг изпитаха чувството, че увисват във въздуха и не се движат нито напред, нито назад. Набраната инерция им помогна да преодолеят разстоянието до съседната сграда и да се приземят на покрива й.

Нокс не бе успяла да си поеме дъх, когато Пулър я дръпна рязко, изправи я и я затегли към вратата на стълбището. Блъсна я с рамо и тя се отвори. Пулър бутна Нокс вътре и затвори в мига, в който преследвачите им изскочиха на другия покрив. Въоръжените мъже стигнаха до ръба и се огледаха.

Междувременно Пулър и Нокс се спускаха трескаво по стълбите в съседната сграда. Слязоха на партера, където Пулър откри врата, водеща в противоположна посока на тази, от която бяха дошли. Излязоха навън и хукнаха по улицата. След двайсет минути безпогрешният му усет за ориентиране ги отведе до мястото, където бяха оставили колата си. Качиха се в нея и Нокс най-сетне успя да си поеме дъх.

Пулър я погледна. Беше пребледняла и цялата трепереше. Взираше се право пред себе си, сякаш бе изпаднала в транс или се намираше на ръба на истерията и полагаше отчаяни усилия да се овладее. Лицето й бе ожулено, едната й ръка кървеше, джинсите и блузата й бяха скъсани.

— Добре ли си? — попита притеснено Пулър.

Нокс кимна.

— Благодаря ти, че ми спаси живота. — Тя помълча и добави: — Но ако отново ме накараш да направя нещо подобно, заклевам се, че ще те убия.

61

На следващата сутрин Пулър отвори бавно очи. Беше спал с дрехите си. Изправи се в леглото и погледна през прозореца на мотелската стая към покрайнините на Уилямсбърг.

Слънцето вече се бе показало на хоризонта. Ярките му лъчи го заслепиха и той извърна глава. Чу течаща вода, стана и се огледа.

Нокс бе под душа. Бяха решили да вземат една стая. Заедно се чувстваха в по-голяма безопасност.

Тя излезе от банята. Бе събула джинсите си, а тениската й бе прекалено къса, за да скрие бедрата й.

— Как е ръката ти? — попита Пулър.

— Добре — отвърна мрачно Нокс.

— Не си ли в настроение? Снощи се отървахме на косъм.

Тя не отговори.

Предишната вечер не бяха разговаряли. Нокс очевидно бе прекалено ядосана, а Пулър не можеше да намери подходящите думи, с които сега да подхване продуктивен разговор. Реши да опита отново с една универсална реплика.

— Съжалявам — каза той. Помълча и добави: — Боях се, че ако ти кажа какво смятам да направим, може да се уплашиш и да не ме последваш. В такъв случай и двамата щяхме да загинем.

Нокс седна на ръба на леглото и го погледна.

— Следващия път ми имай повече вяра — каза тя с помирителен тон.

— Обещавам.

Тя се примъкна до него и положи глава на възглавницата. Затвори очи и сбърчи чело, докато разтриваше пострадалата си ръка.

— Опитаха се да убият първо Шепард, а после и нас. Подмамиха ни право в капана.

— Което ми подсказва, че сме близо до истината, а това ги притеснява — каза той.

— Кои бяха онези типове?

— Наемници, предполагам. Има ги в изобилие и услугите им не струват скъпо. Нищо чудно да са ги довели от чужбина. Дори да ги спипаме, няма да ни кажат нищо. Получили са парите си в офшорна сметка с трансакция, която не може да бъде проследена. Безброй пъти съм се сблъсквал с подобен проблем.

— Това е така, но когато действат в Близкия изток. А тук? Да ги наемеш, да ги докараш в страната, да им поръчаш да убият човек, работил за Министерството на отбраната?

Пулър я погледна.

— Не забравяй, че едни хора дойдоха тук, за да забият самолети в няколко сгради. Затова смятам, че всичко е възможно.

— Прав си — въздъхна Нокс.

— Трябва да открием Пол. И да стигнем до Джерико.

— Нямаме представа къде е той и не разполагаме с нищо срещу Джерико.

Телефонът на Пулър иззвъня, преди той да успее да й отговори. Обаждаше се брат му. Пулър включи на високоговорител, за да може и Нокс да слуша разговора. Разказа на брат си за премеждието им предишната вечер. Робърт го изслуша мълчаливо. Обмисли чутото в продължение на няколко секунди и каза:

— Навлизаме в критична фаза, Джон.

— Да, така е. Само не знам на финала ние ли ще бъдем в критично положение или те.

— Човекът, когото си видял с Хелън Майърс, е Антон Шарпантие.

— Шпионин ли е?

— Не, бизнесмен. Зад гърба му не стоят мощни играчи… е, по моя преценка все пак. Но има дялове в няколко мултинационални компании и контакти с чужди правителства, не всички от които са наши съюзници.

— Шепард ни каза, че част от разработките на „Аталанта“ могат да постигнат огромен комерсиален успех. Говорим за милиарди долари.

— Така е. Това са милиарди, които „Аталанта“ не може да изкара. Няма право.

— Според Шепард всичко зависи от това кой притежава патентите.

— Абсолютно вярно. В конкретния случай всички патенти се държат от Крис Балард.

— От Балард? — смая се Пулър. — Но той е пенсионер!

— Въпреки това патентите са негова собственост и това положение ще се запази в близките години. Те са издадени лично на негово име, като физическо лице, в качеството му на изобретател. Съмнявам се обаче, че той е автор на всички изобретения, но адвокатите му са представили нещата така, че патентите да бъдат негови. Нищо чудно всички служители в компанията да са подписвали споразумение за отказ от интелектуална собственост в негова полза. Това е обичайна практика.

— Откъде знаеш, че Балард държи патентите, Боби? — попита Нокс.

— След като разбрах какво има на онези снимки, проверих в Патентната служба.

— Но как ти хрумна да го направиш? — продължи с въпросите тя.

— Защото зад всичко това трябва да стои някакъв мотив. В деветдесет на сто от случаите става въпрос за финансово облагодетелстване. И както вече сами знаете, комерсиалното приложение на патентите, притежавани от Балард, може да донесе милиарди.

— А има ли право на това? — попита Пулър.

— Да. Аталанта Груп е ангажирана със задачата да създаде конкретни технологии, които армията да използва. Балард им е предоставил лиценз, благодарение на който използват патентите му.

— Добре, а той използва ли ги комерсиално? — настоя Пулър.

— Не разполагаме с подобна информация. Както сам каза, пенсионер е.

— Но е собственик на компанията — обади се Нокс. — Това, че е пенсионер, не означава, че не може да намери приложение на собствените си патенти. Защо да не го направи, ако те наистина са толкова ценни?

— Нямам представа. Не открих нищо, което да подсказва, че компанията на Балард действа в тази насока. Възможно е да ползва подизпълнител, но не ми се вярва.

— Хелън Майърс предава тези технологии на Шарпантие. А Майърс ги получава от Куентин, който работи в Аталанта Груп. Същата компания, в която работи и Джерико. Тя ни каза, че той всъщност е шефът.

— Не вярвайте на нито една нейна дума — каза Робърт. — Мисля, че Джерико никога не е имала друг шеф освен самата себе си.

— Откъде Куентин получава тази информация и защо я предава на Шарпантие? — попита Нокс.

— Не знам — призна Робърт. — Но трябва да разберем. Проблемът вече засяга националната сигурност, Джон.

— Можеш ли да накараш твоите хора да се заемат със случая?

— Съмнявам се. Дори това, което ти ми показа, не е достатъчно, за да повикам кавалерията. Трябва да действаме внимателно и не бива да забравяме, че французите са сред най-верните ни съюзници.

— Съмнявам се, че зад това стои френското правителство, Боби. По-скоро някоя корпорация. А обстоятелството, че Шарпантие е френски гражданин, не означава, че не продава информацията на руснаците или китайците. Сам каза, че проблемът засяга националната сигурност. Освен това Шарпантие е замесен с хора, които не са наши съюзници.

— Няма значение. Пак трябва да подходим извънредно предпазливо.

— Не разбирам защо — възрази Пулър.

— Защото не знаем докъде се простира тази мрежа. Или колко високо стига корупцията. Подобни схеми не могат да съществуват ей така, във вакуум. Имаше едно разследване за корупция, в което бяха замесени малайзийски бизнесмен и командването на Седми флот. Ставаше въпрос за двайсетина офицери, сред които десет адмирали. Подозирахме нещо нередно, но тези хора се ползваха с такава подкрепа, че всичките ни опити да се намесим се проваляха. В един момент обаче нещата излязоха извън контрол и схемата рухна. Възможно е да сме изправени пред аналогична ситуация. Затова не бива да бием тревога и да предупредим замесените да прикрият следите си.

— Ами опитът за убийство на Шепард? Нападението срещу нас, при което едва не загинахме? Това не е ли достатъчно?

— Можеш ли да докажеш връзката между тези събития, Джон?

Пулър въздъхна отчаяно.

— Какво ще правим сега?

— Някакви следи, които да ви отведат при Пол?

— Не. Но той отчаяно се стреми да пипне Джерико. Затова можем да потърсим нея с надеждата той да се появи. Знам, че тя прекарва част от времето си в имението на Балард в Северна Каролина. Очевидно са доста близки.

— Мога да проверя дали Куентин притежава някакви имоти — предложи Нокс.

— А аз ще проверя Хелън Майърс — каза Пулър. — Тя е затънала до гуша в тази бъркотия. Да видим дали ще открием къде са сега.

— Звучи добре — отвърна брат му и затвори.

Пулър погледна Нокс, която сега се занимаваше с телефона си, и попита:

— Имаш ли достъп до база данни, която може да ни помогне?

— Правя каквото мога.

Той й подхвърли скъсаните джинси. Тя се изправи и ги обу. Пулър проследи с поглед как краката й се плъзгат в крачолите. Нокс спря с джинси, вдигнати до средата на бедрата й, и го погледна.

— Какво?

— Нищо.

Пулър се обърна бързо и взе сака си.

* * *

Отправиха се към „Камуфлаж“.

— Никого няма да заварим толкова рано — каза Нокс, докато вървяха по улицата към бара.

— Не ме интересува. Ще вляза и ще огледам.

Когато наближиха входа, видяха, че вътре свети. Пулър почука и няколко секунди по-късно млад мъж отвори вратата.

— С какво мога да ви помогна?

Пулър показа значката си.

— Бях тук в нощта на стрелбата. Мисля, че тогава вие работехте на бара.

— Точно така. Спомням си ви…

— Какво правите тук толкова рано?

— Госпожа Майърс ме помоли да дойда, щом полицията разреши да отворим бара. Просто проверявам едно друго, почиствам…

— Възнамерявате да отворите? — попита Нокс.

— Това зависи от госпожа Майърс.

— Като стана въпрос за нея, имате ли представа къде може да е?

Мъжът поклати глава.

— Тя има къща в града, но знам, че не е там. Минах покрай дома й на път за насам. Беше тъмно, колата й я нямаше.

— А има ли друга къща?

— Има крайбрежна вила в Северна Каролина. Може да е там. Само на два часа път от тук е…

— Имате ли адреса?

— Да, но не мисля, че имам право да го давам.

Пулър вдигна служебната си карта.

— Тук пише: Армия на Съединените щати. Ние сме добрите. А тя може да е в опасност. Смятаме, че е била мишената на нападателите.

— О, господи! Наистина ли?

— Да. Адресът, ако обичате.

Минута по-късно Пулър и Нокс напуснаха „Камуфлаж“ с лист хартия, на който бе написан адресът на вилата на Майърс. Качиха се в колата и потеглиха.

Нокс се взираше в телефона си. Натисна няколко клавиша и въведе адреса.

— Барманът беше прав. На два часа път от тук е. Има и още нещо.

— Какво?

— От там до имението на Балард са само трийсет минути.

— Интересно. Едва ли е случайно.

— Подозираш, че Майърс работи с Балард? — попита Нокс.

— Защо му е на Балард да краде собствените си тайни и да ги предава на Шарпантие?

— По дяволите! Този случай е толкова объркан.

— И става все по-объркан.

62

Едно вдишване, две вдишвания, три вдишвания.

Майърс спеше, все така завързана за стола. Главата й бе клюмнала на гърдите, косата й бе разрошена. Измърмори нещо насън, но Роджърс не разбра нито дума.

Джош Куентин също спеше, завързан за стол като Майърс.

Вечерта бяха получили съобщение от Джерико, че е заета в момента, но ще се срещне с тях на сутринта. Важното бе, че тя щеше да дойде тук. И Роджърс много добре знаеше как ще я убие.

Предусети наближаването на пристъпа и излезе тичешком от спалнята. Стигна навреме до банята и повърна в тоалетната. Свали трескаво дрехите си, защото цялото му тяло изгаряше. Влезе под душа и пусна студената вода. Въпреки това имаше чувството, че е попаднал в сауна. Или в пещ. Хвана се за тръбата на душа и стисна. Усети как металът поддава под пръстите му и го пусна, преди да го е смачкал.

Облегна се на плочките, започна отново да брои вдишванията си, но въпреки това продължаваше да губи контрол над собственото си тяло, смазан от отчаяние.

Той бе Атлас, но без съответната сила.

За пръв път в тежкия си живот Пол Роджърс изпита колебание дали е в състояние да довърши започнатото. Не знаеше дали ще оцелее достатъчно дълго. Съдбата би си направила прекалено жестока шега, ако го оставеше да умре на сантиметри от целта, която бе преследвал с десетилетия; ако го оставеше да умре в краката на Джерико, вместо да отнеме живота й.

Той излезе изпод душа, избърса се и седна на тоалетната. Болката постепенно отшумя, вътрешният огън загуби силата си. Облече се отново и се върна в стаята при двамата си пленници.

Когато седна, установи с изненада, че Майърс е отворила очи.

— Знам, че имаш сериозни основания да я мразиш — каза тя.

Роджърс я погледна. Не откъсна очи от нея в продължение на няколко секунди, след което извърна глава.

Майърс кимна към Куентин и подхвърли:

— Не бих му имала доверие.

— Аз нямам доверие на никого — отвърна Роджърс и я изгледа толкова свирепо, че тя пребледня и сведе поглед.

— Какво ще правиш с мен?

— Казах ти вече, пристигне ли Джерико, ти си свободна.

— Видях какво направи с онези мъже в бара. Не мисля, че тогава уби хора за пръв път.

Той я погледна.

— Аз съм създаден, за да убивам. Това е единствената причина за моето съществуване.

— А онези белези?

— Белезите ме направиха по-силен. — Роджърс се почука по главата. — Но това тук ме направи убиец.

Майърс понечи да каже нещо и Роджърс вдигна ръка.

— Край на приказките.

Времето му изтичаше. Нощта премина в утро.

Майърс заспа отново. Куентин изобщо не се събуди, може би защото вярваше, че коварните му действия ще гарантират оцеляването му.

Роджърс се взираше в пода. Докато часовникът не удари осем. Тогава шумът от приближаващ се автомобил го накара да отиде до прозореца.

Беше черен джип. Тя паркира на алеята пред къщата и слезе от колата.

Клеър Джерико. От плът и кръв. Беше облякла черен костюм с панталон.

Роджърс пое дълбоко дъх и го изпусна бавно. Не можеше да повярва, че тя е тук, че след толкова много години се намира на няколко метра от жената, която бе съсипала живота му. Усети тялото му да се нагорещява, сякаш някой бе запалил огън под краката му. Едва се сдържаше да не скочи през прозореца, да я сграбчи и да я убие на място.

Роджърс се втурна към Куентин, събуди го, развърза го и му каза какво да прави. После отиде в банята, взе кърпа и я напъха в устата на Майърс, за да не може да извика. Тя не откъсваше от него ужасения си поглед.

— Скоро всичко ще свърши — каза Роджърс.

После се обърна и стисна Куентин за ръката.

— Отклониш ли се на милиметър от инструкциите, ще ти смачкам черепа.

Куентин кимна, оправи ризата си, прокара ръка през косата си и заслиза по стълбите. Роджърс вървеше на крачка зад него.

Тъкмо стигнаха входната врата, когато се почука. Роджърс надзърна през едно странично прозорче. Наистина беше Джерико. Ако в колата й имаше още някой, той бе останал в нея.

Куентин отвори вратата и я покани да влезе. Тя прекрачи прага.

Роджърс затвори очи и в съзнанието му нахлу всичко онова, което тази жена му бе причинила. Спомените връхлетяха мозъка му като гигантско цунами. Той отвори очи. Край с броенето на вдишванията.

Измъкна пистолета М11-Б от колана си.

Щеше да го насочи в главата й. Щеше да види дали ще й хареса. После щеше да свали оръжието и да я накара да глътне пръстена. А накрая щеше да я удуши с ръцете, които тя бе направила силни като на горила.

За всеобщото благо. Можеш да го отнесеш в отвъдното.

Роджърс тъкмо се канеше да я удари с пистолета, когато газът го блъсна в лицето. Очите й се взираха в него, както преди трийсет години. Погледът й бе изпитателен и пронизващ, не пропускаше нищо. Това бяха рентгенови очи, ако такива изобщо съществуваха.

Тя не се засмя. Не се усмихна дори. Изражението й не показваше самодоволство или ликуване. А само умерено любопитство.

Тялото на Роджърс се напрегна, после се отпусна, когато изпаренията стигнаха до белите му дробове, а миг по-късно кръвообращението му ги отнесе до мозъка. След това настъпи мрак и той се свлече безпомощен в краката й.

Джерико го погледна и подритна твърдото му рамо.

— Радвам се да те видя най-после, Димитри.

63

— Тази трябва да е — каза Нокс.

Бяха прекосили границата на Северна Каролина преди час и половина. Минаваше девет сутринта, когато Пулър спря пред голямата крайбрежна къща.

— Онзи бар сигурно е същинска печатница за пари — отбеляза Нокс, докато слизаха от колата.

— Подозирам, че продажбата на открадната секретна информация е по-доходоносна — отвърна сухо Пулър.

Отправиха се към входа на къщата.

— Пулър, вратата е отворена — каза Нокс.

Пулър вече бе извадил пистолета си. Нокс го последва. Той погледна към асфалтираната алея пред къщата.

— Това прилича на петно от масло — посочи той капка гъста тъмна течност.

Застанаха отстрани на входната врата и Пулър я побутна с крак. Тя се отвори и той надникна вътре. Погледна Нокс и посочи с глава.

Тя влезе в къщата и насочи пистолета си първо напред, а после наляво. Пулър я последва, но неговото оръжие описа полукръг надясно. Провериха целия първи етаж, а после и гаража.

— Това е беемвето на Майърс — каза Пулър. — Нямам представа чие е мазератито.

Нокс отвори вратата на италианския автомобил, бръкна в жабката и извади регистрационния талон.

— Джош Куентин.

— Добре. Това ми се струва логично.

— Смяташ ли, че са тук? — попита Нокс.

— Ще трябва да проверим цялата къща, но досега не чух нито звук.

— Мислиш ли, че са мъртви?

— Мисля, че е най-добре да проверим.

Качиха се на втория етаж и огледаха стаите една по една.

В спалнята Пулър се наведе и вдигна от пода парче въже и смачкана на топка кърпа.

— Явно някой е бил вързан — отбеляза Нокс. — Кой мислиш, че е бил? Майърс?

— Нямам представа.

Разделиха се, като Нокс пое едната половина от етажа, а Пулър другата. Нокс приключи първа със своите стаи и потърси Пулър. Завари го в една от баните.

— Откри ли нещо?

Той й посочи пода около тоалетната.

— На някого му е прилошало.

Нокс сбърчи нос.

— Личи си по миризмата.

— Виж и това — каза той и посочи душа. — Обърни внимание на тръбата.

Тя я огледа внимателно.

— Някой за малко да я счупи. Провери ли за следи от инструменти?

— Не мисля, че са използвани инструменти. Струва ми се, че е направено с голи ръце.

— Тръбата е метална, освен това е достатъчно дебела, за да издържи на водното налягане.

— Мога да се сетя само за един човек, който мачка метала, все едно е пластилин.

— Пол. Значи е бил тук. Смяташ ли, че той е бил вързаният?

Пулър поклати глава.

— Това въже не би го удържало.

— Тогава той е вързал някого. Майърс?

— Домът е неин. Но може да е бил и Куентин.

— Как ли Пол е открил това място?

— Не знам, но несъмнено е бил тук.

— Но защо ще реши, че Майърс има нещо общо с Джерико?

— Не знам, Нокс! Може да е открил какво правят горе в бара.

— Нищо чудно. Нали е работил там.

Пулър огледа дивана и впери поглед в нещо.

— Няколко косъма… — каза той и ги вдигна. — Не ми се струва да са от косата на Майърс. На Куентин може би? А и неговата кола е в гаража.

— Може Пол да е търсил тъкмо него. Може да го е проследил до тук. И да не е очаквал да завари Майърс.

— Възможно е.

— Знаем, че двамата с Майърс са замесени в предаването на секретна информация. Логично е да се срещат тук — отбеляза Нокс.

— В такъв случай Пол, Майърс и Куентин са били тук заедно. И някои от тях са били завързани и с кърпа, пъхната в устата, за да не могат да извикат и да предупредят някого.

— Това означава, че Пол е вързал и двамата. Но къде са те сега? Дали не ги е отвел някъде?

Пулър кимна.

— Възможно е. Може да ги е използвал, за да си осигури достъп до Блок Кю и до Джерико.

— В такъв случай как ще влезем там без покана?

— Може би трябва сами да си я осигурим.

— Как?

— Разполагаме с два часа път до там, за да измислим как.

64

Роджърс отвори бавно очи. Имаше чувството, че на милиметри от главата му е стреляно с танково оръдие. Погледът му бе замъглен, а главата му — замаяна. Като алкохолик, който не е изтрезнявал цял месец. На всичко отгоре не можеше да помръдне ръцете и краката си.

Пляс.

Една ръка го шляпна леко по брадичката. Роджърс примигна бързо и фокусира погледа си. Клеър Джерико се взираше в него.

Той лежеше на носилка. Не беше вързан, но не можеше да помръдне. Облиза пресъхналите си устни.

— Какво ми направи? — попита тихо.

— Нищо особено. Анестетичен газ. Как се чувстваш?

— Не мога да движа крайниците си.

— Невроблокери. Въздействат на брахиалния плексус и на феморалния нерв, както и на куп други нерви, разбира се. И преди сме ги прилагали върху теб.

— И защо го направи? — попита той през стиснати зъби.

— Защото трудно мога да те удържа. Реших, че това е най-доброто средство. Не е болезнено и отшумява след време.

Той се огледа.

— Къде съм?

— На сигурно място, Димитри.

— Името ми е Пол.

— Точно така, Пол Роджърс.

Тя придърпа един стол и седна до него.

— Куентин те предупреди. Как? — попита той.

— Не ме е предупредил. Той е изпълнил инструкциите ти буква по буква.

— Как тогава разбра, че съм там?

— Джош Куентин никога не ме вика — отвърна тя. — Но аз вече бях нащрек.

— Защо?

Тя извади малък бележник от джоба на сакото си и го отвори на първата страница.

— Бил си осъден за убийство. Присъдата ти е била петнайсет години, но си излежал десет и си заслужил условно предсрочно освобождаване. За съжаление, досадна чиновническа грешка е причината да те освободят ден по-рано…

— Как разбра? Не можаха да ми вземат отпечатъци.

— ДНК — прекъсна го тя. — Взели са проба от твоята ДНК. Преди четири години се сдобихме с нея и разбрахме къде си.

— След като сте разбрали още преди четири години, защо не ме измъкнахте?

— Щеше да е много трудно. Все пак беше убил човек. Но те наблюдавахме и се радваме, че си те върнахме.

— Защо?

— За да те изследваме, разбира се. Разработихме система, за чиято дълготрайност нямахме представа. Сега си тук и можем да извършим прецизни тестове, които да ни покажат колко стабилно и издръжливо е онова нещо в теб.

— Бях в Блок Кю — каза Роджърс. — Нищо не се е променило.

— Щеше ми се да е така, Пол. Работата ни е толкова скучна, еднообразна, лишена от въображение… и, честно казано, глупава. Екзоскелети? Наномускулни влакна, които увеличават силата с някакви жалки трийсет процента? При положение, че успяхме да увеличим твоята сила повече от четиристотин процента. А екзоскелетите са тежки и тромави. По-добри очила за нощно виждане? Кого го е грижа? Вярно, течната броня е нещо друго, но не чак толкова иновативно. Виж, с бионичните боти преодоляхме недостатъците на армейските ботуши, справихме се с една от ахилесовите ни пети, така да се каже, но това също не е кой знае какво постижение. — Тя погали неподвижната му ръка. — Нищо не може да се сравни с онова, което направихме с теб, Пол. Ти изпълни задачата ни да създадем мета биологичен непобедим войник — каза Джерико и отмести ръката си. — Пентагонът обаче прекрати работата по програмата. Много глупаво решение, което ни върна десетилетия назад. Войните в Близкия изток щяха да протекат по съвсем различен начин, ако разполагахме с една дивизия бойци като теб. — Тя се пресегна и докосна онова място на главата му. — А това… това е перлата в короната на нашите постижения. Всичко останало, което сме постигнали, бледнее в сравнение с него. — Тя помълча, после добави с благоговение: — Бойна машина, която не познава страх. Най-великото достойнство на един войник.

— Страхът е необходимост по време на война, особено ако участваш в нея — отвърна Роджърс през стиснати зъби.

— Глупости! Страхът те прави слаб. Войник, който се страхува, не е истински войник!

— Нямах представа, че знаеш какво представлява войната.

Тя отново поклати глава. Изглеждаше разочарована.

— Не е там работата, нали? — Джерико сведе поглед към бележника си. — На една уличка близо до автогарата, на която си слязъл след излизането си от затвора, са открити две тела. Намерихме документите по освобождаването ти в едно кошче за боклук. Впоследствие си прекосил цялата страна. Вероятно си използвал откраднати коли. Накрая си се появил в Западна Вирджиния. — Тя отгърна следващата страница. — И тъкмо там, в Западна Вирджиния, е убит Майк Донахю, търговец на оръжие. Според полицейския доклад убиецът е забил ножа с такава сила, че го е приковал за стената на ремаркето. За целта е била необходима удивителна сила, защото Донахю е бил едър мъж, с голям гръден кош.

Джерико се пресегна към съседната маса и взе пистолета му — М11-Б.

— А това е единствената липсваща вещ от пикапа на Донахю. Предполагам, че възнамеряваше да го опреш в главата ми, както аз постъпих с теб навремето. Револвер срещу полуавтоматичен пистолет. Очевидно не си искал да ми оставиш никакъв шанс.

Роджърс не каза нито дума. Бе вперил поглед в тавана.

Тя остави пистолета и се върна към бележника си.

— Онова, което ме обезпокои, Пол, беше съдбата на момчето. Синът на Донахю, Уил.

— Не го убих.

— Точно това ме обезпокои.

Роджърс изрева от гняв и успя да се надигне от масата. Претърколи се, падна в краката на Джерико и не можа да помръдне нито сантиметър повече.

Тя го изгледа учудено.

— Как успя да го направиш? Наистина не знам.

Извади телефон от джоба си, обади се на някого и секунди по-късно се появиха четирима мъже. Те вдигнаха Роджърс и го върнаха на носилката, която бе поставена върху масата. Този път обаче го завързаха. Джерико ги освободи с едно махване и двамата с Роджърс отново останаха сами.

— В състояние ли си да водим цивилизован разговор?

— Какво, по дяволите, искаш от мен?

— Вече ти казах. Да направим някои изследвания. Нямаш представа колко важно е това.

— Защо? Нали вече не правите изрода като мен.

— Вярно, вече не правим войници като теб, макар да съм убедена, че трябваше да продължим с тази програма. И ти ще ми помогнеш да убедя останалите.

— Но аз губех контрол! Убивах хора!

— Факт, достоен за съжаление. Но трябва да признаеш, че всяка голяма идея иска жертви.

— Онези жени? Аз продължих да убивам… защото не успявах да се добера до теб.

— Много добре знам, че убийствата бяха натоварени със символика. Но тези жени само си вършеха работата, Пол. Изгубихме доста талантливи служителки. Бях много разочарована от постъпката ти.

— Ти си била разочарована! — извика той. — Та ти ме превърна в машина за убийства!

Джерико сложи ръка на рамото му, сякаш да го успокои.

— Прав си. Вината не беше твоя. Ние допуснахме грешка. Но изследвахме напълно непозната територия. А това е свързано с рискове. Да вземем за пример авиацията. Имаш ли представа колко пилоти са загинали, за да можем да летим безопасно от единия край на света до другия? Сега, когато се върна при нас, можем да разберем какво се е объркало. Открием ли отговорите, извършим ли нужните промени, ще рестартираме програмата и ще направим всичко, както трябва. Знаеш ли, дълго време те смятах за мъртъв. А после, когато те намерих в затвора, осъзнах какъв потенциал крие това. Трябваше да те измъкнем от там.

— Освободиха ме предсрочно. Сам го постигнах!

— Е, не беше точно така. Доколкото разбрах, първите две изслушвания не са минали добре. Но използвахме контактите си в тази област и на третия път постигнахме успех.

Той я погледна изумено.

— Наистина искахме да се върнеш, Пол. Но навремето те изгубихме. Явно беше минал в нелегалност. А трябва да призная, че тогава не разполагахме с ресурсите, които имаме днес. Не можехме да позвъним в полицията и да те обявим за издирване като безследно изчезнал.

— Избягах колкото се може по-далече от вас.

— Едва наскоро разбрах, че работиш като охранител в бар.

— И изпрати онези мъже да ми видят сметката.

— Не. Изпратих ги да те доведат при мен.

— Но те се опитаха да ме убият.

— Не е било така… поне в началото. Един от тях успя да се измъкне. Впоследствие ми разказа, че нещата са се объркали. Някой се е опитал да ги спре, преди да влязат в бара. Много едър мъж, по-възрастен от теб.

— Казваше се Карл.

— Да, Карл. А когато се добрали до теб, ти… ти си започнал да ги убиваш. И това ги е изправило пред дилемата да стрелят или да бъдат убити. Мислех, че съм изпратила достатъчно хора, но се оказа, че съм сгрешила. Ако можем да определим този инцидент като проверка, трябва да се каже, че ти я издържа с отличие. Постигна впечатляващ резултат.

— Загинаха невинни хора — отвърна рязко Пол. — Заради теб!

— Както вече казах, това е необходима жертва.

— Върви но дяволите!

Тя отново го потупа по рамото.

— Искам да разбера как овладя импулса да убиваш, Пол.

Той извърна поглед от нея.

— Моля те, това е много важно.

Джерико изчака, но Роджърс не каза нито дума.

— Какво се случи, та не уби онова момче, Уил Донахю? Ако можеш да ми обясниш какво точно е станало, не се съмнявам, че ще успея да извърша необходимите корекции, за да решим този проблем.

Роджърс я погледна.

— Супервойник, който не иска да убива? Какъв смисъл има?

— Разбрал си ме погрешно. Супервойник, който е програмиран да убива само враговете.

— И кой посочва враговете?

— Това не влиза в заданието ми. Други решават тези неща. Политиците.

— Колко успокояващо!

— Не усложнявай нещата, Пол. Просто ми кажи как го направи.

Изведнъж Роджърс застена и ако ръцете му не бяха вързани, щяха да сграбчат онова място на главата му.

Развълнуваната Джерико скочи от мястото си, втурна се към другия край на помещението и домъкна някакъв медицински апарат с монитор. Трескаво прикрепи електроди на слепоочията на Роджърс, после разкопча ризата му и постави няколко сензора на гърдите му и един на врата. Включи машината и впери поглед в екрана. Въведе някакви команди на клавиатурата и се зае да изучава резултатите.

През цялото това време Роджърс стенеше, охкаше, виеше от болка. В един момент завъртя глава настрани и повърна.

Джерико не му обърна никакво внимание.

— Удивително! — възкликна тя. — Но трябва да те свържем и с апаратура за триизмерни изображения, скенер или нещо подобно. Техниката, с която разполагаме днес, е на светлинни години от онази, която използвахме преди трийсет години. Тя ще ни даде ясна представа за случващото се. Ще направим и пълна кръвна картина, разбира се. Това ще отнеме доста време, но ще изпълним всичко, както трябва. Обещавам.

Джерико позвъни някъде и двайсет минути по-късно Роджърс, който продължаваше да изпитва агонизираща болка, бе отведен в друго помещение. Там го поставиха да легне в нещо като тунел и прегледаха тялото му на скенер.

Джерико наблюдаваше екрана, който показваше състоянието на вътрешните му органи.

— Колко силна болка изпитваш, Пол? Моля те, бъди прецизен. И каква е честотата на пристъпите?

— Майната ти! — изкрещя той.

— Губим ценно време. Нямам представа кога ще настъпи следващата криза.

Роджърс не отговори. Ядосаната Джерико насочи вниманието си към екрана.

— Това е удивително — отбеляза тя. — Вече виждам какво можем да подобрим. — И започна да си води записки на един таблет. — Ще извадя старите изследвания от архива и ще ги сравня със сегашните. Това ще ми позволи да анализирам задълбочено промяната. Болят ли те ставите? Използвахме композитни материали, преди останалите да оценят предимствата им. Поздрави са от стоманата и по-гъвкави от пластмасата. Скенерът обаче показва нарушения в костната структура. А най-интересните данни постъпват от мозъчния имплант…

— Млъкни! — изкрещя Роджърс.

Тя продължи, сякаш не го бе чула.

— Знаеш ли, че мозъкът ти е оплел мрежа от неврони около импланта? И дори е пробил корпуса му? — Джерико помълча и добави развълнувано: — Мозъкът ти е проникнал вътре в импланта. Сигурно това е източникът на…

— Млъкни!

Тя замълча, но устните й продължиха да се движат. Очевидно си говореше сама. Очите й блестяха от вълнение, породено от онова, което виждаше, а Роджърс се гърчеше в агония.

Когато болката започна да утихва, той се извърна и я видя вглъбена в екрана. Копнееше да сложи край на тази лудост. Първо на нея. А после и на себе си.

— Това не беше Балард — каза той.

Думите му привлякоха вниманието й и тя се обърна към него.

— Значи ти си го изхвърлил през прозореца?

— Не мисля, че и другият е истинският Балард. Къде е той?

— Не се притеснявай, Пол. Всичко ще приключи съвсем скоро.

— Много неща ще приключат съвсем скоро.

Включително животът ти.

— Ей сега се връщам — каза Джерико. — Трябва да проверя някои неща.

Тя излезе от стаята и остави Роджърс легнал, с поглед, вперен в тавана. Той се опита да помръдне ръцете и краката си, но не успя.

По дяволите!

Времето му изтичаше. Възможностите му също.

Когато вратата се отвори отново, дори не си направи труда да погледне към нея.

— Пол?

Сега вече се обърна. На прага стоеше Сюзан Дейвис, която пристъпи към него и го погледна.

— Съжалявам — каза тя. — Не мога да направя нищо, за да ти помогна.

Той сви рамене.

— Тя ли те е осиновила?

— Да.

Роджърс извърна поглед и поклати глава. Ако можеше да движи ръцете си, щеше да забие пръсти в главата си и да извади онова нещо.

— Споменавала ли е причината да го направи?

Сюзан избегна погледа му.

— Може би се е чувствала самотна.

Роджърс продължи да се взира в тавана.

— Трябва хубаво да си помислиш. Ще дойде време, когато ще й омръзнеш. И тогава…

— Можеш ли да помръднеш?

— Инжектираха ми някаква гадост. Къде се намираме, между другото?

— На същото място.

— Къде е Балард. Истинският Балард?

Сюзан поклати глава.

— Не знаеш или не искаш да ми кажеш?

Тя отново поклати глава.

— Няма значение. И бездруго съм мъртъв.

Сюзан прокара пръст по ръката му.

— Защо се върна? Можеше да отидеш къде ли не.

— Имаш ли представа какво ми причини тя?

— Донякъде.

— В такъв случай разбираш защо трябваше да се върна.

— Предполагам.

Тогава чуха шум. Идваше отнякъде наблизо.

Сюзан се наведе и го целуна.

— Много съжалявам — прошепна тя, обърна се и излезе.

Роджърс отново вдигна поглед към тавана. И започна да брои.

65

— Смяташ ли, че е тук?

Нокс наблюдаваше Пулър, който стоеше точно срещу Блок Кю и го оглеждаше с бинокъл.

— Възможно е — каза Пулър и свали бинокъла. — Ако той е тук, и Джерико е тук. Но трябва да сме сигурни.

— Добре, какво предлагаш да направим?

— Най-подходящ ми се струва директният подход — отвърна Пулър и й подаде бинокъла. — Не се ли върна след двайсет минути, повикай ченгетата.

Тя го изгледа объркано, но кимна.

Пулър прекоси улицата и се запъти към портала. Когато охранителите го пресрещнаха, той вдигна високо служебната си карта и значка.

Един от охранителите го позна и каза:

— Идвали сте тук и преди.

— Точно така. Имах среща с Клеър Джерико. Тя ми позвъни. Поиска да се срещнем спешно.

Охранителите изглеждаха озадачени. Онзи, който позна Пулър, отвърна:

— Но тя не е тук.

— Сигурни ли сте?

— Смяната ми започна в шест сутринта. Тя си е тръгнала снощи и компютърът показва, че не се е връщала.

Пулър се престори на объркан.

— Нищо не разбирам. Джерико ми позвъни преди трийсет минути и каза, че трябва да се срещнем във Форт Монро. — Той погледна към Блок Кю, който се издигаше в далечината зад охранителите. — Това е единствената сграда на територията на форта, в която работи Джерико, нали така?

— Доколкото знам.

— А Джош Куентин? Него също го познавам.

— И той не е идвал.

— Благодаря.

Пулър се върна при Нокс. Обясни й набързо какво е научил от охранителите.

— Къде ли е тогава? — зачуди се Нокс.

— Тя се нуждае от спокойно, усамотено място с надеждна охрана.

— Имението на Балард — сети се Нокс.

— И аз си мислех за него.

* * *

Два часа по-късно отново навлязоха в Щата на катранените пети, както бе известна Северна Каролина благодарение на мащабното производство на катран, дзифт и терпентин в миналото. Пулър позвъни на брат си, за да го информира какво са научили и къде отиват.

— Моля те, не ми казвай, че ще проникнеш с взлом в имението на Балард — каза Робърт.

— Добре, няма да ти го кажа — отвърна Пулър.

— За бога, Джон, защо не се успокоиш и не помислиш малко? Това не просто ще съсипе кариерата ти, а ще те прати в затвора. Може дори да те убие.

— Благодаря ти, Боби. Бог ми е свидетел, че не съм свикнал да рискувам живота си — отвърна сухо Пулър.

Затвори телефона и погледна часовника си.

— Да изчакаме да се стъмни и да огледаме мястото. Не се съмнявам, че е добре охранявано, но и най-строго охраняваната крепост си има недостатъци.

Настъпи нощ. Двамата с Нокс седяха в колата си на обществения паркинг край плажа. Пулър погледна часовника си. Минаваше единайсет.

— Да вървим. — Той отвори багажника и извади калъф с очила за нощно виждане. — Добре че не бях взел тази чанта, когато скочихме във водата.

— Да, добре че в колата бяхме само ние — отвърна Нокс.

Приближиха се максимално близо до имението, без да рискуват да бъдат забелязани. Когато залегнаха зад една пясъчна дюна, Пулър извади очилата и огледа околността.

— Първоначални заключения? — попита Нокс минута по-късно.

— Брат ми излезе прав, като нарече имението същинска крепост.

— Чудесно!

— Високи каменни стени. Голям портал, външна охрана, не се съмнявам, че има и вътрешна, която прави редовни обходи.

— Звучи ми като поредния тих и спокоен ден на плажа.

— Пол каза, че е влизал вътре.

— Да, но не забравяй, че той е Супермен и Спайдърмен в едно.

— Да засечем интервалите, през които охраната прави обходи.

Пулър се покатери на едно дърво и огледа двора на имението. Няколко минути по-късно по улицата се зададе джип и вратите се отвориха. Пулър проследи с поглед как голямата машина прекосява двора и спира със задната си част към големите френски прозорци. От джипа слязоха няколко мъже и отвориха задната му врата. Миг по-късно Пулър видя да изнасят от къщата носилка, която бързо натовариха в джипа.

Пулър слезе от дървото. Веднага щом скочи на пясъка, хвана Нокс за ръката.

— Какво става? — попита тя.

— Прехвърлят пациента.

— Кой пациент? Балард ли?

— Не е Балард, а Пол.

— Сигурен ли си?

— Видях го с очите си.

Добраха се до колата си тъкмо когато джипът минаваше покрай тях. Пулър го последва.

— Къде смяташ, че го водят? — попита Нокс.

— Няма да разберем.

— Какво?

— Дръж се!

Пулър ускори, зави рязко наляво, натисна отново педала на газта, изравни се с джипа и се блъсна в него.

— По дяволите, Пулър! — възкликна Нокс, докато стискаше здраво дръжката над вратата.

Джипът закриволичи, след което на свой ред се блъсна в колата на Пулър. Случи се това, което Пулър очакваше — броните им се закачиха. Той натисна спирачките и принуди другия автомобил да намали и да отбие край пътя. Изключи от скорост и изскочи навън с пистолет в едната ръка и служебната значка в другата.

— Полиция! Излезте от колата! Веднага!

Нокс също бе слязла, извадила пистолет и заела позиция от другата страна на джипа.

— Веднага! — повтори гръмогласно Пулър. — В противен случай ще открием огън! Обкръжени сте! Над вас кръжи хеликоптер!

Двете предни врати на джипа се отвориха и от там слязоха двама мъже с вдигнати ръце.

— На земята! По очи! — нареди им Пулър. — Ръцете на тила, пръстите сплетени! Веднага!

Мъжете легнаха на прашната земя и изпълниха нарежданията му.

Нокс претърси колата. Беше празна, с изключение на Роджърс отзад. Пулър сложи белезници на двамата мъже, след което се втурна към джипа и отвори задната му врата. Роджърс го погледна вяло и попита:

— Какво правиш тук?

— Спасявам ти задника. Можеш ли да ходиш?

Роджърс поклати глава.

— Невроблокери с временно действие.

Пулър го метна на рамо и го отнесе до колата си. Настани го на задната седалка и го закопча с колан.

— Ей! — извика един от мъжете, проснати на земята. — Ами ние?

— Намерете си добър адвокат — отвърна Нокс.

Пулър успя да откачи броните на двете коли, след което подкара обратно към Вирджиния.

— Отведоха Джош Куентин и Хелън Майърс — обади се Роджърс от задната седалка. — Бяха с мен, когато Джерико дойде и ме напръска с някакъв газ.

— Защо бяха с теб? — попита Пулър.

— Използвах ги, за да се добера до нея. Тя обаче ме надхитри. Отведе ме някъде и ми направи разни изследвания. Искаше да разбере какво се е объркало и да възроди програмата. Съвсем е откачила!

— Къде си бил, когато Джерико те е нападнала с този газ? — попита Нокс.

— У Куентин… макар после да разбрах, че това всъщност е вилата на Майърс. Знаете ли къде е?

Пулър кимна.

— Да. По кое време стана това?

— Към осем сутринта.

— Ние пристигнахме там в девет и претърсихме цялата къща, но не открихме никого. Колите на Майърс и Куентин обаче бяха в гаража.

Телефонът на Пулър иззвъня. Обаждаше се брат му. Пулър му разказа за случилото се, но очевидно Робърт нямаше търпение да приключи, за да му съобщи своята новина.

— Току-що открихме нещо — каза той.

— Какво?

— Тялото на Джош Куентин. Океанът го е изхвърлил на брега на Аутър Банкс този следобед.

Пулър затаи дъх.

— Убийство?

— Несъмнено.

— Причина за смъртта?

— Счупен череп по всяка вероятност. — Робърт помълча и добави: — Може би като при онези четири жени.

Пулър погледна в огледалото.

— Благодаря за информацията, Боби.

— Какво ще правите с Роджърс?

— Още не съм сигурен.

66

Пулър дръпна завесите в мотелската стая в Хемптън и се обърна към Роджърс; който лежеше на леглото. Още беше парализиран. Нокс седеше на един стол до него с пистолет в ръка. Пулър й бе предал новината от Боби.

Роджърс ги погледна и попита:

— Какво има?

Пулър му каза за Джош Куентин.

— Не съм го направил аз.

— И защо трябва да ти вярваме? — отвърна Нокс и стисна пистолета по-здраво.

Роджърс погледна пистолета.

— Прицели се в главата или в сърцето ми. В противен случай няма да ме убиеш.

— Кучи син! — промърмори Нокс и поклати глава. — Това прилича на научна фантастика!

Пулър седна на другия стол и се обърна към Роджърс:

— Дай да си поговорим честно. Какво си правил през всичките тези години?

— Скитах насам-натам. Извърших много лоши неща, но така и не ме пипнаха. После влязох в затвора за убийство. Излежах десет години и ме пуснаха предсрочно.

— Това означава, че в момента нарушаваш правилата на предсрочното освобождаване.

— Нарушавам много неща.

— Убил ли си някого, откакто излезе от затвора, с изключение на нападателите в бара.

— Какво ти пука?

— Опитвам се да те разбера, Пол. За да реша дали да ти помогна, или да те тикна зад решетките до края на живота ти.

Роджърс извърна поглед.

— Двама души, които искаха да ме ограбят веднага след излизането ми от затвора. И един търговец на оръжие в Западна Вирджиния, от когото откраднах пистолет. Нямаше да го убия, ако не се канеше да ме застреля.

Нокс и Пулър се спогледаха.

— За какво ти трябваше пистолетът? — попита Пулър.

— Исках да се отплатя на Джерико за нещо, което ми причини преди време.

— Търговец на оръжие? — възкликна Пулър. — В Западна Вирджиния? Чух по новините.

— Точно така.

— Но с него е имало едно момче — обади се Нокс. — И то не е пострадало.

Роджърс не каза нищо.

— Защо не уби и детето? — попита Пулър. — То е било свидетел.

— Аз… аз просто не можах да го направя.

— Това означава ли, че си в състояние да контролираш своите импулси?

— Тогава успях.

— Имаш ли представа къде те водеха с джипа?

— Вероятно да ме изхвърлят в океана като Джош Куентин. Джерико завърши изследванията си, а аз й съобщих, че знам за двойника на Балард.

Пулър се напрегна.

— Ти ни каза, че си изхвърлил през прозореца двойника, а впоследствие си видял друг човек на плажа. Това трябва да е бил истинският Балард.

— Мисля, че истинският е мъртъв.

— Защо тогава се преструват, че още е жив? — зачуди се Нокс.

Пулър помълча, преди да й отговори:

— Според брат ми лично Балард контролира всички патенти за технологиите, които Джерико продава на частна компания. — Той изгледа въпросително Роджърс. — Това става в онази стая на втория етаж в бара. Куентин предава секретна информация на Майърс, а тя на свой ред — на един френски бизнесмен. Тези технологии струват цяло състояние.

— Да допуснем, че Балард наистина е мъртъв — каза Нокс. — Кой тогава ще наследи собствеността върху патентите?

— Зависи от завещанието му — отвърна Пулър. — Но едва ли ги е завещал на Джерико. Ако той е мъртъв, нищо чудно да използват двойници, за да поддържат илюзията, че е жив. Възможно е да са прибягнали до пластична хирургия, за да ги направят досущ като Балард. Предполагам, че след като залогът е толкова голям, са готови на всичко…

— Но когато някой отиде в имението, няма ли да се досети, че това не е истинският Балард, и да разкрие измамата.

— Не и ако кажат, че страда от алцхаймер, деменция или нещо подобно. Тогава никой не би очаквал от Балард да се държи като… Балард.

Нокс го погледна и разбра, че спокойно би могъл да описва баща си. После кимна към Роджърс и каза:

— Той вече си призна, че е убил един от двойниците. Не можем да бъдем сигурни, че не е убил Куентин. Мисля, че трябва да се свържем с чен…

Нокс не довърши изречението, защото Роджърс скочи, грабна пистолета й, завъртя я и опря дулото в главата й.

Пулър насочи оръжието си към него, но Роджърс го предупреди:

— Остави го или тя умира.

— Не бива да го правиш, Пол.

— Наричай ме Роджърс. Това също не е истинското ми име, така че няма значение.

— Не си мисли, че ще ти се размине!

— Свали оръжието, Пулър! Няма да повтарям! Не ми пука дали ще умра. Но това едва ли важи и за партньорката ти.

Пулър свали бавно пистолета. Роджърс незабавно пусна Нокс и й върна оръжието. Седна на леглото и разтри тила си с длани, докато двамата го гледаха изумено.

Той вдигна поглед и обясни:

— Действието на невроблокерите отмина още преди да дойдем тук.

— Защо не ни уби, когато имаше възможност? — попита Пулър.

— И защо ми върна пистолета? — добави Нокс.

— Не съм убил Куентин.

Роджърс стана, отиде в банята и започна да повръща. Пулър погледна Нокс и каза:

— Аз му вярвам.

— И аз.

— Явно организмът му не издържа.

Роджърс излезе от банята след няколко минути. Едва се добра до леглото и се отпусна на него.

— Ще се оправиш ли? — попита Пулър.

— Не, няма, но въпреки това ще пипна Джерико.

— Куентин е мъртъв. Нищо чудно и Майърс. Джерико се опитва да прикрие следите си.

— Това не значи, че няма да умре. Освен това има още едно момиче, Сюзан Дейвис.

— Онова, което ти спаси живота в бара? — попита Пулър.

— Изглежда, че Джерико я е осиновила. Тя беше в имението на Балард. И знае какво става там. Играеше ролята на бавачка на онези старци, двойниците.

Пулър погледна Нокс.

— Успеем ли да се доберем до някоя от тях — Майърс или Сюзан, можем да я използваме, за да пипнем Джерико.

— Шансовете са минимални. Нито знаем къде да ги открием, нито знаем дали ще ни сътрудничат.

— Това е единствената ни възможност — каза Пулър и погледна Роджърс. — През всичките тези години как успяваше да държиш под контрол импулса си да убиваш?

Роджърс въздъхна дълбоко.

— Отначало смятах, че това е умение, което съм изработил през годините, прекарани в единична килия. Но Джерико изследва мозъка ми с помощта на скенер и заяви, че невроните ми са проникнали в импланта и са го интегрирали. Може това да е причината. Нямам представа. Не съм учен, а опитна мишка.

— А може би човекът, който си бил някога, се връща обратно? — предположи Пулър.

Роджърс го зяпна смаяно. Очевидно тази възможност не му бе хрумнала.

— Не съм сигурен, че си спомням кой бях — отвърна тихо той.

— Каква е причината за тези болезнени пристъпи? — попита Нокс.

Роджърс разтри краката си.

— Имплантираха ми ендоскелет от композитни материали. Направиха ме най-силния човек на Земята.

— И какво се случва с него? — попита Нокс.

— Явно е започнал да се разпада след трийсет години. Или организмът ми го отхвърля. Нямам представа.

— Има ли начин да се спре процесът? — попита Пулър.

— Никой не ми е казал.

Пулър и Нокс се спогледаха.

— Добре, в такъв случай трябва да намерим Сюзан, Майърс или и двете. Струва ми се, че ако са живи, ще ги открием в имението на Балард — рече Пулър.

— Влизал съм там и преди — каза Роджърс. — Мога да го направя отново.

— Но този път няма да бъдеш сам — отвърна Пулър.

67

— Изкатерил си тази стена без въже?

Пулър, Нокс и Роджърс лежаха по корем на плажа и оглеждаха имението. Бяха с черни ски маски. Зад тях се разбиваха вълните на океана и прикриваха всеки шум, който тримата биха могли да вдигнат.

Роджърс протегна ръка и размърда пръсти.

— Нямам нужда от нищо друго.

На едното си рамо Пулър бе метнал навито въже. Планът им бе съвсем прост. Роджърс трябваше да се прехвърли през каменния зид, след което да пусне въжето и да помогне на Пулър и Нокс да се покатерят.

Известно време наблюдаваха охранителите, които правеха своя обход. Бяха въвели някои промени след предишното проникване на Роджърс в имението, но въпреки това в охраната имаше пропуски.

— Ще бъдат нащрек — отбеляза Нокс. — Знаят, че си избягал и че ние сме с теб.

— И няма да убиваме никого, освен ако не е крайно наложително — обърна се Пулър към Роджърс, който сви рамене.

— Опитат ли се да ме убият, аз ще ги убия. Ако това не ти харесва, можеш да останеш на плажа.

Пулър го изгледа продължително.

— В интерес на истината, аз следвам същото правило.

Той и Нокс проследиха с поглед как Роджърс, нарамил въжето, се изкачва по стената с такава лекота, сякаш се разхождаше по улицата. Когато пръстите му достигна върха, той се набра на мускули, повдигна тялото си и легна върху зида.

Нокс погледна Пулър.

— Добре, сега мога да кажа, че съм видяла всичко.

— Може да останеш изненадана от това, което ще видиш след няколко минути.

Роджърс спусна единия край на въжето, а другия омота около кръста си, после се хвана за един камък от зида за повече опора. Нокс беше първа и след десет секунди вече лежеше до Роджърс. Пулър я последва и стигна горе за същото време.

Огледаха двора и видяха, че пътят им е чист. Спуснаха се по същия начин. Хукнаха към далечния ъгъл на една от помощните постройки и отново се огледаха. Скриха се в сенките, тъй като се появи един от охранителите и по време на обхода си се срещна с друг. Двамата размениха няколко думи, преди всеки да продължи по маршрута си.

Роджърс посочи един прозорец на горния етаж на голямата къща.

— Това е стаята на Сюзан.

— Откъде знаеш? — попита Нокс.

— Докарах я тук, след като прекали с пиенето една вечер в „Камуфлаж“. Стаята на Балард е на последния етаж, който почти целият е за него. Нямам представа къде може да е Майърс.

— И те знаят, че си убил фалшивия Балард? — прошепна Пулър.

— Сам се похвалих пред Джерико — призна Роджърс.

Пулър кимна и извади от сака си два метални предмета с размерите на мъжка длан.

— Готови ли сте? — попита той.

Нокс и Роджърс кимнаха.

— Давайте тогава.

Нокс и Роджърс прекосиха двора, като вървяха по стъпките на охранителите. Спряха едва когато стигнаха до входната врата.

Нокс погледна часовника си, отброи нужното време и вдигна палец към Роджърс. Секунда по-късно тишината бе нарушена от чупене на стъкло, последвано от двойна експлозия. От прозорците на горните етажи излязоха кълба дим. Чуха се писъци, включи се аларма, а Нокс и Роджърс се скриха отново в сенките, докато охранителите тичаха презглава към къщата.

До входната врата спря джип, шофьорът скочи и хукна след колегите си, като остави двигателя да работи. Минута по-късно навън изскочиха четирима охранители. Придружаваха ги Сюзан Дейвис по халат, Хелън Майърс, напълно облечена, и възрастен мъж в инвалиден стол. Всички се запътиха към джипа.

И се натъкнаха право на Роджърс и Нокс.

А Пулър ги атакува в гръб.

Роджърс хвана един от охранителите и го запрати с такава сила в друг, че двамата се удариха в стената и се свлякоха в безсъзнание. Нокс бе насочила пистолета си към главата на третия охранител.

— Хвърли оръжието — нареди му тя.

Той я послуша и Роджърс го удари по главата, в резултат на което мъжът рухна в несвяст на каменните плочи. Пулър се справи на бърза ръка с четвъртия охранител.

Нокс напъха Сюзан и Майърс на задната седалка. Роджърс вдигна стреснатия старец от инвалидния стол и го сложи отпред. Пулър седна зад волана на джипа и подкара право към портала, който се отвори автоматично, задействан от вградения в колата сензор.

Майърс изгледа тримата и попита:

— Какво, по дяволите, става?

Роджърс свали ски маската си.

— Ти?! — възкликна изумено тя.

— Аз — отвърна той.

— А тези?

— Дойдоха да те спасят — каза Роджърс.

Пулър и Нокс също свалиха маските си. Майърс се усмихна.

— Слава богу!

Роджърс погледна Сюзан.

— Не знаех, че се нуждая от спасяване — каза тя.

Пулър спря на мястото, където бяха оставили колата си, и всички се прехвърлиха в нея. Когато потеглиха отново, Роджърс попита Майърс:

— Какво се случи, след като припаднах?

— Дойдоха някакви мъже и ме отведоха. Нямам представа какво се е случило с Джош.

— Ние имаме — отвърна Пулър. — Мъртъв е.

— Какво? — извика Майърс.

— Изхвърлен на брега с разбита глава.

Роджърс отново погледна Сюзан.

— Какво ще кажеш?

— Вероятно същото като теб. Нищо.

Нокс впери поглед в стареца, който бе като зашеметен. Главата му бе клюмнала настрани.

— Предполагам, че са прибягнали до пластична хирургия, за да заприлича на Балард.

Пулър погледна в огледалото първо към Майърс, после към Сюзан.

— Ако ни сътрудничите, ще сключим сделка.

— Сделка за какво? — отвърна рязко Майърс. — Не мисля, че съм направила нещо нередно.

— Антон Шарпантие — обади се Нокс. — Разполагаме със снимки. Федералните вече работят по въпроса.

Майърс пребледня и извърна поглед към прозореца.

— Те искат Джерико — каза й Роджърс. — Не се интересуват от дребните риби. Разприказваш ли се, може и да отървеш решетките.

— Аз… не знам — отвърна Майърс.

— Не знаеш? — попита учудено Нокс. Погледна към Сюзан и каза: — Добре, тя ще бъде осъдена за шпионаж и ще получи доживотна присъда. Ами ти? Искаш ли сделка?

Роджърс я погледна и каза:

— Не постъпвай глупаво.

Сюзан сви рамене.

— Ако ни сътрудничиш, това може само да ти помогне — добави Пулър.

— Те ме наеха да се грижа за него — каза тя и посочи стареца. — Не знам нищо друго.

— Искаше да кажеш за тях, нали? — уточни Нокс.

— Нищо не знам.

— Започнеш ли да играеш игрички, ще пострадаш.

— За това съществуват адвокатите.

Нокс погледна Роджърс и попита:

— Толкова ли е глупава, или е по-корава, отколкото изглежда?

— Уби човек пред очите ми, затова бих избрал второто. — Той се извърна към Сюзан. — Наели са те, така ли? Не спомена ли, че Джерико те е осиновила?

— Какво?! — възкликна Майърс.

— Никой не ме е осиновявал — каза Сюзан. — Получих работата благодарение на Джош. Познавам го отпреди.

— И как се запознахте? — попита Нокс.

— Имахме добри моменти. Но имахме и лоши.

— Не ти ли е мъчно, че е мъртъв?

— Както вече ви казах, това изобщо не ме интересува. Обзалагам се, че и Джош не би се трогнал, ако аз бях мъртва. Такава ни беше връзката.

— Връзката ви беше достатъчно близка, за да се чукате — отбеляза Роджърс. — В крайбрежната вила.

Сюзан го изгледа.

— Направих го и с теб. Това означава ли, че имаме връзка?

Нокс и Пулър се спогледаха. Роджърс поклати глава.

— Мисля, че беше просто секс.

Сюзан и Роджърс извърнаха погледи един от друг.

Пулър продължи да шофира.

68

Пристигнаха в мотела в Хемптън в три сутринта. Сложиха стареца да си легне, като го подпряха на възглавници, защото имаше трудности с дишането. Двойникът на Балард не промълви нито дума по време на цялото пътуване и мигновено заспа.

Нокс погледна към Майърс и Сюзан и им посочи двата стола.

— Седнете.

— Не можете да ни държите против волята ни. Това е отвличане — заяви Сюзан.

— Аз съм полицай — отвърна Пулър.

— Видях значката ти в бара. Ти си военен полицай. Аз обаче не служа в армията, така че нямаш никаква юрисдикция над мен.

Пулър погледна Роджърс.

— Не ми каза, че е адвокатка.

— Не съм адвокатка, но искам да се обадя на адвокат. След като смятате, че можете да ме арестувате, не можете да ми попречите да се обадя на адвокат.

— Защо просто не млъкнеш и не ги изслушаш? — обади се Майърс.

Сюзан я изгледа пренебрежително.

— Аз не съм продавала военни тайни, нали така? Защо ти не млъкнеш, вместо да си играеш на шпионка?

Останала без сили, Майърс попита Пулър:

— На каква сделка мога да разчитам?

— Зависи от информацията, която ни предоставиш.

— Ако ви дам и Джерико, и Шарпантие?

— Можем да уредим минимална присъда във федерален затвор, който ще прилича на кънтри клуб. Няма да усетиш колко бързо ще излезеш и ще отвориш нов бар.

— Добре.

— Това съгласие ли е?

Тя кимна, а Сюзан я изгледа с отвращение.

— Как се забърка във всичко това? — попита Нокс.

— Благодарение на Джош. Той се свърза с мен. Джерико го беше назначила да „ръководи“ Аталанта Груп, но основната му задача беше да предава информация на Шарпантие. Двамата се познават отпреди.

— Значи Клеър Джерико лично го е избрала?

— Да.

— Струва ми се логично да използват бара като място за предаване на информацията — каза Нокс. — Той се е посещавал от доста военни, така че е нямало опасност да предизвикат подозрения.

Пулър кимна и погледна Майърс.

— А въпросната секретна информация? Това са приложения с комерсиална цел на патентите на Балард, така ли?

— Да. Струват страшно много пари. Но както сам каза, патентите са на Балард.

— А каква е сделката със самия него?

— Той има алцхаймер.

— Това ли е Балард? — попита Пулър и посочи стареца.

Майърс понечи да каже нещо, но се спря. Погледна към Сюзан. Пулър също се обърна към Сюзан.

— Ще сключим ли сделка, или ще оставиш приятелката ти да обере всички бонуси?

— Балард е мъртъв — отвърна Сюзан. — Беше мъртъв още преди да се включа в играта.

— А как е умрял? — попита Нокс. — От естествена смърт ли?

— Ако куршум в главата може да се нарече така.

— Кой го е убил?

— Джерико. Така поне мисля. Не съм била там. Джош обаче беше убеден, че тя го е убила.

— А ти как се забърка във всичко това?

— Казах ви вече. Благодарение на Джош. — Погледна Роджърс и добави: — Нали ти казах, че се познавахме отдавна.

Роджърс кимна, без да откъсва поглед от нея.

— Беше гадняр и мошеник. Затова го е избрала Джерико. А той нае мен да дундуркам старците.

— Джош беше добър човек — прекъсна я Майърс.

— Глупости!

— И как един измамник получава достъп до класифицирана информация, която му позволява да работи като подизпълнител на Министерството на отбраната? — попита Нокс.

— Джерико — отвърна Сюзан. — Обзалагам се, че тя го е уредила. Знаеш, че съществуват безброй начини да се манипулира детекторът на лъжата. Да не би досега в армията да не са прониквали чужди шпиони?

— Явно знаеш доста за тези неща — отбеляза Пулър. — Какво си работила?

— Аз съм най-обикновено момиче, което обича забавленията, но това не му пречи да се учи бързо и да мисли още по-бързо.

— Да, бе! — възкликна недоверчиво Пулър. — Защо й е било да убива Балард?

Сюзан кръстоса крака на няколко пъти.

— Можеш да отидеш до тоалетната, ако ти се налага — каза Нокс.

Сюзан скочи.

— Благодаря — каза тя и забърза към банята.

Когато вратата се затвори зад гърба й, Майърс каза тихо:

— Тя лъже.

— За какво? — попита Пулър.

— За Балард. Никой не го е убивал. Той не е мъртъв.

— Къде е тогава?

Майърс посочи леглото.

— Ето го. Това е Крис Балард.

— Защо да ти вярваме? — попита Роджърс.

— Тя вече излъга за осиновяването — каза Майърс и се огледа притеснено. — Има и още нещо.

— Какво? — попита Нокс.

— Сюзан има оръжие.

— Виждал съм я да го използва — отвърна Роджърс. — Тя ми спаси живота.

— Нямах това предвид — зашепна Майърс. — Тя има оръжие в момента. Видях я да го пъха в джоба на халата си, преди да излезем от къщата.

Пулър и Нокс мигом скочиха на крака и извадиха пистолетите си, докато Роджърс наблюдаваше внимателно Майърс. Застанаха от двете страни на вратата на банята.

Куршумът се заби на два сантиметра над главата на Пулър. Той се хвърли на пода и се претърколи, докато втори куршум пръсна на парчета нощната лампа. Нокс извика от болка, тъй като в лицето й се бе забило стъкло.

Майърс се обърна и стреля отново. Този път не пропусна целта. Куршумът прониза челото на стареца. Той се отпусна мъртъв на леглото. Друг куршум рикошира от металната стойка на лампата и прониза лявата ръка на Пулър.

Роджърс хвърли стол към Майърс, но пропусна. Тя насочи пистолета си към главата му. В следващия миг вратата на банята се отвори рязко. Появи се Сюзан и започна да стреля. Първият й куршум удари Майърс в рамото и тя изпусна пистолета. Вторият се заби във врата й. Този изстрел се оказа смъртоносен.

Майърс изпищя и се хвана за врата, но от раната изтичаше толкова много кръв, че й оставаха броени секунди живот. Тя погледна Сюзан, която стискаше здраво пистолета си, свлече се на пода, потръпна конвулсивно и застина.

Пулър, Нокс и Роджърс гледаха към Сюзан, насочили оръжията си в главата й. Тя свали бавно пистолета.

— Какво, по дяволите, се случи току-що? — възкликна Нокс. — Защо Майърс започна да стреля?

— Защото искаше да убие всички ви — отвърна Сюзан.

— Но нали й предложихме сделка? — учуди се Пулър.

— Тя не се интересуваше от вашата сделка.

— Защо? — попита Нокс.

— Защото е дъщеря на Клеър Джерико — каза Сюзан.

69

Нокс и Пулър се погрижиха взаимно за раните си, като използваха комплекта за първа помощ в сака му. Раната на ръката му не беше дълбока, но кървеше обилно. Най-сетне овладяха положението. Скулата на Нокс бе покрита с марля, защото парчето стъкло я бе порязало там.

Роджърс стоеше над тялото на Майърс. Сюзан седна на един стол и попита:

— Каза ли ви, че лъжа?

Пулър кимна.

— Както и че си въоръжена. Решихме, че влезе там, за да извадиш пистолета и да ни изненадаш.

— Не, наистина ми се ходеше до тоалетната. Но не знаех, че Майърс е въоръжена. Когато чух стрелбата, веднага разбрах какво се случва.

Нокс погледна мъртвия старец в леглото.

— Според нея това е истинският Балард. Защо го уби?

— Защото не е истинският. Вече ви казах, че той отдавна е мъртъв.

— Откъде си толкова сигурна? — попита Пулър. — Някой каза ли ти?

— Джош ме нае за бавачка на Балард. На истинския Балард. Той знаеше… знаеше, че обичам да заобикалям правилата също като него и…

— Чакай малко. Ти си се грижила за истинския Кристофър Балард? — попита Нокс.

Сюзан кимна.

— Той просто си умря. Никой не го е убивал. Излъгах за това.

Тя погледна към Роджърс, който се взираше изпитателно в нея.

— Първата ми реакция винаги е да лъжа — усмихна се тя, а Роджърс отвърна на усмивката й.

— Случи се преди година и половина. Една сутрин влязох в спалнята му, за да му поднеса кафе. Заварих го студен като камък. Позвъних на Джош. А той се обади на Джерико. Двамата дойдоха и обсъдиха какво да правят.

— И решиха да намерят заместник на Балард? — каза Пулър.

— Всъщност двама. Единият беше резерва. За всеки случай. Разбирате ли, Балард имаше алцхаймер. Преди да почине, не знаеше дори собственото си име. Затова от двойниците не се очакваше да водят разговори или нещо подобно. Освен това никой не идваше на гости на Балард. Мисля, че нямаше никакви роднини.

— Но защо на Джерико й е трябвало да създава впечатление, че той още е жив? — попита Нокс.

— Не знам — призна Сюзан. — Знам само, че плащаше добре на персонала, за да пази мълчание. Разчуеше ли се истината, всички щяха да останат без работа, затова си държаха устите затворени. А и старците, които докараха да заместят Балард, не бяха с всичкия си, така че те също нямаше да се разприказват.

— Изхвърлих през прозореца единия, защото го взех за Балард — каза Роджърс.

— Помислиха, че е откачил и сам е скочил — отвърна Сюзан.

— И после повикаха резервата? — попита Нокс.

— Да.

Нокс седна до Сюзан.

— Можеш ли да свидетелстваш срещу Джерико за някоя от тези машинации? — попита тя.

— Ще бъде моята дума срещу нейната. А когато проверят миналото ми… не мисля, че ще ме приемат за надежден свидетел.

Сюзан се обърна към Роджърс, който я наблюдаваше внимателно.

Телефонът на Пулър иззвъня. Когато вдигна, чу гласа на Робърт. Брат му не изгуби и секунда, а веднага извика:

— Където и да си, изчезвай от там! Бързо!

Пулър изведе всички от стаята. Качиха се в колата и потеглиха в мрака.

— Пулър… — каза притеснено Нокс.

Той вдигна ръка и натисна един бутон на телефона си. Брат му вдигна още на първото позвъняване.

— Махна ли се от там?

— Да. Какво става?

— Да си отвличал трима души от имението на Балард?

— Откъде, по дяволите, знаеш?

— Значи е истина.

— Не бих го нарекъл отвличане.

— А как?

— Спасяване.

— Били са държани там против волята си, така ли?

— Да, така мислим.

— Мислите? И сега са невредими?

Пулър погледна Нокс, преди да отговори.

— Една от тях. Двама са мъртви.

— Разкажи ми всичко — нареди брат му.

Пулър му предаде случилото се през нощта и изчака реакцията на Робърт. Чуваше тежкото му дишане, което възприе като лош знак.

— Много зле, Джон.

— Така ли?

— Ще намерят Хелън Майърс и стареца, който може да е Крис Балард, а може и да не е, след което ще те обвинят в отвличане и убийства. Все пак стаята в онзи мотел е наета от теб. Съгласен ли си?

— Горе-долу.

— А ти как би описал ситуацията?

— Положението наистина е зле. Но как са разбрали толкова бързо какво сме направили?

— Провери ли някой от тримата за електронен тракер? А може да са проследили чипа на някой мобилен телефон.

Пулър въздъхна.

— По дяволите! Виж какво, Боби, трябва ми ясен и категоричен отговор дали нашите искат да пипнат Джерико. В противен случай усилията ни отиват нахалост.

— Отговорът е „не“, освен ако не докажеш, че тя наистина продава секретна информация.

— А серийните убийства?

— Те са отпреди трийсет години.

— Чудесно. В такъв случай не разполагаме с нищо срещу нея. И аз ще бъда арестуван за отвличане и убийства.

— Мисля, че открих мотива за подмяната на Балард.

— Какво?

— Както ти казах, Балард контролира патентите.

— И ако с него се случи нещо?

— Помолих един юрист от Пентагона да провери по възможно най-дискретен начин.

— Господи! Не ме дръж в напрежение, Боби. Достатъчно ми е напрегнато.

— Балард е създал благотворителна фондация. Всичките му активи отиват в нея, до последния цент.

— Тогава фондацията получава и патентите, използвани за военни разработки. Какво ще се случи с проектите, по които работи Аталанта Груп?

— Тя ще продължи да работи по тях. Договорът, който са сключили, гарантира това.

— В такъв случай не разбирам мотива.

— Договорите с правителството засягат единствено военните приложения на техните разработки. Аталанта Груп нито контролира комерсиалните приложения, нито има права върху тях. Приходите отиват в полза на наследника на Балард, а именно — благотворителната фондация. Със смъртта на Балард тя встъпва в правата си и получава всичко.

— А това означава, че бизнесът, който Джерико върти с Шарпантие, пропада. Защото тя му продава именно приложения, които могат да донесат комерсиална изгода. И ръководството на фондацията може да разбере какви ги е вършила Джерико.

— Точно така. Затова са се погрижили да създадат илюзията, че Балард е още жив.

— Но доказателствата, с които разполагаме, не са достатъчни, за да я обвиним.

— Не виждам как може да стане без показанията на Куентин и Майърс. И още нещо, Джон. Концентрирай се върху основния проблем. Ще те преследват заради случилото се снощи. Нямам предвид хората на Джерико, а правоохранителните органи. — Робърт помълча и добави: — Може да влезеш в затвора.

— Не ме интересува — извика Пулър. — Но това означава, че няма да разберем какво се е случило с мама.

— Ще разберем.

— Как? Не разполагаме с нищо!

— Напротив, разполагаме с нещо. Нещо, което Джерико иска.

— Какво?

— Роджърс — отвърна брат му.

Пулър погледна Роджърс, който спокойно отвърна на погледа му. Пулър каза в телефона:

— Не, не мога да го направя. Знаеш ли, че този човек има…

Брат му го прекъсна.

— Джон, ще ми се довериш ли? Знам какво правя. Просто ми се довери.

Пулър застина с телефона в ръка, по-объркан от всякога.

— Добре, Боби, добре.

70

Робърт Пулър бе облякъл парадната си униформа. Не от уважение към жената срещу себе си, тъй като изобщо не я уважаваше. А заради самия себе си. Клеър Джерико го огледа изпитателно, седнала зад бюрото си. Първите й думи бяха:

— Мисля, че не сме се виждали от онази лекция в Пентагона. Доста време мина от тогава.

— Аз съм зает човек, вие също.

— Да не забравяме, че прекарахте известно време във военен затвор.

— Където разполагах с достатъчно време да чета и да мисля. Никой не ме прекъсваше, нищо не ми пречеше.

— Разбрах, че кариерата ви се развива добре.

— А вие продължавате да се занимавате с това, с което винаги сте се занимавали.

— По-проницателен сте от баща си.

— Брат ми спомена, че сте се срещали с баща ми. И че сте имали някакви разногласия.

— Меко казано. Опитвах се да не накърня чувствата на брат ви. Всъщност срещата ми с баща ви наподобяваше танкова битка.

— Баща ми командваше пехотинци на бойното поле. Той не виждаше необходимост да се крие зад броня.

— Използвах го като метафора.

— Не съм дошъл, за да говоря за него. Тук съм, за да говоря за майка ми.

— Това го разбрах.

— Получихте ли имейла ми?

— Беше малко неясен, но оценявам усилието — отвърна Джерико.

— Затова реших да дойда лично. За да сключим споразумение.

— Въпросът е деликатен.

— Но достатъчно ясен.

— И имам уверенията ви, че всичко е одобрено на най-високо ниво? Че няма да има пречки?

— Мисля, че изложих това в неясния имейл.

Тя взе химикалка от бюрото си и започна да я върти между пръстите си.

— Наистина ли е толкова важно за вас?

— Вие сте майка, нали?

— Бях майка, но дъщеря ми беше убита.

— Въпреки това разбирате причината да дойда тук, нали?

— Разбирам чувствата ви, но се чудя дали си заслужават всички тези усилия.

Робърт стисна здраво стола си, за да не се хвърли напред и да стисне Джерико за гърлото.

— Мисля, че си заслужават.

— И в замяна на това получавам Роджърс?

Робърт кимна.

— А брат ми и приятелите му се измъкват напълно невредими.

— Това го пише в имейла ви. Но не съм сигурна. Те нанесоха непоправими щети.

— Държа на това условие.

— Ще помисля — отвърна безгрижно тя, очевидно наслаждавайки се на предимството си по този пункт от преговорите. — Искате подробности? Местоположение? Трябва да разберете, че лично аз не съм замесена по никакъв начин. Отговорността пада върху съвсем други хора. Освен това не съм в състояние да възкреся мъртвите.

Робърт отново стисна стола си.

— Искам и подробности, и местоположение.

Джерико се облегна назад.

— Покажете ми доказателство, че споразумението е одобрено — каза тя.

Той отвори куфарчето, което бе донесъл със себе си, извади таблет, отвори някаква страница и го плъзна по бюрото й. Джерико изучава документа няколко минути. Накрая кимна и върна таблета на Робърт.

— Удивително — каза тя. — Не очаквах толкова високопоставени хора да са загрижени за подобни неща.

— Тези високопоставени хора изпитват голямо уважение към баща ми.

Джерико сключи ръце и се наклони леко напред.

— Сигурно е трудно цял живот да стоите в неговата сянка.

— Винаги съм смятал това за чест.

Тя го изгледа развеселена.

— Самозаблудата се отразява нездравословно.

— Подробности и местоположение?

Джерико му ги съобщи в рамките на следващите пет минути. Робърт въведе информацията в таблета си.

— Както сам виждате, озовала се е на неподходящото място в неподходящото време — заключи Джерико. — Злощастно стечение на обстоятелствата. Димитри, или Роджърс, току-що е убил Одри Мур. Очевидно я е издебнал, след като е приключила работа и е напуснала Блок Кю. Вероятно се е криел наблизо. Един от охранителите чул нещо и отишъл да провери. Видял какво става и повикал подкрепления. Докато той и колегите му се опитвали да задържат Роджърс, се появила майка ви, видяла и Роджърс, и убитата жена, и… всичко. Очевидно е извикала и е хукнала да бяга. Един от охранителите реагирал инстинктивно, но неадекватно. Ударил я с приклада на оръжието си. И тя умряла. Не можех да направя нищо. Дори не бях на мястото.

— Вече го казахте.

— Разбира се, бих предпочела въпросът да се уреди по съвсем друг начин, но тогава основната ни грижа беше да запазим всичко в тайна. Това ми се струваше единственото възможно решение. Погребахме я, както подобава — добави безцеремонно тя.

Робърт Пулър затвори куфарчето си и се изправи. Пъхна фуражката си под мишница и каза:

— Споменахте, че познавате баща ми?

— Да.

— А познавахте ли майка ми?

Клепачите на Джерико трепнаха леко.

— Може да съм я виждала в базата.

— Беше много красива. Но най-вече добра. Всички я обичаха.

— Сигурна съм, че всеки син вижда майка си в такава светлина.

— Значи сте разбрали, че е тя. И вие също ли сте минавали оттам случайно?

— Вече ви казах, че не бях там.

— Роджърс твърди, че не е видял майка ми, но е видял вас.

Тя се засмя тихо.

— О, боже! Защо не го изпратите да свидетелства в съда? Между другото, колко души е убил до момента?

Робърт продължи, сякаш изобщо не я бе чул:

— И така, безценното ви творение бяга и започва да избива методично ваши служителки, защото не може да се добере до…

— Той ли ви го каза? — прекъсна го Джерико.

— Защото не е могъл да се добере до вас — довърши Робърт, без да обръща внимание на думите й. — А после е открит близо до Блок Кю, където убива друга жена, и вие отново не сте там.

Тя разпери ръце.

— Бях твърде заета.

— Но сте запозната с фактите.

— Мисля, че вече отговорих на този въпрос. И дори да съм знаела, какво от това?

— Питам се дали ви е доставило удоволствие.

— Кое? — изгледа го с любопитство Джерико.

— Да отмъстите на баща ми.

— Защо ще искам да му отмъщавам?

— Сама описахте отношенията ви като танкова битка. Явно не сте били в приятелски отношения.

— Какво толкова? Нормално е хората да имат разногласия. Това не означава, че трябва да се избиват помежду си.

— Така е, но ми се струва, че вие сте от хората, които превръщат критиката, дори най-незначителната, в повод за същинска вендета.

— Започвам да губя интерес към този разговор — отвърна Джерико и започна да мести някакви документи по бюрото си.

— И когато баща ми не се е съгласил с вас, вие сте приели това като голяма обида. Вероятно е казал мнението си право в очите ви и сте чули неща, които сте сметнали за непростими. Затова предвид отмъстителната ви природа сте изпитали задоволство да му причините страдание, макар той да не е имал представа за неговия източник.

Джерико остави документите и го погледна хладнокръвно.

— Позволявам си да ви напомня, че не аз съм чудовището, а Роджърс. Той е убиецът, не аз.

— Но все пак вие сте го създали — продължи невъзмутимо Робърт. — И също носите отговорност, макар че едва ли споделяте мнението ми. Но да ни оставите в пълно неведение? Без дори да подхвърлите на семейството, на моето семейство, информация къде да я открием?

— Никога не ми е хрумвало — призна откровено Джерико.

— Да, предполагам.

— Просто си вършех работата.

— Работата ви е да крадете секретна информация от правителството и да я продавате на чужди агенти за собствена облага.

Тя поклати уморено глава.

— Пак започна да ме отегчаваш, Робърт. Има ли някакви доказателства или свидетели?

— Имаше. Но и двамата са мъртви. Не се съмнявам, че вие сте причината за смъртта на единия, Джош Куентин.

— Ще отдам тези неуместни обвинения на нестабилното ти емоционално състояние. Но продължиш ли с тези приказки, ще оттегля съгласието си брат ти да се измъкне невредим. Надявам се, че съм ясна.

— Нямам какво повече да кажа.

— Чудесно. А Роджърс? Кога мога да го очаквам?

— Скоро. Много скоро.

71

Пулър бе забил поглед в земята пред себе си. До него бе застанал брат му. Нокс бе няколко метра по-назад, а зад гърба й стоеше Пол Роджърс.

Намираха се на петдесетина километра от Уилямсбърг, на отклонението за Ричмънд от магистрала 64, по което почти не минаваха автомобили. Пред тях се издигаше огромно дърво. Преди трийсет години трябваше да е било крехка фиданка. Земята от северната му страна бе леко хлътнала.

Не бяха дошли сами. Придружаваше ги екип от съдебномедицински експерти.

Мъж, на чието яке пишеше ОКР, пристъпи към Пулър и попита:

— Готови ли сте да започваме?

— Действайте — отвърна лаконично Пулър.

Екипът огради мястото и започна да копае. Малко преди да стигнат два метра дълбочина, откриха онова, което търсеха. Спуснаха въжета в дупката. В нея влязоха мъже в защитни костюми. Завързаха с въжетата ковчега, който бяха открили долу. Един от тях даде заповед и колегите им горе започнаха да дърпат.

След малко ковчегът се озова на повърхността. Метален и покрит с петна. Едната му страна бе хлътнала, но иначе изглеждаше напълно здрав. Капакът си беше на мястото и не се виждаше какво има вътре, за което Пулър мълчаливо благодари на съдбата.

Ковчегът бе натоварен в чакащия микробус. Експертите продължиха да обработват мястото.

Пулър погледа още няколко минути и каза на брат си:

— Готов ли си да тръгваме?

— След малко.

Робърт обиколи изкопа, сякаш се опитваше да запамети всяко късче земя, сред което бе лежала майка му през изминалите трийсет години. Пулър не го изпускаше от очи. Накрая Роджърс дойде при него, почеса се по главата и каза:

— Извинявай, Пулър.

— Ти нямаш нищо общо с това.

— Ако не ме беше видяла какво правя…

— Не се обвинявай. Мен ако питаш, и ти, и мама нямате абсолютно никаква вина за случилото се.

Роджърс се обърна и отиде при Нокс. Тя го заговори тихо.

Робърт приклекна край изкопа. Брат му го последва.

— За какво си мислиш, Боби? — попита Пулър.

— Мястото е толкова спокойно. Мама наистина е почивала в мир.

— Още не сме сигурни, че е тя.

Дълбоко в себе си обаче Пулър знаеше, че това е именно майка им. Единствената причина да научат за мястото бе сключената сделка. Информация за нейната смърт и никакви обвинения. Джерико бе свободна като птичка.

На Пулър обаче му се повдигаше от това. Никога в живота си не се бе чувствал толкова безпомощен. Уменията, които притежаваше, оръжията, които владееше… нищо не можеше да му помогне.

— Наистина е спокойно — каза той. — И има много цветя. Мама обичаше цветята.

Той отново погледна към Нокс. Лицето й бе каменно. Тя се отдалечи. Роджърс я последва и двамата се качиха в джипа, който ги очакваше.

Всички заедно потеглиха към моргата. Когато пристигнаха там, съдебномедицинските експерти вече бяха отворили ковчега и поставили останките на масата за аутопсии. Кости, парчета плат и малки кичури коса.

Нокс и двамата братя наблюдаваха зад стъклена врата. Очите на Пулър се напълниха със сълзи.

Робърт обърна специално внимание на парчетата плат.

— Смяташ ли, че е тя? — прошепна Пулър с треперещ глас.

Робърт кимна.

— Десенът на роклята, която носеше… Същият е. И обувките. Или каквото е останало от тях. И цветът на косата е като на мама.

— Помниш дрехите и обувките?

— Помня всичко от онази нощ, Джон. — Робърт се подпря на стената, за да се съвземе. Внезапно се преви на две и вдиша дълбоко няколко пъти, а брат му го прегърна през раменете. Най-накрая Робърт се изправи и кимна. — Да, мама е. Открихме я най-после.

Двамата продължиха да се взират в останките, докато патоанатомът не пристъпи към масата. Миг преди да започне работа, щорите на стъклената врата се спуснаха.

Нокс, която бе излязла за малко, се върна при тях.

— Тук са — заяви напрегнато тя.

В коридора ги очакваха дузина военни полицаи с бронежилетки и автомати, водени от генерал-лейтенант, който се представи като Рандал Блеър. Това бе другата част от сделката. Роджърс срещу пълен имунитет за Пулър и останалите.

Нокс отиде при Роджърс и прошепна нещо в ухото му. Той кимна, след което изгледа равнодушно войниците. Генерал Блеър го посочи и изкомандва:

— Арестувайте този човек. — След което бързо добави: — Окажете ли съпротива, ще наредя да открият огън, без да ми мигне окото.

Роджърс погледна Нокс и постави ръце на гърба си. Двама военни полицаи му сложи белезници, които изглеждаха по-масивни от стандартните.

— Наредено ми е да ви уведомя — продължи Блеър, — че смятаме случая за приключен, и да ви предупредя да забравите за него. Не го ли направите, ще си понесете последствията. Това е вътрешен проблем на Министерството на отбрана и ще бъде решен по съответния ред.

— Искате да кажете, че случаят ще бъде потулен — отвърна Пулър.

Блеър едва сдържа гнева си.

— Знам само, старши следовател Пулър, че случаят е приключен. Получихте останките на майка си. Това гласи споразумението.

— Да върви по дяволите споразумението! — не издържа Пулър и пристъпи напред, преди брат му да го сграбчи за ръката, а трима военни полицаи да насочат автоматите си към него.

— Какво ще правите? — продължи Пулър. — Ще скриете истината? Отново? И ще й позволите да продължи както досега? Какво означава тази униформа за вас? — Той погледна право към военните полицаи.

Мъжете изобщо не се трогнаха от думите му. Блеър избухна:

— Още една дума и ще те изправя пред военен съд, войнико! — Протегна дебелия си показалец на милиметри от лицето на Пулър и каза: — Пет пари не давам кой е баща ти!

— Остави го, Джон! — каза тихо брат му, който продължаваше да го държи за ръката.

— Няма да го оставя.

Нокс застана до него и хвана другата му ръка.

— Напротив.

После тя кимна на Блеър. Генералът и военните полицаи отведоха окования Роджърс.

Миг по-късно телефонът на Пулър завибрира. Беше съобщение. От Клеър Джерико.

> Много съжалявам за майка ти.

Пулър запрати телефона в отсрещната стена.

72

Аутопсията потвърди, че останките принадлежат на Джаки Пулър. Патоанатомът заключи, че причината за смъртта е силен удар по главата, а това отговаряше на думите на Джерико, че един от охранителите е ударил Джаки с приклад по главата.

Останките й бяха предадени на братята Пулър и те се заеха с организиране на погребението. Чудеха се дали да кажат на баща си и да го вземат на траурната церемония, ако това изобщо бе възможно. Решиха да го посетят и да видят в какво състояние е.

Коридорът бе потънал в тишина. Колкото повече време минаваше от настаняването на Пулър-старши тук, толкова по-редки ставаха изблиците му.

Влязоха в стаята и го завариха в леглото. Над одеялото му се подаваше само ореол от бели коси. Двамата братя се спогледаха, преди да застанат от двете страни на леглото.

— Татко? — каза Робърт.

Възрастният мъж не помръдна.

— Татко, става въпрос за мама — добави Пулър.

Сега баща им примигна, отвори очи и бавно обърна глава първо към Робърт, после към Джон. Робърт седна на стола, хвана голямата възлеста длан на баща си и я стисна силно.

— Намерихме я. Намерихме мама.

Пулър-старши замига бързо.

— Тя не ни е напуснала, татко — каза Пулър. — Тя… тя е била убита от… непознат. Преди трийсет години.

Баща им примигна отново и се обърна към тях. Робърт и Пулър видяха сълзите, които започнаха да се събират в ъгълчетата на очите му.

— Ще я погребем, татко — каза Робърт. — Ще я погребем във Форт Монро. Ние… — Той погледна брат си. — Ние искаме да те попитаме дали ще дойдеш, ако си в състояние…

Сълзите потекоха по лицето на стареца.

Робърт извади нещо от джоба си. Беше стар касетофон.

— Какво е това? — попита Пулър.

Брат му остави касетофона на нощното шкафче и го включи. Миг по-късно в стаята прозвуча женски глас, който пееше.

— Това е мама! — възкликна Пулър. — Откъде го взе?

— От Луси Бристоу. Направила е записа преди много години, когато мама е пеела в църковния хор.

Двамата се обърнаха и видяха баща си да протяга ръка и да докосва касетофона. Очите му бяха пълни със сълзи, но на лицето му трептеше усмивка.

— Джаки — промълви Пулър-старши.

* * *

Погребението беше два дни по-късно. Беше прекрасен слънчев ден във Форт Монро. Откъм океана духаше свеж бриз. Небето бе прорязано от следите, оставени от изтребителите, излетели от близката военновъздушна база.

И тримата мъже от семейство Пулър бяха облечени в парадни униформи. Трите звезди на генерала блестяха на яркото слънце. Службата се провеждаше в католическата църква, която Джаки бе посещавала и в която бе помагала като доброволка. Отец Руни бе дошъл специално, за да отслужи заупокойната литургия.

Армията бе предложила да изпрати гвардейци, които да присъстват на погребението. И тримата не желаеха такива официалности. Пулър бе отклонил предложението съвсем любезно, но в същото време категорично.

Ковчегът бе поставен с лице към олтара, както изискваше католическата традиция. Само ако покойникът бе свещеник, той биваше обърнат с лице към паството, както бе правил приживе.

Отец Руни произнесе прочувствено слово за Джаки Пулър, за всичко онова, което бе направила, и за всичко онова, което бе означавала за толкова много хора, най-вече за синовете си и съпруга си.

Пулър огледа църквата, която бе посещавал като малък. Забеляза една възрастна дама, която стискаше молитвената си броеница. И тогава се сети.

Облечена с най-хубавите си дрехи. Като за църква.

И той прошепна:

— Като за църква.

Очевидно чул думите му, Робърт се обърна към него и попита:

— Какво?

— Мама е идвала тук онази вечер. Идвала е да се помоли, преди да отиде при Бристоу, който й е позвънил. Искала е да потърси Божията помощ как да постъпи. — И добави: — Може би не само с Бристоу, но и с татко.

Когато службата приключи, отец Руни отиде бавно при тримата мъже и изрази съболезнованията си на всеки от тях. Пулър-старши стисна десницата му толкова силно, че пасторът трепна от болка, но дръпна ръката си едва след като старият воин отпусна хватката.

Двамата братя понесоха ковчега с тленните останки на майка си. Лицата им се обливаха в сълзи по целия път до гроба. Днес те не бяха корави войници. Бяха опечалени синове.

Присъстваха много приятели и познати на семейството, включително Стан Демирджиян, който козирува на генерал-лейтенант Пулър, а след това не се отдели от него и го подкрепяше при нужда. Тук бяха и Карол Пауърс и семейството й, пенсионираният агент от ОКР Винсънт Диренцо и адвокатката Шайрин Кърк. Луси Бристоу, при чийто съпруг бе отивала Джаки онази вечер, също поднесе своите съболезнования. Старият воин като че ли я позна, защото й кимна.

Пулър намираше за особено красноречив факта, че нито един високопоставен служител на Пентагона не бе дошъл на погребението. Явно генералите смятаха, че присъствието им тук може да се превърне в пречка за техните кариери.

Докато отец Руни извършваше опелото край самия гроб, Нокс, която стоеше до Пулър, облечена в семпла черна рокля, хвана ръката му. Когато я стисна леко, той отвърна на жеста й.

Службата приключи и синовете качиха баща си в микробуса, с който бяха дошли. Към тях пристъпи Стан Демирджиян и каза тихо:

— Винаги съм знаел, че баща ви е невинен. Винаги.

— Благодаря, господин Демирджиян — отвърна Робърт. — Това означава много за нас.

— И макар да разбирам защо Линда написа онова писмо, не смятам, че трябваше да го изпраща на армията. Човек не бива да постъпва така, като изхожда единствено от чувствата си, без да разполага с никакви факти в подкрепа на обвиненията си.

Робърт и Джон стиснаха ръката му, а Демирджиян изкозирува отсечено и се отдалечи.

След като той си тръгна, Пулър извади нещо от джоба си.

— Като стана въпрос за писма…

— Какво е това? — попита Робърт.

— Писмото на Линда Демирджиян. Тед Хъл ми го изпрати.

— Какво ще правиш с него?

Пулър извади още нещо от джоба си и вдигна ръка.

— Взех това. — Беше запалка. — Ще приемеш ли тази чест?

Пулър хвана листа хартия за единия край, докато Робърт взе запалката и го запали от другия. Пулър държа горящото писмо до последния момент. Когато пламъците опариха пръстите му, той го пусна. Хартията полетя във въздуха, продължавайки да гори, и накрая се превърна в пепел, която вятърът разнесе.

— Наистина ли няма начин, Боби? — попита Пулър.

— Шарпантие е изчезнал безследно. Майърс и Куентин са мъртви. Официалното заключение е, че застреляният старец е Крис Балард. Не се съмнявам, че разполагат и със съответните документи в подкрепа на това твърдение, макар добре да знаем, че не е вярно.

— А секретната информация, която са продавали? Ако някой се порови там…

— Никой няма да се порови, Джон. Постави се на мястото на Пентагона. Излезе ли истината на бял свят, ще злепостави много хора в министерството. И може да върне някои изследвания в областта на отбраната с десетилетия назад. Да съсипе репутацията на мнозина, да ги лиши дори от звездите на пагоните им. Не казвам, че шефовете са доволни от случилото се. Казвам само, че никой няма да доведе това разследване докрай. А дори някой да се захване със случая, Джерико ще разполага с достатъчно време да се отърве от всички улики.

— Значи това е краят, така ли?

— Да, точно така.

Пулър видя Нокс да идва към тях.

— С нас ли ще се върнеш? — попита я той.

Тя поклати глава.

— Трябва да свърша нещо.

— Някакви новини от Роджърс?

— Не. Нямам представа какво правят с него. Може да го пратят в Гуантанамо и да забравят за съществуването му.

— Това е несправедливо! — каза Пулър.

Нокс погледна Робърт, преди да отговори.

— Това е… това е животът.

Тя целуна Пулър, прегърна Робърт, обърна се и си тръгна.

— Всичко наред ли е между вас? — попита Робърт.

Пулър я изпрати с поглед и изчака тя да се отдалечи, преди да отговори:

— Не знам.

73

Пол Роджърс огледа килията, в която го бяха затворили. Приличаше на онази, в която бе прекарал последните десет години. Разликата се състоеше само в това, че сега той беше единственият затворник в цялата сграда. Бяха го докарали през нощта, но бе видял съвсем ясно, че това е военно съоръжение, което не е проектирано за затворници. Имаше обаче изолирана зона, която се охраняваше строго, и той се намираше в нея.

Решетките го заобикаляха от всички страни, което позволяваше на надзирателите да го наблюдават денонощно.

В килията имаше тоалетна и маркуч, който служеше за душ. Подаваха му храната през вратата, пред погледите на половин дузина надзиратели с насочени оръжия.

Имаше удобно легло. И нищо друго.

Роджърс лежеше на него ден след ден. Когато болката го връхлиташе и го принуждаваше да падне на колене и да се гърчи в агония, надзирателите стояха и наблюдаваха. Роджърс предполагаше, че получените заповеди им забраняват да се намесват. А те следваха получените заповеди. Когато повръщаше, което се случваше често, те му подаваха кърпи през решетките, за да почисти себе си и килията.

Така минаваха дните му. Роджърс ги отброяваше наум, както бе правил и в затвора.

Осем дни. Девет. Десет. Две седмици.

Чудеше се какво възнамеряват да правят с него. Да го убият? Да му направят аутопсия? И после да го кремират? Това му се струваше най-вероятно.

Охраната му несъмнено бе уведомена, че той е сериен убиец, че е извършил държавна измяна и прочие. Затова надзирателите му не изпитваха никакво съчувствие към него. Не че той се нуждаеше от такова.

Веднъж се появи човек с лекарска чанта. Тогава един от надзирателите го напръска с нещо, за което Роджърс предположи, че е същият газ, който Джерико бе използвала срещу него. Отново се строполи безчувствен на пода.

По-късно, когато дойде на себе си, видя превръзките на ръцете и краката си. Когато погледна под тях, видя разрези и шевове. Явно бяха взели парчета от плътта му. Сигурно за някакви анализи.

Правят изследвания на този изрод.

А Роджърс чакаше. Чакаше подходящия момент. Хранеше се, пиеше вода, използваше тоалетната, къпеше се с маркуча. Заспиваше и се събуждаше. Заспиваше и се събуждаше. Да, чакаше подходящия момент. Търпението му, както бе показвал неведнъж, беше безкрайно.

Един ден се появи някакъв посетител, любезен и делови мъж на средна възраст с куфарче в ръка. Разговаряха през решетките, след като непознатият бе наредил на надзирателите да отстъпят назад.

Роджърс го бе изслушал внимателно. Мъжът бе приключил срещата с думите:

— Желая ви късмет.

— Нещата никога не опират само до късмета, нали? — бе отвърнал Роджърс.

Накрая, след още пет дни, удари неговият час.

— Ще те местим — каза старши надзирателят.

— Защо?

Онзи не си направи труда да му отговори.

Роджърс видя флакона миг преди надзирателят да го напръска с газ в лицето. Строполи се мигом на пода. Вдигнаха го и го отнесоха до военния камион, натовариха го и го завързаха с каиши за пода. Заедно с него отзад се качиха шестима охранители, които оставиха оръжията в скута си.

Потеглиха. Пътят им минаваше по малки селски пътища, след което излязоха на магистралата и камионът увеличи скоростта. Стигнаха до някакъв мост.

Един от охранителите отметна брезента и надзърна навън.

— Господи, колко е красиво? Нищо не може да се сравни с гледката на мост над водата в звездна вечер.

Секунда по-късно Роджърс разкъса каишите.

— По дяволите! — възкликна най-близкият охранител.

Посегна към оръжието си, но Роджърс го изпревари и го запрати към съседа му. И двамата се проснаха на пода на камиона.

Друг охранител успя да стреля, но пропусна. Не получи втори шанс. Роджърс го сграбчи за рамото и го използва като оръжие срещу останалите трима. В резултат на сблъсъка те изгубиха равновесие и се удариха силно в страничния капак на каросерията.

Роджърс отметна брезента и се огледа. Беше тъмно. Зад тях се виждаха светлини на автомобили. Погледна надясно и видя парапета на моста. Погледна отсрещния бряг и разпозна военноморската база „Норфък“, което означаваше, че Форт Монро е съвсем наблизо.

Присви колене и скочи надясно. Прелетя над бетонния парапет и се приготви да се гмурне в канала. Нямаше представа на каква височина се издига мостът, но разстоянието не бе никак малко. Роджърс изопна тяло, протегна ръце напред и се вряза във водната повърхност. Гмурна се, спря потъването си и изплува. Остана над водата едва няколко секунди, преди да се гмурне отново.

Охранителите се бяха съвзели от изненадата и го обстрелваха от моста. Куршумите обсипваха канала, но от това разстояние трудно можеха да улучат целта си в тъмнината. Можеха да разчитат само на късмет, ала тази нощ той не бе на тяхна страна. Но, както бе казал Роджърс на непознатия си посетител, нещата никога не опираха само до късмет. Флаконът, с който го бяха напръскали, съдържаше само кислород. А коментарът на онзи охранител за моста бе сигнал за действие. Останалото зависеше от самия Роджърс.

Но малко късмет винаги е от полза.

Заплува към брега с мощни загребвания. Каналът не бе много широк. Щяха да изпратят войници, които да покрият колкото се може по-голяма част от бреговете му.

Роджърс обаче бе тренирал в продължение на години и голяма част от тези тренировки бяха свързани с плуване. Забеляза няколко места, където да излезе на сушата, места, за чието съществуване малцина подозираха. Насочи се към едно от тях и не след дълго доплува до него. Беше изолирано и обрасло с храсти. Когато Роджърс излезе на брега, единствената му компания бяха дребните горски животинки, които се разбягаха при появата му.

Оставаше да свърши още една работа. Едва тогава щеше да приключи.

74

Осем етажа.

Тя се бе разположила на последния.

Разбира се.

Вероника Нокс погледна часовника си, след което закрачи към сградата. Беше облякла дълъг черен шлифер с вдигната яка. Изражението й бе напрегнато, но в душата й бе още по-напрегнато.

Охраната във фоайето я претърси и взе пистолета и телефона й. Въоръжен охранител я съпроводи до асансьора. Вратите му се отвориха направо във фоайето на апартамента на Клеър Джерико.

Тя очакваше Нокс. Беше облечена в черен костюм с панталон. Свали очилата си и изтри някакво петънце върху тях.

Охранителят се спусна с асансьора и остави двете жени сами, вперили поглед една в друга.

— Изненадах се от желанието ви за среща — започна Джерико, която явно нямаше намерение да покани Нокс в апартамента си.

— Имаме недовършена работа — отвърна Нокс.

— Така ли? Нямах представа.

— Роджърс е избягал.

— Знам.

— Може да сте в опасност.

Джерико се усмихна.

— И идвате да ме предупредите, защото се притеснявате за моята безопасност?

— Проверих някои неща. Имате доста високопоставени приятели.

Джерико сви рамене.

— Занимавам се с това от много отдавна. С течение на времето човек си създава контакти.

— Отървахте се от обвинение в убийство, нали знаете?

Джерико изглеждаше разочарована.

— Ако това е целта на посещението ви, опасявам се, че си губите времето. Имам си достатъчно работа.

— Не ви ли заболя, когато изгубихте дъщеря си?

— О, Хелън ли имате предвид?

— Да, Хелън Майърс — отвърна напрегнато Нокс.

— Знам какво очаквате да кажа. Че тя ми липсва. Че скърбя. Истината е, че ние почти не се познавахме. Тя живееше при баща си, но той почина и Хелън се обърна за помощ към мен. Е, помогнах й. Помогнах й да отвори онзи бар. Но отношенията ни се изчерпваха само с това. Дали съжалявам, че е мъртва? Разбира се, че съжалявам. Но дали скърбя по същия начин, по който вашият приятел Джон Пулър скърби за майка си? — Джерико поклати глава. — Отговорът е „не“. — Тя помълча и добави: — Как са Джон и брат му? Добре ли са?

— Нямате право да ме питате — отвърна рязко Нокс.

— Просто проявих любезност.

— Да се върнем на недовършената работа — предложи Нокс.

Джерико въздъхна с досада.

— Няма да ме застреляш. Много добре знам, че са ти взели оръжието. Ако възнамеряваш да ме нападнеш с голи ръце, ще останеш разочарована.

Тя извади малък пистолет от джоба си и го насочи към Нокс.

— Това не е в стила ми — отвърна Нокс. — Всъщност дори ми се струва малко аматьорско.

— Да — усмихна се Джерико, — а вие и вашата група сте истински професионалисти. И какво постигнахте?

— Аз също имам приятели по високи места.

— Да, разбира се — съгласи се снизходително Джерико. — Но не се съмнявам, че от време на време вдигат поглед и виждат моите по-високопоставени приятели.

— Помните ли Мак Таубман?

— Е, и? — присви устни Джерико.

— Той беше мой наставник, когато започвах. Всъщност беше ми като втори баща. Когато поех този случай, отидох при него, за да попитам за някои неща. Стана ми ясно, че знае доста за случилото се навремето, но не желае да говори. Страхуваше се. Страхуваше се, при положение че беше най-смелият човек, който някога съм познавала.

— Какво искате да кажете с това? — попита явно отегчената Джерико.

— Беше открит мъртъв малко след срещата ми с него. Смятат, че се е самоубил, но аз не го вярвам. Мисля, че се е свързал с вас. Може би е поискал най-сетне истината да излезе наяве. Само че вие не сте могли да допуснете това.

— О, сега и неговата смърт ли ще разследвате? — засмя се Джерико. — Не останаха престъпления, в които да не съм обвинена. И вие ми говорите за аматьорство? Вижте се в огледалото, агент Нокс. — Тя погледна часовника си и каза: — Има ли още нещо? Чака ме работа. Трябва да се погрижа тази страна да остане в безопасност.

Нокс я изгледа продължително, след което поклати глава.

— Не, няма. Благодаря ви, че се срещнахте с мен.

Джерико се поклони иронично и повика асансьора. Когато той се появи, Нокс влезе в кабината, в която я очакваше същият охранител. Тя се обърна и видя, че Джерико я наблюдава.

— Надявам се, че това е последната ни среща, агент Нокс.

— Гарантирам ви го — отвърна Нокс, докато вратите се затваряха.

Джерико прибра пистолета в джоба си, обърна се и влезе в апартамента си. Това не й позволи да види двете ръце, които се появиха в процепа между вратите на асансьора. Пръстите натиснаха здраво и вратите се отвориха.

Пол Роджърс стъпи във фоайето. Докато асансьорът бе отвеждал Нокс към апартамента на Джерико, той бе седял върху кабината, след като се бе промъкнал в шахтата през един вентилационен отвор. А когато асансьорът се бе спуснал надолу, Роджърс вече бе увиснал на една метална греда в шахтата в очакване на подходящия момент.

Той прекоси фоайето и видя Джерико на бюрото й, седнала с гръб към него. Работеше нещо на лаптопа си. Сигурно ставаше въпрос за сложно научно изследване, погълнало цялото й внимание. Тя вдигна поглед едва когато дланите на Роджърс обвиха врата й.

* * *

Нокс седеше долу на улицата и се взираше в последния етаж на сградата. Вятърът се усилваше. Поредният му порив разроши косата й, затова тя вдигна отново яката на шлифера и пъхна ръце в джобовете си. И макар да знаеше, че е невъзможно, стори й се, че чува прекършването на гръбнак осем етажа по-нагоре.

Казах ти, че имам приятели на високи места.

Като апартамента ти например.

Телефонът й изпиука. Тя го извади и погледна дисплея. После набра съответните цифри и позвъни.

— Готово — каза тихо Нокс.

— Джон не бива да узнае — каза гласът. — Той просто не е устроен така.

— Никога няма да узнае — отвърна Нокс. — Мога да пазя тайна.

С тези думи тя прибра телефона, обърна се и изчезна в мрака.

Робърт Пулър остави телефона си на бюрото. Замисли се за смъртта на Клеър Джерико, но само за броени секунди. После я изхвърли от паметта си и се зае с по-важни задачи.

75

Братята Пулър вървяха из един от най-големите лабиринти в света. Мястото им бе добре познато. Пентагонът. И двамата бяха облекли униформи. И двамата крачеха уверено към кабинета, в който ги очакваха.

Човекът, който ги бе повикал тук, беше генерал Джони Колман, заместник-председател на Съвета на обединените началник-щабове. Макар длъжността му да не предполагаше оперативна власт, единственият по-старши офицер от него бе самият председател на Съвета. И тъй като той бе генерал от военновъздушните сили, Колман бе най-старшият сред всички генерали от сухопътните сили. Навремето бе служил като младши офицер под командването на Пулър Непримиримия, преди да направи завидна кариера в армията.

— Какво смяташ, че иска? — попита Пулър, докато двамата с Робърт вървяха по коридорите на Пентагона.

— Очакват ни или добри, или лоши новини — отвърна брат му.

— Чу ли за случилото се с Джерико? — попита Пулър.

— Чух — отвърна Боби.

— Така и не са намерили Роджърс.

— И това чух.

— Ако е бил той, как е разбрал къде живее? Тази информация беше засекретена.

— Нямам представа — каза Робърт.

Стигнаха кабинета на Колман. На флага на заместник-председателя бе изобразен американски белоглав орел с хоризонтално разперени крила. В ноктите си стискаше три стрели и тринайсет червени и бели ленти, символизиращи първоначалните колонии. Това бе внушителен, царствен образ, на който самият Колман съответстваше напълно.

Генералът бе едър мъж, висок метър и деветдесет и пет и над сто и десет килограма, с широки гърди и желязно ръкостискане. Побелялата му коса бе подстригана съвсем късо, а гласът му, командвал войници в продължение на четири десетилетия, звучеше като боен рог. Колман беше облечен в парадна униформа, отрупана с лентички и медали. Както уведоми братята Пулър, след като ги въведе в личния си кабинет, след тази среща го очаквало официално мероприятие.

Генералът седна зад огромното си бюро, а братята на столовете от другата му страна. Колман започна по същество:

— Трудни времена и за вас, и за генерал Пулър. Майка ви беше една от най-прекрасните личности, които съм имал честта да познавам. Това е голяма трагедия. — Той замълча, повъртя един молив в ръцете си и продължи: — Информираха ме за случилото се. Реших да се намеся най-вече защото ставаше въпрос за вашето семейство. Както знаете, служил съм под командването на баща ви. За две години с него съм научил повече, отколкото за всички останали години в армията. За мен няма по-добър боен офицер от Пулър-старши. Говоря от личен опит.

— Благодаря, сър — каза Робърт.

— Оставете ме да довърша. — Той погледна Пулър и продължи: — Армията ви предаде, старши военен следовател Пулър. Вие й служихте вярно, а тя не ви се отплати със същото. Информираха ме за това, което се е случило преди трийсет години. Имам предвид, за това което наистина се е случило. Възмутен съм. И не само аз, но и председателят на обединените началник-щабове генерал Халверсън е запознат със ситуацията и подкрепя моята оценка. В един съвършен свят изследователският проект, ръководен от Крис Балард и Клеър Джерико преди три десетилетия, никога нямаше да получи зелена светлина. Убийствата на тези жени нямаше да бъдат потулени. А случилото с майка ви… — Колман счупи молива на две. — Знам, че са открили Джерико мъртва. Официалното заключение е самоубийство. Сега вече истината, цялата истина може да излезе на бял свят. Армията ще поеме своята вина, както би трябвало да направи. Смъртта на тези жени, на майка ви, на Джерико… всичко. Достатъчно е да кажете една дума и това ще излезе на бял свят. Няма да упражня никакъв натиск над вас, под каквато и да било форма. Говоря сериозно. Армията допусна грандиозна издънка.

Генерал Колман се облегна назад и зачака отговора им.

Робърт и Джон се спогледаха. За тези няколко секунди помежду им премина поток от информация.

— Мисля, че виновните получиха заслужено наказание, сър — каза Пулър. — И мисля, че армията научи важен урок. Затова не смятам за необходимо случилото се да става публично достояние.

Колман кимна. Изражението му не разкриваше дали е съгласен с това решение или не. Той отвори едно чекмедже на бюрото си и извади от там папка. Сложи очилата си с телени рамки и се зачете в материалите.

— Доколкото разбирам, баща ви никога не е бил заподозрян за изчезването на майка ви, защото е бил извън страната. Неотдавна се разбрало, че това не е така. И макар и трийсет години по-късно, той станал основен заподозрян.

— Върнал се е ден по-рано — отбеляза Пулър.

— Ето причината — каза Колман и плъзна папката към тях.

Двамата братя останаха смаяни. Пулър взе папката, отгърна я и двамата започнаха да четат документите страница по страница. Когато приключиха, вдигнаха глави.

— Върнал се е, за да възрази срещу проучванията на Балард и Джерико?

Колман кимна.

— Програмата за създаване на супервойник е била строго секретна, но не е била чак такава тайна. Баща ви е бил бригаден генерал във Форт Монро, където се е разработвала тя. Вярно, не е бил комендант на форта, но за човек като Пулър Непримиримия подобни неща нямаха значение. Той приемаше всяко място, където го изпращаше армията, за свое и беше готов да го защитава с живота си в случай на необходимост.

— И е разбрал за програмата? — попита Пулър. — Джерико ми каза, че е познавала баща ми. И са имали разногласия.

— О, познавали са се много добре — каза Колман. — Имали са разногласия? Позволете ми да бъда по-прям. Баща ви е смятал работата на Джерико за пълен боклук. Това са думите, които е използвал. Сам ми каза, че войната трябва да се води от истински мъже. А истинските мъже трябва да кървят и да умират. Само в този случай хората няма да искат да воюват. Защото създадем ли роботи, които да се бият вместо нас, казваше баща ви, войните няма да имат край.

— В тази философия се крие много мъдрост — отбеляза Робът.

— Баща ви беше участвал в повече сражения от всеки друг офицер. Той много добре познаваше ужасите на войната. И смяташе Джерико за раково образувание, от което армията трябва да се отърве.

— Но не е спечелил тази битка… — изрече бавно Пулър.

Колман поклати глава.

— Доколкото знам, това е единствената битка, която е изгубил. Балард и Джерико се бяха окопали прекалено добре. Имаха солидни контакти. Разполагаха с огромни бюджети и помогнаха на много офицери да получат повишение. Това не беше правилно. Беше практика от най-зловреден вид, която още съществува.

— А баща ни?

— Отказвал е да се примири. Борил се е с години. — Генералът ги изгледа изпитателно. — И накрая си е платил доста скъпо.

Робърт се досети пръв.

— Не е получил четвъртата звезда.

Колман кимна.

— Не са имали основания да му откажат втората и третата звезда. Напълно си ги е заслужавал. Но когато става въпрос за четвъртата, политиката натежава над заслугите. Позицията, която баща ви е заел преди време, се е превърнала в бумеранг, защото той е ядосал много хора, от които е зависело дали ще получи четвъртата звезда. Затова се е разминал с нея. Нещо повече, бил е принуден да се пенсионира.

Колман замълча и почука четвъртата звезда на пагона си.

— Знаете ли за кого се сетих, когато я получих? За вашия баща. Заслужаваше я много повече от мен. Дълбоко в себе си се срамувах, че аз съм я получил, а той е лишен от тази чест.

Колман въздъхна и се облегна на стола си.

— Информиран съм за сегашното му състояние, но бих искал да ви предложа нещо. — Генералът помълча, сякаш за да събере мислите си. — Никога не сме го правили досега и няма официална тежест, но споделих идеята и тя получи одобрението както на военното, така и на цивилното ръководство. Искаме да връчим на баща ви почетна четвърта звезда. Щеше ми се да беше истинска, а не почетна, но това е невъзможно. Въпреки това държим да го направим. От уважение към баща ви. Извършена е несправедливост, която не можем да поправим, но поне донякъде можем да компенсираме. — Колман се приведе напред и попита: — Какво ще кажете?

— Отлична идея — отвърнаха едновременно Джон и Робърт.

76

Церемонията се състоя в стаята на Пулър-старши във военната болница. Присъстваха високопоставени военни, включително министърът на отбраната и председателят на Съвета на обединените началник-щабове. Церемонията по връчването на почетната четвърта звезда се ръководеше от генерал Колман.

В първия момент Пулър-старши като че ли не разбираше какво се случва, но когато Колман прошепна нещо в ухото му и му показа звездата, той сякаш осъзна значимостта на събитието.

Щом церемонията приключи и всички си тръгнаха, Пулър-старши даде знак на синовете си да свалят мундира му. Когато му помогнаха да го съблече, той почука с пръст по касетофона, оставен на нощното му шкафче. Робърт веднага го включи и Пулър-старши седна на леглото си с лице към касетофона, затвори очи и се усмихна, заслушан в гласа на жена си, която пееше.

Джон и Робърт го оставиха така и си тръгнаха.

— Не мисля, че четвъртата звезда означава за него толкова, колкото гласът й — отбеляза Робърт.

— Ни най-малко — отвърна Пулър разсеяно.

Робърт забеляза това и попита:

— Какво има?

— Колман каза, че татко се е противопоставил на плановете на Джерико. Смяташ ли, че я е подозирал за изчезването на мама?

— Ако дори за миг му бе минало през ума, че Джерико е замесена, щеше да отиде и лично да я застреля.

— Прав си.

— Какво ще стане с изследванията, които се провеждат в Блок Кю?

— Ще продължат. Компанията трябва да изпълни договора, който е сключила с правителството.

— Ан Шепард описа някои от проектите, по които работят там. Течна броня, някаква електрическа джаджа, която кара войниците да мислят по-бързо на бойното поле. Струва ми се, че сред тях има полезни неща.

— Така е, но според мен е по-добре да изхарчим тези пари за образование и изхранване на децата.

— Прав си.

— И мога да ти гарантирам, че все някъде във военнопромишления комплекс се работи върху проекти, които някой ден ще създадат милиони супервойници като Пол Роджърс, които да се сражават вместо нас. Това ще е краят на човешката раса.

— Затова обичам да си говоря с теб, Боби. Винаги ми действаш толкова оптимистично.

* * *

Когато Пулър се прибра в апартамента си, Вероника Нокс го чакаше отвън.

— Чух за четвъртата звезда — каза тя. — Намирам идеята за чудесна!

— Истината е, че той се зарадва повече на гласа на майка ми, отколкото на четвъртата звезда.

Тя го погледна озадачено и той й обясни.

— Мисля, че това е най-романтичното нещо, което съм чувала някога.

Пулър я погледна изненадан.

— Романтично? Не мислех, че знаеш какво означава тази дума, Нокс.

— Очевидно не знаеш много неща за мен.

Той я покани в апартамента, след което пусна котарака си да се поразходи. Двамата седнаха край малката кухненска маса.

— Казват, че Джерико се е самоубила. Но Боби успял да надзърне в доклада от аутопсията. Гръбначният й стълб бил счупен. Има и още нещо.

— Какво?

— В стомаха й открили пръстен.

— Наистина ли? Пръстен?

— От вътрешната му страна бил гравиран надпис. „За всеобщото благо“. Имало и инициали. „К. Д.“ Клеър Джерико. — Той я погледна. — Роджърс носеше пръстен.

— Спомням си го — кимна Нокс.

— Не мога да разбера откъде е научил адреса на Джерико. Това е класифицирана информация. Дори Боби не успя да го открие.

— Роджърс е доста находчив човек. Предполагам, че е намерил начин. Но какво значение има това сега? — Преди Пулър да успее да каже нещо, тя добави: — Да сменим темата.

И извади плик от джоба си. Пулър погледна първо плика, после Нокс.

— Не ми казвай, че това са два самолетни билета до Рим.

— Няма, защото не са. Но са два билета за бейзболен мач на „Натс“. Освен това черпя хотдог и бира.

Пулър се усмихна.

— Започваме от дребните неща?

— Мисля, че така е най-добре предвид това, с което се занимаваме — каза тя, наведе се над масата и го целуна.

— Това означава ли да нямаме повече тайни?

— Може ли някой да обещае подобно нещо, Пулър?

Той помълча и отвърна:

— Предполагам, че не.

Разходиха се из квартала, хванати за ръце. Когато Нокс го погледна, видя, че се е замислил дълбоко.

— Какво има? — попита го тя.

— Чудя се къде ли е Роджърс.

— Където и да е, пожелавам му по-добър живот от този, който е водил досега.

* * *

Колата спря пред една дървена хижа в края на черния път. От нея слезе жена, която се запъти към вратата. Но тя се отвори, преди жената да стигне до нея.

Сюзан Дейвис погледна Пол Роджърс. Той беше блед, отслабнал и разтриваше тила си.

— Готов ли си? — попита го тя.

— А ти сигурна ли си? — отвърна Роджърс.

— Попиташ ли ме още веднъж, ще те прострелям в топките. И не ме интересува, че не изпитваш болка, защото това ще ти причини силна болка в психологическо отношение.

Двамата се отправиха към колата й.

— Накъде? — попита Роджърс.

— Искам да карам нанякъде, докато се уморя или ми омръзне.

— Звучи добре.

— Изненадана съм, че те пуснаха на свобода.

Роджърс докосна онова място на главата си.

— Извадиха го… извадиха импланта. Това ме промени. Сега съм… по-добре.

Той измъкна шишенце с хапчета от джоба си, лапна няколко и ги преглътна със слюнката си. Сюзан го погледна и попита:

— Откъде взе това?

— От приятели. Високопоставени приятели.

— И те ти помагат?

— Да. Освен че получиха импланта, взеха и цялата документация от изследванията на Джерико и разгадаха част от процесите, протекли в мен. Смятат, че има начин да променят нещата. Но засега хапчетата помагат състоянието ми да не се влоши.

Сюзан бръкна в чантата си и извади прозрачно найлоново пликче.

— Какво е това?

— Първокачествена трева.

— Откъде я взе?

— От приятели. Не толкова високопоставени като твоите.

Излязоха на магистралата, където Сюзан увеличи скоростта. Облегна се на седалката и погледна Роджърс.

— Как се почувства?

— Кога?

— При Джерико.

Роджърс зарея поглед през прозореца към нощното небе.

— Честно казано, усещането не беше приятно — каза той с напрегнат глас. — Чудя се какво ли говори това за мен?

Сюзан се пресегна и взе ръката му в своята.

— Мисля, че това е позитивен сигнал, Пол.

Той я погледна и каза:

— Няма да е лесно, Сюзан. Можеш да се откажеш по всяко време.

— Помниш ли, като споменах, че баща ми, който беше наркоман, умря в затвора, а майка ми пушеше крек?

— Да, но не мисля, че каза истината.

— Така е, излъгах. Останах и с двамата до самия им край. Мисля, че ще се справя и с теб.

Роджърс погледна отново през прозореца.

— Може би ще си намеря работа… някъде…

— Може и аз да направя същото. И тогава ще си наемем апартамент. За да започнем… нали се сещаш, нормален живот.

— Това ли искаш? — погледна я той.

— Защо не? — Сюзан стисна здраво волана. — Всички заслужават да имат нормален живот.

— Няма да е луксозен като при Балард.

— Всичко там беше лъжа и измама. Предпочитам реалността.

— Така и не ти благодарих, че ми спаси живота. Майърс се беше прицелила в мен.

— Веднъж ти обърнах гръб, но няма да се повтори.

— За какво говориш? — попита Роджърс.

— Когато лежеше на онази носилка, целият овързан. Просто си излязох и те оставих сам-самичък.

— Какво можеше да направиш?

— Трябваше да опитам нещо, а не да ти обърна гръб. — Сюзан го погледна и добави: — Съжалявам.

Роджърс вдигна рамене.

— Беше с мен накрая. Това е най-важното.

— Оттук нататък ще бъда винаги до теб, Пол. Винаги.

— И защо?

— Защото си приличаме, и то много.

— Откъде го измисли?

— И двамата носим следите от своите травми. Но притежаваме потенциал.

— И аз ще бъда до теб.

— Никога не съм се съмнявала. Ти просто си… програмиран така.

Двамата се спогледаха и се усмихнаха.

Продължиха напред по магистралата.

Към някое ново място, далече от тук.

БЛАГОДАРНОСТИ

На Мишел, за това, че неизменно е до мен.

На Майкъл Пийч, за постоянната подкрепа.

На Джейми Рааб, за това, че винаги е на моя страна.

На Линдзи Роуз, Анди Додс, Карън Торес, Антъни Гоф, Боб Кастило, Мишел Макгонигъл, Андрю Дънкан, Кристофър Мърфи, Дейв Епстейн, Трейси Дауд, Брайън Маклендън, Матю Баласт, Лукас Фосет, Деб Фътър, Бет де Газман, Джесика Крюгер, Оскар Стърн, Мишел Карас, Стефани Сирабиан, Бриджид Пиърсън, Фламур Тонуци, Бланка Олет, Джоузеф Бенинкейс, Тифани Санчес, Али Кътрон и всички останали в издателство „Гранд Сентръл“, за помощта.

На Арън и Арлийн Прийст, Луси Чайлдс Бейкър, Лиса Ербах Ванс, Мич Хофман (благодаря за поредната чудесна редакторска работа), Франсис Джалет-Милър и Джон Ричмънд.

На Мелиса Едуардс, благодаря за работата, която свърши. Желая ти успех на новото поприще.

На Антъни Форбс Уотсън, Джеръми Травейтън, Триша Джаксън, Кейти Джеймс, Алекс Сандърс, Сара Лойд, Ейми Лайнс, Стюарт Дуайър, Джеф Дъфилд, Джонатан Аткинс, Ана Бонд, Сара Уилкокс, Лиан Уилямс, Сара Маклийн, Шарлот Уилямс и Нийл Ланг от издателство „Пан Макмилън“ във Великобритания, които ме карат да се чувствам специален.

На Правин Наду и неговия екип в „Пан Макмилън“, Австралия, за усърдната работа.

На Каспиан Денис и Санди Вайълет за това, че са толкова добри литературни агенти и толкова забавни по купоните.

На Киф Брюър и Орла Касиди за чудесната аудио книга.

На Стивън Маат и целия екип на издателство „Бруна“ за всичко, което правят за мен в Холандия.

На Боб Шуле и Чък Бетак за това, че прочетоха ръкописа с орлов поглед.

На Джеф Паскино, управител на Форт Монро, и Глен Одър и Джон Хътчинсън, също от Форт Монро, за отделеното време и споделените знания по време на обиколката ми из това живописно кътче на Вирджиния. Съветвам всеки, който проявява интерес към американската история, да посети Форт Монро.

На генерал-лейтенант Дейвид Халверсън и Карън Халверсън — надявам се да ви е харесало „повишението“, макар да ви прехвърлих във военновъздушните сили! Благодаря за службата! Желая ви всичко най-хубаво!

На Роланд Отуел за страхотната коректорска работа.

На победителите в благотворителния търг Крис Балард, Линда Демирджиян, Винсънт Диренцо, Тед Хъл и Дейвид Шор. Надявам се, че сте харесали героите, които носят вашите имена. Благодаря за подкрепата, която оказвате на различни благородни каузи.

На Кристен Уайт и Мишел Бътлър, които управляват така добре „Кълъмбъс Роуз“.

И на Наташа Колин, благодаря за всичките чудесни години във фондация „Да вярваш в чудеса“, която е насочила усилията си към ограмотяването и образованието. Желая ти успех в новата кариера!

Content

Дейвид Балдачи
Ничия земя
(книга 4 от "Джон Пулър")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

БЛАГОДАРНОСТИ