Свобода Бъчварова

Земя за прицел

Сборник "Земя за прицел" (от 1 до 5 та част)

КНИГА 1

Земя за прицел

Част първа

Глава първа

В един топъл априлски ден на 1904 година, към 11 часа преди пладне, от ниското, разположено на голяма площ здание на Народното събрание, излезе един възрастен, елегантно облечен, висок, строен мъж. Той застана на площадката, за миг примижа, заслепен от слънцето, и когато отвори очи, погледът му спря на планината. Въздухът бе кристално чист и всяка подробност се виждаше. Снежната шапка на върха още не се бе стопила. Той обичаше Витоша, вечния природен символ на Столицата, и никога не му омръзваше да я гледа. Мъжът бе изискано облечен в тъмен, втален редингот, малко по-къс от обикновеното, което подчертаваше стройността на сухото му тяло. Тъмната вратовръзка, завързана на голям възел върху колосаната му висока, права и снежнобяла яка на ризата, бе забодена със златна диамантена игла. Панталоните му бяха светли, тесни, опънати от широки ластици, минаващи под острите черни ботинки с високи токове, лъснати до блясък. Сребърните шпори без назъбени колелца на токовете показваха, че мъжът е бил на времето ездач и спортсмен. Той стисна бастуна под мишница. Бастунът беше скъп, тънък като бич, черно лакиран, с дръжка от ковано злато, изобразяваща глава на орел, с два тюркоаза на мястото на очите, и завършваше с позлатен шип. Без да бърза, мъжът сложи едната ръкавица от тънка, кучешка кожа на добре поддържаната си дясна ръка, с дълги сухи пръсти. После особено грижливо напъха другата ръкавица, за да не закачи на показалеца големия златен пръстен с ониксов печат, гравиран с арабски букви, и другия — с едър диамант на малкия пръст. Мъжът изпъна рамене и високо вдигна характерната си глава с изразени скули и дълбоки бръчки, очертаващи тънките му устни и орловия нос. Лицето му бе прекалено слабо, но големите, бели бакенбарди, сливащи се с правата бяла, гъста коса, намаляваха това впечатление. Мъжът сложи филцовия полуцилиндър на главата си, леко килнат наляво, и заслиза по стъпалата. Сивозелените му очи сякаш не гледаха никой и нищо и усилваха впечатлението на суровост, надменност и недостъпност. Само лекото кривогледство на дясното око смекчаваше тази суровост и внасяше в израза му нещо насмешливо, смело, скептично и арогантно.

В дъното на площада пред Народното събрание, постоянно разкопаван и в ремонт, имаше струпани файтони, ланда̀, купета, кабриолети, брички и каруци. От тях се отдели едно ландо̀ — виенски тип. Двата черни коня бързо поеха в кариер. Зад колелата се вдигна прах. Човекът на капрата — възрастен, с голяма, бяла брада и засукани нагоре мустаци, облечен също в редингот и бяла фуражка с голяма кокарда, каквито носеха руските извозчици, опъна юздите. Единият кон се опита да се вдигне, но човекът още по-силно го дръпна и ландото се закова тъкмо пред стъпалата. Явно, тази демонстративна маневра бе направена заради другите файтонджии и случайни зяпачи, та да оценят качествата на конете, ландото и най-вече на самия кочияш. И с право. Като изключим княжеските каляски, в София нямаше по-красиво, с изящни удължени линии, леко, бързоходно ландо, плавно поклащащо се на дъговидните ресори и по-породисти коне. Но това, което правеше силно впечатление и караше минувачите да се спират, бе малкият герб, по един от двете страни на вратите, открояващ се върху черния лак. Блестеше черният лак, блестяха медните дръжки, блестяха двете бронзови степенни, блестяха двата ацетиленови фенера с кристални стъкла, блестяха гербовете. Възрастният мъж не спря пред кочияша, който го чакаше, а тръгна покрай северозападната стена на Народното събрание. Ландото бавно потегли и се изравни с него. Мъжът излезе на буренясалия площад зад зданието, целият разровен с ями, локви и хълмчета боклук. Сякаш мястото бе извън града. Но там, в дъното, се издигаше червеникавият силует на тухления древен византийски храм „Света София“, дал името на столицата. А зад храма се виждаха редица постройки, оформящи вече площада от северната му страна. В момента строяха една многоетажна сграда. Чуваха се удари на чукове, тесли и брадви, звън на желязо, скърцане на каруци и високите гласове на хората, които работеха. Мъжът спря и се загледа във високото скеле на постройката. Оцени, че е на хубаво място, или по-скоро ще бъде на едно от най-хубавите места в Столицата, там, където щеше да се издигне най-големият на Балканския полуостров величествен храм-паметник „Александър Невски“, засега положили само основния му камък. Цяла София представляваше една работна площадка. Прокарваха се улици, строяха се домове, министерства, учреждения и на всичко това не се виждаше краят. За четвърт век градът нарасна десет пъти, а какво щеше да е бъдещето му, можеше да се предполага. Това бе едва началото…

Някой извика:

— Борисе!…

Възрастният мъж се извърна. Към него идваше един набит мъж с черна брада — облечен небрежно, с разкопчан редингот. Цилиндъра си носеше в дясната ръка. Задъхваше се, защото бе бързал да го настигне. Левият ръкав на редингота бе прегънат и закопчан с безопасна игла. Той нямаше лява ръка.

— Видях те, че си тръгна. Защо ме остави сам? — попита мъжът без ръка.

— Нямаше какво да правя там. Комисията е съставена от некомпетентни хора. От нас, депутатите, се иска да дадем предложение по ремонта и преустройството на Народното събрание. И вместо да вършим работа, почнахте да се карате за суми от сто лева!… Това здание е лицето на нацията, а прилича на кокошарник!…

— Е, да, ти, банкерът Скарлатов — най-големият в тая пикана страна, можеш да се смееш на сто лева!… Но аз знам какво значат те за бедните наши поборници, които не можаха за таксират[1] да пукнат на Шипка!… Та и аз барабар с тях, ами останах сакат!…

— Защо винаги подчертаваш загубата на ръката си?

— Ръката е нищо! На Шипка аз погребах сърцето си.

Старият банкер се усмихна. Явно трябваше да възприеме тоя витийски[2], приповдигнат начин на изразяване, прилаган почти от всички, и затова каза:

— Сърцето на един от най-големите политици в страната, на най-големия журналист и полемик Димитър Петков[3] не е погребано! То гори за ужас на враговете на Народнолибералната партия!…

— Мамицата им ще разплача! Аз не съм погребан! Аз съм жив! Ще видят те!…

— Кой имаш предвид?

— Генералчетата начело с двете мръсни копелета, двата башибозука[4], двата пладнешки хайдука Рачо[5] и Савов[6], седнали на най-святото място — в Народното събрание!… Ако станеше Стамболов[7]…

— Ти вероятно искаш да говориш нещо с мен? — прекъсна го банкерът.

— По важна работа!

Щом е важна работа, значи е лична и вероятно ще ми иска пари, помисли банкерът, но каза:

— Тогава удобно ли ще ти е в пет и половина да ме вземеш от банката? Ще се разходим навън и ще поговорим…

— Добре. А дотогава ще напиша такава статия, че ще им… — и последва една дълга, мръсна псувня, след което едноръкият се обърна и пое напряко през площада.

Той ще напише статията, ще излее злобата си и всичко ще му мине, помисли старият банкер. Хубаво би било да съм като него, като княза, като генералите… на тях всичко им е ясно и остава само да действат. И те действат, да ги вземат дяволите!… А аз мисля, цял живот мисля и толкова рядко действам… Сякаш важно е мисленето, а не действието!…

Сесия Народното събрание нямаше. Беше свършила отдавна, още на 25 януари. Но тази сутрин се бяха събрали депутати от различни партии да огледат Народното събрание и дадат предложение за ремонт. И вместо това, започнаха старите партийни кавги. Щом не можем да постигнем съгласие по един ремонт, то как ли ще управляваме тая държава по големите въпроси!… Той почувства как сърцето му на два пъти прескочи. Изчака това състояние да премине. Тръгна. И отново даде воля на мислите си. А те бяха едни и същи. Направи ли грешка, че заложи всичко на новата държава? Направи ли грешка, че ликвидира банката в Истанбул, канторите в Измир, Александрия и Виена? И защо? Защото е българин? Несериозен аргумент! За банкера родината му е там, където е печалбата. И все пак нюхът му на ловджийско куче не можеше да го излъже. Тук щяха да бъдат големите печалби!… Трябваше да има търпение. Умът му говореше, че това ще стане скоро. А той винаги се бе опирал на своя ум. Но не само на него. И на късмета, който никога не бе го напускал. Той се загледа в конете на ландото край него. Косъмът им лъщеше. Бяха хубави и породисти. Той разбираше от коне. Цял живот бе яздил кон. Така бе кръстосал със заредена пушка на колене цялата турска империя. Яздил бе най-различни жребци и кобили. Яздил бе като дете, яздил бе като юноша, яздил бе като зрял мъж, яздил бе, вече възрастен, в компанията на княз Александър Батенберг[8]. Тогава се установи завинаги в София и откри своята банка. Всеки следобед с Княза и компанията му препускаха по ливадите извън София, прескачаха плетища и правеха всевъзможни щуротии. А Батенберг бе голям ездач, най-добрият ездач от коронованите особи в Европа! А аз бях неговият личен банкер… на този красив Княз, тънък, строен, благороден дух, аристократ до мозъка на костите, с пренебрежение към парите, когато ги имаше, и с примирение, когато ги нямаше… Учтив, стеснителен, горд, надменен, храбър и мил, но сантиментален и слабохарактерен… С широк замах на хусар и акъла на дете, но с изявен талант на пълководец!… Той беше княз ездач, дете пълководец, чийто баща бе диктаторът Стамболов. Повече от роден баща, с безкрайна обич към своето дете, но суров, когато се налагаше. Стамболов е друга история… Съвсем друга, помисли старият банкер. Бог да го прости и него!… Ето вече двама, с които почна, ги няма — Княза и Диктатора. Останаха такива като Димитър Петков от втората кохорта… Ездачите си отидоха!… На тяхно място дойдоха дебелогъзите начело с Фердинанд[9]. Те не обичаха конете. Те се плашеха от тях. С тях нахлуха каляските, файтоните, ландата, купетата, милордите, берлините, специалните влакове с луксозни вагони, които возеха дебели мъже с дебели кореми. И откакто Александър абдикира, аз никога вече не се качих на кон… А може би дойде старостта?… Банкерът се загледа в герба на ландото. Спомни си с каква любов преди години го обмисляше и рисуваше. Така поне му останаха знанията по хералдика[10] — една от вечните теми за разговор със сегашния княз — Фердинанд, който се считаше за голям познавач. Спомни си с каква грижовност избра щита в т.нар. английска форма с метален, златен фон. После дълго обмисля сърцето на щита и реши, че трябва да бъде емблемата на професията му — Меркурий[11] с крила на краката. Отначало искаше да раздели щита на осем части, но се спря на четири полета. Вдясно горе постави два кръстосани ключа — символ на сейфовете[12] и неприкосновеността на парите. Вляво — кула — символ на здравината и сигурността на Банката. Дясно долу — Рога на изобилието. И вляво — звезди — символ на парите. Спомни си, че се бе отказал от манто-колието[13] (като външни елементи) и се спря на два лъва — вдясно и вляво, които поддържаха вместо корона слънцето — символ на щастието и късмета. Постепенно старият банкер започна да мисли на френски, защото нямаше по-подходящ език за хералдика от френския. Едно след друго в съзнанието му изпъкваха понятията: blason, ecu[14]… английска форма, почетни символи, сърце, глава, свършек, дясно поле, ляво поле, коронодържатели…

По конституция гербовете и титлите в България бяха забранени за нейните граждани. Но един малък трик му позволяваше да притежава герб. Той просто бе обиколил герба с една широка, червена елипса, на която със златни букви пишеше „Търговска банка“, в горната половина, а в долната „Скарлатов и &“. Това бе емблемата не на лицето Скарлатов, а на фирмата, на банката. Така се получи този герб, който, погледнат сега през очите на старец, бе претрупан, малко безвкусен, но крещящ и горделив, каквато бе горделива и крещяща младата държава и всичко в нея. Герб, отразяващ духа на народа, зажаднял след петвековно робство за салтанати[15], показност, великолепие, слава, шумно самоизтъкване. Велики са амбициите на вечно подтиснатия човек…

Неусетно се бе озовал откъм гърба на двореца. Горе високо се вееше флагът. Той отмина караулното помещение, после кухнята, от комините на която излизаше гъст дим и се стелеше по улицата. Фердинанд бе голям гурман[16] и кухнята работеше денонощно. После мина покрай задната желязна порта с гвардеец на пост пред нея. Той добре познаваше тая порта. Оттук, късно вечер, влизаха като заговорници тези, с които Князът разговаряше на четири очи и решаваше държавните работи. Страна, която се управлява по този начин, няма голямо бъдеще, си помисли банкерът. Александър Батенберг приемаше само от парадния вход… Скарлатов спря. Ландото също.

— Прибери конете, Никола. Аз ще сляза сам — каза той.

Ландото потегли. Видя как то отмина по улицата надолу и се скри зад къщата на ъгъла. Старият банкер пресече улицата и застана на височината, която се спускаше стръмно надолу към булевард „Дондуков“. Оттук започваха каменни стъпала, които водеха право на булеварда. Ясно личеше пресечката с улиците „Леге“ и „Търговска“. Това бяха улиците на големите и малките магазини, на дюкянчетата и банките, канторите на лихварите и сарафите[17], улиците, където се извършваха сделките и гешефтите[18] — едно малко азиатско сити[19]. Точно под краката му бе банката „Скарлатов“. Тя бе разположена на улица „Търговска“, близо до пресечката с булеварда „Дондуков“. Сграда не голяма, но кокетна, синкавобяла, огряна от слънчевите лъчи, нова и чиста като току-що изсечена монета. Сред полупаянтовите къщи и дюкяни, сред мръсотията и боклуците по улицата, тя му изглеждаше на младо, хубаво, девствено и голо момиче, попаднало сред брантиите[20] на цариградски бардак[21]. Мястото бе избрано с усет за бъдещето и с любов към красотата. Зданието бе доста навътре и пред него имаше голямо пространство от трева без нито едно дърво. И всичко това бе оградено от красива бронзова ограда, съставена от сложни орнаменти — истинско произведение на изкуството. Точно в средата на оградата бе високата бронзова порта с две крила, през която свободно минаваше ландо. Крилата се поддържаха от каменни пилони, подкрепени от стени, облицовани с гладък бял мрамор. От двете страни върху мрамора бяха монтирани два големи емайлирани, елипсовидни диска с герба на Банката. Върху пилоните имаше също два електрически фенера с кристални стъкла. Вечер те осветяваха цялата улица пред къщата. Широка алея, постлана с каменни плочи, водеше от портата към входа на Банката. Тя бе копие на т.нар. „Maison“ или „Hous“. Здание с явна търговска цел, но с вид на уютно, домашно огнище. Такива бяха сградите на неголемите банки и фирми на Запад — във Франция, Англия, Холандия, Швейцария — и може би затова те се наричаха Мезон Щерн или Джейкоб Брадърс Хауз. Казваше се къща, а се разбираше банка. В нея живееше самият собственик. Тя беше едновременно и дом, и работно място. Там той живееше, там беше резиденцията му, където приемаше и гости, и клиенти; там живееха слугите, конярът, градинарят, камериерките, някои от младшия персонал на банката. Тази традиция изхождаше от холандските банкери през средновековието, съчетаващи домашния уют с работата, сигурността с удобството. И все пак това бе в детския стадий на банковото дело, когато тези мезони, хаузи и къщи притежаваше самият банкер, когато печалбата и рискът бяха само за негова сметка, за разлика от сегашните концерни[22] с хиляди акционери[23], банкови клонове, чиновнически апарат, скъпо платени директори и банкови съвети, а най-богатите, тия, които обричаха лъвския пай от печалбите, нямаха и понятие от банково дело. Защото именно те не работеха, не носеха риска. Скарлатов също можеше да стане като тях. Можеше да вложи парите си в големите европейски банки, в ценни книжа и всичко това да му носи добър лихвен процент, достатъчен за охолен живот без риск и напрежение. В края на живота си можеше да си позволи като награда този малък подарък. Но това значеше да капитулира, да стане рантие[24], да бъде победен, да умре преждевременно. Беше уверен, че бъдещето не принадлежи на него и на банки като неговата. Трябваше нещо да се промени. Но знаеше, че в малкия откъслек от време, който му оставаше да живее, това не бе наложително. С този проблем щеше да си бие главата следващият Скарлатов и, бога ми, си помисли старият банкер със злорадство, няма да му бъде лесно…

Самото здание бе на три етажа. Банковото подземие не се виждаше, но старият банкер знаеше, че бе изградено здраво, дълбоко под земята, цялото от камъни, бетон и желязо, със стоманени врати и секретни ключалки. Там бе трезорът[25], сейфовете с ценности и ценни книжа. Това бе една от първите постройки в София, изградена от гранитни камъни, тухли, цимент и бетон. Скарлатов първи бе внесъл цимент от Англия за водопровода от Витоша. Сградата бе симетрична. Първият етаж, по-точно — rez de chaussee, се издигаше не много високо над двора. Една стълба от двете страни, оградена с медни, лъскави перила, водеше до площадката пред входа. Долу, където започваше стълбата, имаше два пилона с електрически фенери, които осветяваха двора и самата банка. Така вечер, залято от светлина, бялото здание изглеждаше особено красиво. Той бе влюбен в електричеството и смяташе, че има голямо бъдеще. Обичаше светлината и удобствата, които то носеше. Затова пръв електрифицира цялата къща. От площадката се влизаше в самата банка. Вратата бе дъбова, масивна, с две крила и медни кабъри, изобразяващи звезди с пет лъча върху тъмното дърво. Над вратата, в пространството между нея и балкона, с изпъкващи полирани букви, отлети от мед, бе изписано пак „Търговска банка Скарлатов и &“. От двете страни на входа се виждаха широките двойни прозорци, закрити от бронзови решетки с инкрустирани лъвове. Тия декоративни решетки създаваха чувство на сигурност в клиента. Един дълъг коридор прорязваше вътрешното пространство на първия етаж на две и стигаше до широката мраморна стълба, водеща към втория етаж. Вляво на коридора бе голямата банкова зала с гишетата. Вдясно — стаята на секретаря, чакалнята и неговият личен, обширен кабинет, излизащ на стъклена веранда. И още една малка стаичка за почивка, свързана с кабинета с маскирана врата като част от библиотеката. Вътрешна стълба във вид на серпентина водеше от тази стаичка право за горния етаж. Имаше и още едно помещение, което бе запазил за бъдещото разширение на банката. Официалният вход за самата къща обаче не бе през банката, а от страничната малка, тиха уличка. Вторият етаж бе изцяло зает от жилището на банкера. Един голям салон за приеми с балкон, надвиснал над входа на банката, обширна трапезария, голяма стая-библиотека с камина, спалнята, една по-малка спалня, където всъщност старият банкер спеше, и още една стая. И най-горе, в полуетажа, живееха хората, заети с домакинството на банкера. Полуетажът отвън бе целият облицован с медна ламарина, с плавно извити и заоблени контури във форма на правилен трапец, върху който се открояваха един прозорец в средата и два симетрични отстрани. А най-горе се виждаше парапетът на малко балконче-белведере, което извеждаше на самия покрив с висок стоманен прът в средата, завършващ с платинен шип — гръмоотвода, и вляво — ветропоказалец с четирите посоки на света и флаг от медна ламарина, показващ откъде духа вятърът. Красиво разположените комини и отдушници, както и двете кулички, оформени също от медна ламарина, правеха този покрив едно завършено архитектурно цяло.

Точно под балкона-белведере, на мястото на т.нар. „биволско око“[26] — малко кръгло прозорче — банкерът бе пожелал да се монтира скъп часовник, може би най-точният в Столицата, специално поръчан в Швейцария, без камбана, която да отброява часовете и смущава съня му, и по който търговците и дюкянджиите обичаха да си сверяват часовниците. Външната облицовка на зданието бе от бял мрамор. От бял мрамор бяха и колоните на лоджията. Долу на двора като продължение на зданието, а също и като задна стена на двора, се простираше дълга, едноетажна, ниска, белосана постройка. Там беше кухнята, конюшнята, плевнята, помещението, където държеше ландото, файтона, купето и кабриолета, стаичката за коняря, склада за зимнина и пресни продукти, помещението за гориво и дърва. Всичко бе обмислено, всичко бе изпълнено с подробности, здраво и красиво. Да, Скарлатов притежаваше може би най-красивата постройка в столицата и той се гордееше с нея, защото тя се бе родила с всички подробности в собствената му глава. Той бе нейният създател. И когато го питаха колко струва, пренебрежително казваше сумата от триста и петдесет хиляди златни лева. Но това не бе съвсем вярно. По времето, когато кмет на София бе Димитър Петков, а диктатор на страната Стефан Стамболов, той бе участвал, ако не и ръководел спекулациите и гешефтите с парцелите за строежи в Столицата. Така че мястото му бе без пари. Циментът беше от английската доставка за водопровода на София. Тухлите — от собствената му фабрика в Русе. Гранитът и мраморът — от двете му собствени кариери. Дървеният материал — от горите, които притежаваше или експлоатираше, работата — от хора, които му бяха по един или друг начин длъжни. Оградата, медната ламарина, решетките и стъклата — от доставки, които направи на едро за строежите в Столицата от Виена, Париж и Лондон. Само електрическата инсталация, фенерите, часовника и някои други неща бе купил изцяло с налични златни монети. Така че едва ли бе изхарчил повече от сто хиляди златни лева. За своята Банка той избра най-качествения, най-красивия, най-дълговечния материал. Освен че бе електрифицирана, Банката бе свързана с градския водопровод и чиста витошка вода течеше по тръбите и крановете на цялата къща, сервизните помещения, банята и двора. Прокара и оловни тръби за топлата минерална вода от близкия извор пред Централната баня. Що се касае до канализацията — повече не можеше да се желае.

Архитектът на тази сграда бе един млад французин, полъгал се по безотговорните обещания на някой си български политик, посетил Париж. Тук той бе очаквал да намери неразорано поле за своя талант и да спечели несметни богатства, но бе смазан от ориенталската действителност и единственият паметник, който остави зад себе си, бе банката „Скарлатов“. Хонорарът за проекта едва покри разноските за завръщането му. Скарлатов не обичаше да дава пари. Предложи малко, съвсем малко. Архитектът се бе поболял по Франция, по Париж. Не му оставаше друг изход и прие. Но Скарлатов бе взискателен, прекалено взискателен клиент. Той изтормози това парижко момче. Талантливите хора трябва да се държат полугладни, обичаше да казва Скарлатов, иначе талантът им ще повехне. Така се създаде това малко произведение на архитектурата. Сега къщата, според него, струваше повече от петстотин хиляди лева. Но той не бе убеден, че сградата е най-важното в една банка. Той бе виждал кантори от сковани дъски направо на земята в големите пристанища, само с една маса и стол, където обаче се разиграваха милиони. Повтори си наум турската поговорка: „Не продава кюшето, а Кьосето!“. Е, добре… вярно е, че Банката е на кьошето, но аз не съм кой да е! Аз именно съм Кьосето, който продава…

По каменните стъпала с радостен лай и скимтене право към него се изкачваше едно четинесто кученце. Краката му бяха къси и то трудно преодоляваше стъпалата. Бе неопределена порода — с удължено тяло, щръкнали уши и кафеникаво-жълтеникав цвят на козината. Бе го взел случайно или по-скоро то бе тръгнало след него при една от следобедните му разходки. Взе го от съжаление, защото бе гладно, измършавяло, с проскубана козина, но с весели очи и походка на младо конче. Даде го на коняря да го изчисти и нахрани. Сега то придружаваше стария банкер в следобедните му разходки. Кученцето не бе нито породисто, нито особено умно, нито ставаше за лов, нито бе добър пазач. Но то притежаваше две качества, които банкерът ценеше най-много и които никога не бе открил в себеподобните — благодарност и любов. Нарече го Баязид, въпреки че нямаше нищо свирепо в него. Сега кученцето се заумилква около краката му. Той леко го побутна с бастуна, усмихна се и предвождан от него, заслиза по каменните стъпала към кръстовището на „Дондуков“, „Търговска“ и „Леге“, където бе неговата Банка, неговият дом, неговата крепост.

Глава втора

Обедът протичаше мълчаливо, при пълна тишина. Старият банкер седеше сам на огромната маса в трапезарията и знаеше, че притеснява всички домашни, но изпитваше чувство на злорадство, че не само той се измъчва. Кочияшът Никола, надянал сега като английски камердинер[27] панталон и жилетка на райе, му прислужваше заедно с една възрастна, пълна жена, облечена в черни полуселски дрехи. Едно момиче-прислужничка влезе в трапезарията. Носеше табла с чинии. Банкерът намръщен я погледна. Таблата в ръцете на момичето се разлюля и една чиния падна на пода, като се счупи. Явно бе неопитно. То се смути и цялото му лице пламна. Никола и жената мълчаливо му помогнаха да събере счупените парчета. После момичето излезе. Таблата взе Никола.

— Нямам нужда от нищо — каза банкерът.

— Вино да налея ли? — попита Никола.

Но въпросът му остана без отговор. Никола излезе с таблата и след малко пак се върна в трапезарията, като застана безмълвно до жената в черно. Старият банкер едва допря салфетката до устните си. Това беше знакът, че е свършил. Почти не беше докоснал ястията. Той не ядеше много. Напоследък не се и сещаше за ядене. Трябваше с усилие на волята да се храни. Обикновено обядваше в „Юнион-клуб“[28] и много рядко у дома. Но независимо дали е навън, или в къщи, обедът, който се състоеше от супа, няколко блюда, десерт и вино, се приготвяше всеки ден. Той си спомни някога, когато бе жив баща му, как на огромната софра сядаха всички върху възглавниците на пода — и банковите служители, и изкупчиите, и търговците, специално поканени, и всички домашни, и случайни гости и клиенти, дошли по работа около часа за ядене… След прочитане на молитвата всички чакаха баща му пръв да почне и тогава мълчаливо се нахранваха. Но обедът траеше дълго и когато идваше редът на шербетите и кафето, започваше моабетът. Всички взимаха участие, говореха, смееха се, понякога викаха и се караха, и в миговете тишина отвън долитаха, през широко отворените прозорци, виковете на продавачите, шумът на улицата и само ако малко се надигнеш, можеше да се види като на длан и Златния рог, и Покрития мост, и лодките, платноходките, каиците, а по-навътре — европейските параходи, бълващи кълба дим, да се види цялата тая паплач, дошла за печалба във Великия град Истанбул…

Старият банкер седеше на масата и трябваше да стане, а не искаше.

— Човек не може да намери покой дори в собствения си дом! — каза той тихо, но всички го чуха.

Никола и жената до него се спогледаха. Тя няколко пъти кимна с глава към Никола за кураж. Той заговори:

— Челеби… господин Скарлатов — поправи се той, — дойде пролет… Пусни ни с Донка на село. Молим ти се!… Да идем да помогнеме в полската работа…

— На село?…

И аз искам да отида на село, помисли банкерът. В моето родно село Скарлатово с името на нашата фамилия… За миг той си представи планината, нивите с голям наклон, добитъка, звъна на лопатарите и пожела да бъде сега там, където прекара детските си години, където бяха погребани дедите му, където той щеше да спи своя вечен сън… Да, да, там е моят истински дом, помисли той, но каза:

— Синовете ви са достатъчно големи лонгури, за да се справят сами с работата!

— Не сме ги видели година! Имаме внучета… — каза жената.

— Ще стоите тук!

Това беше непреклонната дума на банкера. Жената избърса сълзите си с бяла кърпа, която извади от престилката си. Никола мълчеше. Старият банкер стана. Беше развалил настроението на всички, но и своето не бе оправил. Имаше още цял час, за да си почине. Огледа трапезарията. Големият бронзов полилей се спускаше над масата. Двата тъмни дъбови шкафа, целите в дърворезба, правеха трапезарията мрачна. Само персийският килим с весели шарки омекотяваше това чувство на подтискаща тържественост. Не искаше да отиде в малката спалня, където прекарваше безсънните си нощи. В голямата спалня с огромното легло не влизаше, откакто бе починала жена му. Той се запъти към библиотеката, където имаше обичай да изпуши една пура и изпие следобедното си кафе. Но не остана там. Отвори вратата към тясната спирално извита стълба, която водеше в стаичката до кабинета му. Когато слезе долу, помисли да се изтегне на дивана, но се отказа. Реши да иде в кабинета си. Предстоеше му работа, и то важна, с опаки хора. Въпреки че в дългата си практика бе кален да не се вълнува предварително, този път не можа да превъзмогне чувството за неизвестност от предстоящото и позволи то да го обхване. Той започна да се разхожда по килима на обширния кабинет с висок таван, целият в гипсови орнаменти, като заобикаляше огромното бюро. Спря се и погледна библиотеката зад бюрото, изпълнена с томове в скъпа кожена подвързия с позлатени букви. Тук беше и пълното издание на Ларус, и немската Брокхауз, и неговата гордост — пълното събрание на Британската енциклопедия, купена изгодно преди години от един английски дипломат при напускането му на страната. Скарлатов беше единственият притежател на тази енциклопедия в България. По-нататък стояха банковите сборници, законите както на страната, така и на други страни, книги по международно и търговско право, атласи, географски указатели, пътеводители на страни и градове, борсови отчети, справочници по морски превоз, железопътни тарифи и разписания, речници на чужди езици и още много други, свързани с професията му. Горе, на втория етаж, той имаше друга, много по-голяма библиотека. Но тая, в кабинета, бе част от ежедневната му работа, където можеше да открие всичко или почти всичко, за да намери съответното сведение. Само едно няма, помисли старият банкер. Няма учебник, справочник, гид, или както искате го наречете, който да разкрива човешката душа, човешката подлост, хитрост, мръсотия, алчност, скрити мисли и намерения… А той имаше нужда именно от такава книга, но знаеше, че никой никога не я бе написал. И никога нямаше да бъде написана — книга как да се справяш с хората… Това, което знаеше по тоя въпрос, го знаеше от собствен опит, от сблъсъка с различните хора, а най-вече от пораженията и разочарованията, които бе претърпял, и може би съвсем малко от успехите. А му предстоеше работа с хитри, инатливи като магарета клиенти, при които логиката не играе никаква роля. Мекият персийски килим заглушаваше стъпките му, а спуснатите плътни завеси от тежко кадифе на прозорците не позволяваха отвън да проникне звук. Той искаше да бъде модерен банкер, но в страна без условия за модерно, банково дело. Винаги бе знаел какво иска. Знаеше от какво има нужда и една млада държава, но над тази държава, над тоя народ тегнеше петвековна ориенталска изостаналост. Наистина, той устрои Банката си на модерни начала. Персоналът му бе малък, но подбран. Един счетоводител, един касиер, трима деловодители, от които най-младият изпълняваше ролята на частен секретар. Бяха малко на брой, но най-добрите в страната, най-скъпо платените. Заплатите им бяха такива, каквито получаваха офицерите от капитан нагоре. Но и неговите изисквания към персонала бяха максимални. Домакинството той бе възложил на Донка, която изпълняваше длъжността и на икономка, и на готвач. Никола бе кочияш, камердинер и портиер на Банката, а глухонемият коняр се грижеше и за тревата, и за цветята в двора. Двете млади прислужнички бяха пряко подчинени на Донка и тя ги избираше и командваше. Така бе създадено това царство — уредено и цивилизовано — с точен икономичен механизъм на часовник, чийто единствен и абсолютен владетел бе той. Скарлатов имаше модерна банка, банка, готова да подпомага развитието на страната, а не сарафо-лихварски дюкян! Банка, която да дава заеми на предприемчиви, смели, работливи и компетентни фабриканти, банка, внасяща машини за селското стопанство и индустрията, банка, контролираща акционерни дружества. Банка, която да подпомага със заеми земеделци, въвеждащи в собственото си стопанство модерна обработка. Колко пъти бе развивал тези мисли пред Стамболов!… С часове се разхождаха по Цариградското шосе и обмисляха всичко, а гавазите на диктатора крачеха далеч зад тях, за да не слушат разговора им. Схемата, която развиваше Скарлатов, бе проста и ясна. Българската народна банка да бъде чисто емисионна, а не да се занимава с даване на краткосрочни заеми на частни лица, предимно политици, които мислят, че тя е създадена само за тяхно улеснение, та да бъркат в хазната като в собствен джоб!… Останалите банки трябваше да бъдат частни. Нищо не може да се сравни с услугата, бързината, сигурността и акуратността на частната банка. Те не трябваше да са много на брой, но да бъдат търговско-индустриални по същност. Той бе обяснил на Стамболов разликата между търговска банка и спестовна банка. От спестовните — държавата и народът нямат голяма полза. Те приемат скътаното от хората, плащат една нищожна лихва и толкоз! Парите стоят неизползувани в сейфовете. Те пораждат в хората пагубната илюзия — „малко, но сигурно!“. Това е мъртъв капитал, който в най-добрия случай създава рентиери — една паразитна прослойка. Тези спестовни банки трябва да съществуват, но само като подчинени. Като такива, в чиито каси при нужда могат да бръкнат търговските банки. Защото истинските, двигателите на прогреса са именно търговските банки! Те трябва да бъдат свързващото звено между Българската народна, чисто емисионна банка, и индустрията. Да я финансират! Да организират големите и малки капитали на частни лица за определена, голяма цел, за голям строеж, голяма фабрика, пристанище, жп линия, шосета… Те носят истинските печалби, но и сериозните рискове. Банката подпомага даден индустриалец. Той построява фабрика. Тя дава печалби. Изплаща дълга. И банката печели не само от лихвата, но и от печалбата, защото индустриалецът я влага в нея. Събрала нови капитали, търговската банка ги хвърля в нов строеж, нова индустрия. Така народното стопанство като цяло напредва, укрепва икономически, националният доход расте, растат капиталите и в Българската народна банка. Но рискът е голям. А има ли напредък без риск?… И когато обясняваше всичко това на Стамболов — каква надежда, каква гордост изпълваха гърдите му!… Защото Стамболов не само не му противоречеше, но и добавяше смели, оригинални мисли, а което беше по-важното, разбираше от половин дума какво иска да каже Скарлатов и на другия ден, от трибуната на Народното събрание, тия идеи, пречупени през ясната практическа мисъл на диктатора, ставаха достояние на целия народ. Велик човек бе Стамболов! Той бе надраснал времето, народа си, и това му изяде главата… А каква опора бе за мене, помисли старият банкер. Сякаш убиха не него, а мене!… Той погледна портрета на диктатора, който държеше на бюрото си. Погледна изразителната му кръгла, гола глава с монголските му, придръпнати очи и сякаш устните му щяха да проговорят, да му дадат съвет, кураж… Но фотографията мълчеше и само автографът на нея, с нервен почерк, напомняше, че този човек бе жив до неотдавна. „На моя брат и съмишленик завинаги! Стамболов.“

Време е да действам, си каза старият банкер и огледа кабинета така, както генерал оглежда привечер бойното поле, където на разсъмване ще се разрази битката. Всичко бе на мястото си. И двата дивана, и фотьойлите, тапицирани с кожа, и голямата ниска, кръгла маса, и малките масички. Той дръпна панделката зад себе си и някъде отдалеч достигна приглушен звън. В кабинета влезе млад, голобрад мъж, чисто облечен, среден на ръст, с тънка шия, пристегната от високата му колосана яка, с малка глава и почти липсваща брадичка. Напомняше на пуяк и банкерът мислено го наричаше в себе си demi-dindon, полупуяк…

— Господин Скарлатов, оставих на бюрото ви писмото от Банк дьо Пари е де Пей ба и борсовите бюлетини от Париж, Лондон, Виена, Брюксел и Берлин — каза мъжът с малката глава. — Тази сутрин господин Бускѐ на два пъти изпраща секретаря си да ви напомни за уговорената среща.

— Не съм уговарял никаква среща с тоя… — но не се доизказа.

— За всичко това ви оставих бележка на бюрото.

— Вие сте мой секретар не да ми пишете бележки, а да ми докладвате!

— Слушам, господин Скарлатов.

— Господин Георгиев, ще пускате само хората, които казах, и никой друг!

— Ще се води ли протокол?

— Не.

Секретарят излезе. Скарлатов отиде при един от шкафовете. Отвори го. Вътре бяха наредени папки. Взе една от тях, седна зад бюрото. Разтвори папката. На заглавната страница собственоръчно бе написал с едри букви „КАСТОР И ПОЛУКС“ — името на бъдещите термоелектроцентрали. Той имаше слабост към митологията и с часове можеше да разговаря на тая тема. Знанията му по старогръцки и латински бяха завидни. Четеше свободно Евангелието на старогръцки. Но знаеше и турски, и арабски. Без тия езици не можеш да бъдеш банкер в Отоманската империя. Но му бяха не по-малко нужни и съвременните европейски езици. Частният английски колеж му осигури владеенето на английския и френския. Немския научи от пребиваването си във Виена. Имаше способности на полиглот. Езиците му се удаваха с невероятна лекота. И все пак днес вече това бе недостатъчно. Той си остана рожба на деветнайсти век. Но беше още рано да свие знамената. О, аз имам да им покажа още мурафети, помисли банкерът и запрелиства нататък папката. Следваха техническите чертежи и проекто-сметната документация на френски. От тях имаше значение може би второто. Но и тя беше излишна за предстоящата работа. Затова той отказа на белгийския инженер — един млад фламандец — да присъства на заседанието. Тия, които щяха да дойдат в кабинета му, се интересуваха само от едно — от печалбата, от келепира! И той трябваше да им го поднесе не с научна аргументация и сухите фрази на фактите, а като приказка от „хиляда и една нощ“. Във всеки българин се криеше една всеизгаряща тайна страст, страстта към внезапното забогатяване. Тя поразяваше целия му здрав смисъл, реалистичност и разум. Затова може би имаше толкова много иманяри сред българския народ. Възможността да откриеш, без да си се трудил, съкровище, и то в златни пари, поставени в огромна делва и заровени в земята, ги подлудяваше. И вярваха в съществованието на това имане повече, отколкото в собствените си сили!… Ето на тази струна трябваше да свири Скарлатов. Мислите му прекъсна секретарят, който влезе в кабинета. Скарлатов намръщено го изгледа.

— Дойде господин Кюлев — каза секретарят.

Нямаше нужда от това съобщение, защото самият Кюлев се появи на вратата, избута секретаря и със сияеща усмивка тръгна право към бюрото на Скарлатов. Беше висок, може би прекалено висок и слаб мъж с побелели коси и бели мустачки. Голям простак, си каза банкерът, но стана от бюрото и една също такава сияеща усмивка покри лицето му. Банкерът бе истински актьор. Може би дори велик!… Това бе conditio sine qua non[29] за един банкер. Без тази вродена дарба, той не можеше да изпълнява сложната си професия. Скарлатов изтърпя с усмивка и двете целувки на грапавото му лице, и дългото стискане на ръцете. Не обичаше да се допират до тялото му, както не обичаше и той да се допира до другите. Но стара дружба свързваше тия двама възрастни мъже. Бяха израсли заедно, заедно бяха учили частния колеж в Цариград. Бяха на едни години, но Кюлев младееше пред Скарлатов. Имаха период и на съвместна работа, когато бяха разорявали „Общополезните каси“, създавани с такъв труд от Митхад паша. Да, помисли банкерът, все пак по-често сме били съюзници, отколкото противници… Външният вид на Кюлев не говореше нищо или по-скоро излъчваше доброжелателство с оттенък на глупост. Носеше стар изтъркан редингот, измачкани панталони и вместо европейски обувки — кундури. Кожения си калпак държеше в ръка. Добра маска си е избрал, помисли той. Но зад тази кротост и благовидност един Скарлатов знаеше какъв свиреп тигър се крие. С него ще ми бъде най-трудно, помисли банкерът и реши, че най-добре ще бъде да не се държи любезно, а грубо. Може би така щеше да го стресне. Кюлев разкопча редингота си, извади от жилетката стар, голям като луковица сребърен часовник, с доста поочукани капаци и го погледна. После затвори капака и каза:

— Подраних.

— Седни. Ти винаги си добре дошъл!…

Кюлев избра фотьойла срещу бюрото на банкера и седна.

— Борисе, исках предварително да разбера за какво ни събираш. Затова дойдох по-рано.

— Винаги съм те викал за едно и също — за да печелиш пари!…

— Пари, пари, къде са тия пари!?… Ето това искам да знам!…

Старият банкер се усмихна.

— В тебе, например…

Кюлев даже стана от стола, но пак седна и каза с дълбоко учудена физиономия:

— В мене? Пари в мене? Аз нямам пари!

— Жалко.

— Но нали каза, че си ме извикал да спечеля някой лев? Толкова съм закъсал!…

— За да спечелиш пари, трябва да дадеш пари. Парите правят пари. И това ли да ти обяснявам? — отвърна Скарлатов.

— А пък аз така разбирам нещата: пари аз наричам това, което е в джоба ми!

— Само че джобът ти толкова натежа, че един ден ще се скъса и златото ще изтече в чужди торби. Не разбираш ли какво ти готви бъдещето?

— Аллах е велик!

— … и Мохамед е неговият единствен пророк! Не искам аз да съм вторият…

— Аз имам тия две ръце и тука нещо… — Кюлев потупа с ръка челото си. — Тях ти ги давам!

— Мерси. Нямам нужда от тях. Имам нужда от златото ти.

— Аз нямам злато — твърдо повтори Кюлев.

— Тогава защо дойде?

— Чакай, ще се обиждаме, ли?

— Не. Просто искам да ти обясня нещата. От Освобождението на България основните ти занимания са две: първото е изнасяне на злато за Австрия от турската империя. Няма да те питам колко тона изнасяш годишно, по какви пътища и какво е комисионното ти!… Но напоследък трафикът нещо засече. Хвана те страх.

— Ние двамата направихме добра сделка последния път. За същата ли работа ме викаш? Знам, че без твоя помощ няма да я свърша. Готов съм!

— Не, тоя път няма да изнасяме злато за Австрия. Тоя път на нас ще ни трябва!

— И второто? Какво беше второто?

— Второто се отнася до сегашното ти основно занимание — лихварството! Даже не отваряш един сарафски дюкян, да не говорим за кантора, само и само да не плащащ данъци!… Сделките си вършиш на четири очи по сокаците и в къщи. Отпърво се занимаваше с глупавите турци. Това, че знаеш турски, че си израсъл в Цариград, ти помагаше в тая работа. Те ти се доверяваха. Ти просто ги разоряваше, взимаше им златото, имотите, тъй като тия хора искаха да се върнат в родината си. Сетне се зае с българското стадо и почна да го стрижеш с неимоверни лихви…

— Аз не искам да слушам! Това не е вярно!

— Вярно е! Ти мислиш, че ще надхитриш всички. Но излезе Законът за максималната лихва, който ти ежечасно нарушаваш. Идват други времена! Идват млади вълци! И няма да те пожалят като мен, заради старото приятелство. Ти, чувалът със злато, ще бъдеш тяхната плячка!… И, Бога ми, грехота ще е, ако не го направят! Ето помисли, аз ти протягам ръка, за да спася златото ти.

— Ако имах… но нямам!

Труден, тежък случай е Кюлев. Не трябваше да го викам. Твърде хитър е и не само ще напипа слабите ми места, а и гласно ще ги каже на останалите… Но вече е късно, помисли Скарлатов.

— Работата не върви! — пак повтори Кюлев.

— Да оставим тоя разговор! Как е Яна?

— Расте. Вече е на десет годинки. Почна да ми води тефтерите. Умница! Но какво ще и оставя аз?!

Банкерът злъчно се усмихна.

— Бедното дете!… Наистина ще ти е трудно да я изхраниш!…

Но Кюлев се направи, че не разбира сарказма, и каза:

— Борисе, Борисеее, това ли дочакахме на стари години — без жени, с деца на ръце?!…

Очите на Кюлев се насълзиха. Дърт комедиант, помисли си банкерът. Вярно е, че и двамата се оженихме късно, особено той… Но го стори от стиснатост и затова момичето му е на десет години!…

— Момиче е едно, момче е друго… — каза Кюлев. — Имаш син! Вече завършва в Швейцария… ще ти бъде опора и подкрепа, ще поеме работата ти…

Изведнъж лицето на Скарлатов посърна, но бързо се овладя и се усмихна. Той не искаше никой да разбере, че е засегнат болезнено. Ако знаеха само колко съм самотен, колко сам съм на тоя свят, щяха да се радват и злорадстват!…

Глава трета

Ниската кръгла маса бе наредена с мезета и напитки. Времето течеше. Старият банкер очакваше, че ще дойде още някой от поканените. Бяха се събрали едва половината. Тайно се бе надявал на две трети. И докато чакаше, той наблюдаваше хората, събрани в кабинета. Пресмяташе за кой ли път финансовите им възможности и тяхната психология. Последната бе важна част от пресмятането. Кюлев е един от партньорите с най-големи възможности, разсъждаваше старият банкер. Но той е болен по златото си. Превръща всичките си налични капитали в злато. Къде ли го крие?… Пари на ръка има вероятно съвсем малко. Би ли се разделил с част от съкровището си? Едва ли… Банкерът погледна Кюлев, който си наливаше от мастиката. Лицето му изразяваше глупашко самодоволство. Не, си каза банкерът. Със златото той няма да се раздели! Всичко зависи от наличните му пари…

Кюлев разговаряше със съседа си. Това беше един млад, изискано облечен мъж с благородно, издължено лице, гладко обръснат, с добре поддържани ръце, обсипани със златни пръстени. Бе кръстосал дългите си крака, като се облягаше назад във фотьойла. Пиеше коняк с лимон и слушаше с усмивка какво му разказваше Кюлев. Христов е добър и ловък търговец. Може би ако имаше повече амбиции, щеше да бъде един от лъвовете… Но е непостоянен и преди всичко женкар! Чудно е как някои мъже посвещават на жените целия си живот и при това го прекарват щастливо!… Жените му отнемат както време за работа, така и доста пари. Щедър е към тях, колкото е стиснат в търговията. В Банката има налични около двеста и шестдесет хиляди лева. Умен е и веднага ще разбере печалбата. Ще участва!…

От другата страна на ниската, кръгла маса, седнали един до друг на канапето, разговаряха двама мъже, преминали средната възраст. Единият приличаше на руски купец с огромна брада, разделена на две, с рубашка и панталони, вмъкнати в ботуши. Около двеста и петдесет хиляди! — пресметна го Скарлатов. Но тия пари, които държеше в Банката, бяха и неговият оборотен капитал. С тях той изкупуваше тютюните. Ако бе пласирал манипулираните тютюни от миналата година, може би щеше да участва с повече от сто хиляди лева… Толкова бяха възможностите на Карафезиев. Този до него имаше вид на гимназиален учител, което се подсилваше от пенснето му с шнур, надвиснало над огромен нос. Познаваше го само от деловите връзки с неговата банка — малка, провинциална, която отпускаше само краткосрочни заеми при големи гаранции и висока лихва. Това говореше, че човекът е много предпазлив. С колко ли ще участва Дерменджиев… Сто, двеста, триста хиляди лева максимум! Триста хиляди е таванът. Да речем, сто и петдесет хиляди… Това е реално! След като пресметна още веднъж всичко, старият банкер се замисли дали въобще трябва да започне заседанието. И докато се колебаеше, секретарят отвори вратата и съобщи:

— Господин Неделев.

В кабинета влезе възрастен човек, среден на ръст, доста пълен, гладко избръснат, с огромни бели, хайдушки мустаци, завити нагоре и заострени като рога на бик. Бе облечен в полуселски, шаячни дрехи, извънредно чисти. Само панталонът и ботите му бяха европейски. Не носеше и вратовръзка. Когато влезе, той свали астраганения си калпак. Но това, което правеше най-силно впечатление, бе заспалият израз. Клепачите му бяха постоянно спуснати, сякаш спеше. Впечатлението се подсилваше от лицето му, лишено от мимика. Скарлатов не можа да скрие радостта си от идването на Неделев. Той стана от бюрото си, посрещна го, като стисна силно и дълго двете му ръце. Но човекът със заспалия вид даже не си направи труда да повдигне малко клепките си. Инак имаше здрав вид и този недостатък вероятно бе вродена пареза. Искаше да го заведе на най-доброто място, на фотьойла до своето бюро, но Неделев сам избра най-отдалечения кът, почти в ъгъла на кабинета, до голямата завеса, сякаш искаше да покаже, че е дошъл, но не се ангажирва с нищо.

Сега банкерът знаеше, че може да започне. Това бе най-важният човек от поканените, най-богатият, с най-голям капитал, вложен в Банката му, и който най-бързо растеше. Рядко теглеше пари, и то, за да купи имоти. Купуваше ниви, градини, бахчи, ливади, просто земя. Препродаваше винаги с печалба. Неговата страст бе да купува и продава имоти. Бе най-богатият земевладелец в страната. На банкера предстоеше да се пребори с тая юношеска страст на селянина към земята. Но Неделев не бе лишен от здрав смисъл при сделките и обичаше парите. На това разчиташе Скарлатов. Сега от този човек зависеше всичко!…

Старият банкер седна зад бюрото и всички млъкнаха. Когато говореше пред много хора, той избираше някой от седналите пред него и се обръщаше изключително към този човек. И сега несъзнателно избра седналия в ъгъла Неделев, погледна го и заговори с ясния си, малко тих глас:

— Господа. Събрах ви тук вас, българи-патриоти, за едно общонародно дело…

— Да не сме в читалище или в черква… — кисело забеляза Кюлев.

Банкерът го погледна изпод вежди. Това бе последно предупреждение и той разбра. Скарлатов продължи:

— … едно дело, което ще ни донесе добри печалби. Както знаете, след много трудности бе построено бургаското пристанище. То бе започнато от фирмата „Cas & Liscans“[30] и завършено от фирмата „Batigno-lles“[31] С това Бургас стана най-голямото търговско пристанище в страната. Занапред целият внос и износ по море ще се насочва през него. Самият град има голямо бъдеще, а пристанището ще се разраства, ще има нужда от редица съоръжения. В скоро време предстои свързването с железопътна линия. Тия два големи окръга — Бургаски и Ямболски — ще бъдат обетована земя, една богата, неразорана от финансова гледна точка нива, която ще даде огромни печалби. Ще оставим ли тия пари да отидат отново в джобовете на чужденците? По-глупави ли сме от тях? Нека помислим заедно какво да правим. Какво ще бъде нужно на първо време? Преди всичко енергия; и то електроенергия!…

— Но там няма планини с подходящи реки — каза Христов, който внимателно слушаше банкера.

— Но има въглища! А щом има въглища, навсякъде могат да се построят термоелектроцентрали. Знаете ли какви са печалбите на белгийското дружество за електроенергия в София? Аз съм негов акционер и мога да ви ги кажа. Дружеството започна с шест милиона внесен капитал. За няколко години той нарасна заедно с резервните си фондове на дванайсет милиона! Годишните печалби са над петдесет на сто. Като спаднем за амортизация и резервен фонд около трийсет на сто, за дивиденти остават двайсет на сто годишно. Е, кажете ми, къде, ако вложите парите си, бихте получили по-големи печалби и по-голяма лихва?!… И така, в електричеството е бъдещето! Вземем ли електричеството в свои ръце, значи вземаме Бургаски и Ямболски окръг. В ръцете ни са не само пристанището, но и осветлението на стотици градове и села, ще доставяме електроенергия на бъдещите фабрики…

— Абсолютно е необходимо да се построи поне една голяма мелница за брашно около Бургас! — каза Христов.

— Почакайте — намеси се Кюлев, — само едно не разбрах. Къде са въглищата?

— В мене — каза банкерът. — Аз имам концесия[32] за мина в тази част на страната. Тя ще дава продукция не за две електроцентрали, а за десет!

— Сега пък станаха две електроцентрали! Беше една, станаха две! — каза Кюлев.

— Можем да започнем с едната — каза банкерът, — но по-добре ще е направо с двете.

— И след колко време ще бъдат готови? — попита Кюлев.

— Три, може би пет години.

— И кога ще получаваме дивиденти[33]?

— След пет години.

— Пет години?!… Я камилата, я камиларя… — каза Кюлев, като махна с ръка.

— Дружеството ще бъде смесено — продължи банкерът. — Ще участвуват и белгийците. Но аз държа ние да имаме контролния пакет от акции!

— Значи акционерно дружество? — каза Христов.

— Иначе как ще осигурим валутата за машините? Белгийците ще доставят машините.

— И на колко ще възлиза нашият български патриотичен дял? — попита Кюлев.

— Три милиона и седемстотин хиляди лева! — натъртено каза банкерът.

Всички млъкнаха. Кюлев даже изсвири с уста.

— И то, без стойността на мината, която далеч надминава три милиона. Всичко, заедно с белгийците, около седем милиона лева, като ние запазим контролния пакет.

— Значи на борсите няма да пуснат акции? — попита Христов.

— Ще запазим контролния пакет от нашите акции в Банката. А белгийците вероятно ще пуснат акции, които ще се котират на Брюкселската борса.

— А защо не пуснем и тук, в България? — попита Христов.

— Защото българин акция не купува. Чрез подставени лица белгийците ще ги изкупят и ние ще загубим контрола. Ако имахме пари, добре щеше да бъде ние да изкупим от Брюкселската борса акциите, но това е въпрос на бъдещето. Един ден тези електроцентрали ще бъдат напълно наши! Е, господа? Вие държите щастието в собствените си ръце. Но щастието е като пеперудата. Каца само веднъж…

— А рискът? Искаме да знаем риска — каза Кюлев.

— Практически риск няма. Но ще трябва за няколко години да се лишите от част от капиталите си. Просто да не мислите за тях, докато дойде денят на печалбите!…

Кюлев се закашля и заговори:

— Електроцентрали няма. Железопътна връзка няма. Няма нищо! Всичко е в бъдещето! В тая страна не едно акционерно дружество е фалирвало… Е, вярно, патриоти сме. Аз познавам патриоти, които бяха богати, но благодарение на патриотизма си, сега просят. Така че гаранции, според мене, няма, да не кажа, че работата ми се вижда чурук…

— А защо белгийското дружество само̀ не построи електроцентралите? — попита Христов.

— Защото нямат въглища. Защото мината притежавам аз и това е единствената мина в този край. Те са зависими от мене и не могат нищо сами да направят.

— Господин Скарлатов. Не ви ли предложиха да купят мината?

— Разбира се! Предложиха ми, и то толкова настоятелно, че само един глупак може да откаже. Но аз гледам далеч напред. Аз искам ние, българите, да бъдем собственици на богатствата в нашата страна!

— Аз лично съм тясно свързан с дружеството за износ на зърнени храни „Луи Драйфус“ — каза Христов. — То би било заинтересовано от построяването на голяма мелница в Бургас. По тоя начин вместо зърно, ще изнася брашно. Представете си печалбата!… Бих могъл да заявя, че то ще участва.

— Мене не ме интересува дружество „Драйфус“, а търговецът Христов и неговият личен капитал!

— Аз имам кантора за изкупване на зърнени храни — каза Христов. — И това, което купя, го пласирам на дружеството. То не носи никакъв риск и не плаща никакви данъци на държавата. Рискът и данъците са оставени на нас, българските търговци. И моите възможности не са големи. Но ще участвам с максимума. Сто хиляди лева! Разбирате ли, господин Скарлатов?

Реколтата миналата година беше добра. Но тя беше добра и по целия свят. Цените паднаха…

Банкерът се обърна към тютюнотърговеца с руската брада. Той през цялото време бе мълчал и слушал, като въртеше главата към тоя, който в момента говори, затова малко се стресна, чувайки името си:

— Аз ли? Ами ще ми трябват за изкупуване на тютюните около сто и петдесет хиляди лева.

— Аз не ви питам, господин Карафезиев, колко пари ви трябват, а с колко ще участвате?

— Господин Скарлатов. Аз ви вярвам. Камък да пипнете в ръце, на пари го превръщате. Ако бях продал реколтата, бога ми, щях да участвам с всичките си пари! Сега мога да отделя с труд около петдесет хиляди лева. Повярвайте ми, бих искал да участвам с повече…

Изведнъж провинциалният банкер с пенснето възбудено и бързо заговори, без да са се обърнали към него:

— Господин Скарлатов, аз ще рискувам! Имам три дъщери. Трябва да мисля за тях. Няма да крия, че банката ми не върви. Оборот малък, печалби малки. Във вашето дружество ми е надеждата! Ще участвам с всичките си пари. С триста и петдесет хиляди лева. Аз ви вярвам, господин Скарлатов…

— Благодаря ви, господин Дерменджиев. Вие сте много умен човек.

После в кабинета настъпи тишина. Оставаше най-важният човек — Неделев. Всички обърнаха поглед към него. Но той седеше в своя ъгъл, сякаш спеше, и с нищо не даваше вид, че следи разискванията, а още по-малко, че има някакво отношение към бъдещото акционерно дружество. Той беше скритата карта, която банкерът Скарлатов трябваше да обърне тук пред всички.

— Господин Неделев — заговори банкерът. — Няма да ви кажа колко много съществованието на акционерното дружество зависи от вас. Моля ви, преди да кажете своята решаваща дума, още веднъж помислете…

Когато Неделев заговори, всички трепнаха. Не очакваха от човека със заспалия вид да излезе глас. Но Неделев говореше ясно, отчетливо, макар и бавно, защото търсеше всяка своя дума.

— Господин Скарлатов. Вие сте един от малцината хора, които уважавам, ценя и на които имам абсолютно доверие. Парите си държа във вашата банка и не съжалявам за това. Но простете ми. Няма да участвам.

— Защо, господин Неделев? — без да иска, попита старият банкер.

— За мене истинското богатство са не парите, а имотът. Парите са нищо! Имота може да го видиш, да го пипнеш, да го продадеш, да го завещаеш. Той остава и след тебе.

— Господин Неделев, вие правилно казахте, че аз съм вашият банкер, което е голяма чест за мене. Но като такъв, аз имам известни задължения към вас, към парите ви. Никога не съм имал нищо против, че влагате свободните си средства по ваше усмотрение. Но помислете! Та вие притежавате огромни имоти! Наистина, пръснали сте ги умно, не на едно място. Но не смятате ли, че един ден и те ще попаднат под ударите на закона за едрата собственост? Тогава вие ще станете един средно богат човек!

— И друг ми каза това.

— Но защо не послушате този друг човек, а не мене? Предполагам, че на него му имате доверие?

— Да, имам му абсолютно доверие?

— Аз, господин Неделев, като ваш банкер съм длъжен да насочвам капиталите ви, разбира се, с ваше съгласие там, където има печалба. Увеличението на вашите капитали, значи печалба и за мене!…

— Все още мога сам да се грижа за парите си!

— Господин Неделев, това последната ви дума ли е?

— Мисля, че да…

— Има ли някаква надежда да промените мнението си?

— Съвсем малка.

— Та вие имате в банката ми… — но не се доизказа. Разбра, че ще направи голяма грешка, като разгласи банкова тайна, и спря.

— Колко? — не се сдържа да попита Кюлев.

— Аз имам в банката два милиона триста петдесет и пет хиляди лева — каза спокойно Неделев.

— Абсолютно точно — каза банкерът. — Ала това е мъртъв капитал, както е мъртво златото, заровено в земята!

— Но аз съм все още жив, господин Скарлатов! Нали така?

Настъпи тягостна тишина и в нея се чу гласът на Кюлев.

— А ти, Борисе, с колко ще участваш?

Борис Скарлатов погледна Кюлев. Последният бе приел възможно най-наивната физиономия.

— Аз ще додам това, което не достигне.

— Тогава защо сам не си направиш електроцентралите? Да ти е чиста сметката! Напоследък все купуваш… мини, фабрики, акции, терени… купуваш, купуваш, а печалба не виждам?

— Тя ще дойде неминуемо.

— Но засега само изтощаваш банката!…

Подло копеле, помисли банкерът, напипа веднага слабото ми място! О, колко ли ме мрази! Колко ли завижда!… Дали действително знае баланса на банката?… Старият банкер почувствува тръпки по гърба си. Не, това е блъф! Ти добре го познаваш! Той нищо не знае, но иска да узнае. Затова опипва почвата…

— Банката е във възход! — каза Скарлатов. — И ако аз искам да привлека в акционерното дружество повече хора, то е с едничката цел да освободя капитали за други акционерни дружества, за фабрики, за строежи, които ще останат в България и ще бъдат български! Мога, разбира се, да предоставя всичко това на чужденците. Нека те печелят! Нека те изнасят капиталите от страната! Нека те забогатяват на наш гръб! Впрочем, господа, в момента в страната има седемдесет и две акционерни дружества с общ внесен капитал над четиридесет и един милиона лева. От тях делът на чуждия капитал е петдесет и един процента. Това значи, че те контролират нашата индустрия. Мислите ли, че чужденците са глупави да влагат пари там, където нямат печалби? Съвземете се, господа! — каза старият банкер, но гледаше Неделев и имаше предвид само него.

— А мене защо не питаш дали ще участвам? — каза Кюлев.

— Защото е излишно.

— Не си прав! Размислих. Аз също ще участвам. Това е хубаво, общонародно, патриотично дело! Аз, както знаете, съм патриот и мога да жертвам заради отечествената ни индустрия, заради моя приятел от детинство, съученик, съратник и брат, големия патриот Борис Скарлатов… — тук Кюлев направи артистична пауза — двайсет хиляди лева! Помислете само! Двайсет хиляди лева при моята бедност!…

Лицето на стария банкер побледня от гняв. Това бе подигравка — добре изиграна, подсилена от лицето на Кюлев, придобило особено глупаво изражение. Това бе подигравка, отправена лично към него! Винаги ми е завиждал и мечтае да се въргалям в прахта!… Винаги ме е хапал!… В тоя миг старият банкер бе обхванат от неудържим гняв към хората, към човешката глупост, към човешката подлост. Но събра сили и стана зад бюрото. Всички, включително и Неделев, също станаха от местата си.

— Искам да направя една малка декларация. Този път аз ще помисля! Склонен съм, или почти съм склонен, аз да финансирам електроцентралите. И бъдете уверени, че електроцентрали ще има, а с тях ще дойдат и печалбите! Но ще ги получи този, който е умен, който е смел и гледа напред в утрешния ден!… Ще ви уведомя допълнително за моето окончателно решение. Не ви задържам повече, господа. Човек насила може да вземе, но насила не може да даде!…

Глава четвърта

Седнал зад бюрото, старият банкер с безсмислен поглед следеше как Никола вдига чиниите, чашите, приборите и покривките.

— Не можеш ли по-бързо?

Никола искаше да премести двата фотьойла, но стреснат от гласа му, бързо излезе от кабинета с таблата в ръце.

Горките „Кастор и Полукс“, мислеше банкерът. Близнаците изобщо са кекави и живеят малко… Но защо избрах именно тези имена? Той взе папката от масата, стана, отвори крилото на шкафа и я остави при другите папки. Седна пак зад бюрото. Пари, за да финансира сам електроцентралите, той нямаше. Неусетно бе пръснал доста капитали по други предприятия и бъдещи проекти. Бе се разпуснал прекалено много и в момента Банката нямаше пари. Най-правилното бе да продаде каменовъглената мина на белгийската електрическа компания. Тогава в Банката щяха да влязат много пари, и то девизи, и тя ще се укрепи напълно!… Но тогава „Кастор и Полукс“, неговите любими деца, щяха да умрат. Защо така стана? Защо тия хора не можаха да разберат даже собствения си интерес? Защото насила можеш да вземеш, насила не можеш да дадеш! — си повтори банкерът. И отново го обзе онова чувство на безпомощност, стигащо до отчаяние. Той искаше да стане и си налее чаша коняк, но нямаше сили. Наведе глава, подпря я с две ръце и затвори очи. Не искаше да мисли, не искаше да действа; искаше само покой…

На вратата се почука, после втори път. Беше дал заповед никого да не пускат. Отвори очи. Пак се почука.

— Влез! — рязко извика той.

Вратата тихо се открехна. Банкерът гледаше високо и затова в първия момент не забеляза дребното момче с вестници под ръка. Беше бедно, но чисто облечено. Дрехите му бяха внимателно закърпени. Панталоните му бяха окъсели и стигаха до средата, на прасците. Палтото му бе също умаляло. Момчето имаше руса, почти бяла коса и очи като синчец. Странното бе, че заговори на банкера по френски:

— Votre excellence[34] — произнесе то думите с чиста, отчетлива дикция на секретар от Пале дьо Жюстис, който извиква участниците в поредното дело.

Отначало банкерът го гледаше така, че момчето смени за кратко време цяла гама от изражения на подвижното си, нервно лице — от радостно-почтително, с каквото влезе, до уплашено-извинително. У Скарлатов имаше чувство за справедливост. Разбрал, че момчето с нищо не е виновно за състоянието му, строгото и напрегнато изражение се смекчи. Момчето бързо прие израз на облекчение. Тихо се приближи до бюрото и внимателно остави вестниците.

— Е, месьо Ту̀ше Динев — каза банкерът, — как вървят вашите работи?

— Мерси биен, месьо. Надявам се, че и вашите толкова важни работи вървят прекрасно?…

Отдавна двамата бяха създали помежду си особена връзка. Причината вероятно бе френският език. Момчето разнасяше вестници по абонати на чуждата преса. Един път седмично носеше и на Скарлатов френския „Фигаро“ и английския „Таймс“. Първия път, когато заговори на френски, това силно изненада банкера. Отпосле научи историята на вестникарчето и заповяда да го пускат направо в кабинета. Когато имаше време, двамата разговаряха на френски по най-различни въпроси. Историята на момчето бе една от обикновените на хилядите бежанци от Македония, подгонени от ужасите на Илинденското въстание[35]. Нямаше родители. Беше от Кукуш. Отгледали го католиците в един манастир близо до Солун. Благодарение на тях не само говореше, но четеше и пишеше на френски. Тук, в България, бе прибрано от някакъв роднина, също бежанец — фурнаджия, когото момчето наричаше тетин. То само̀ си изкарваше прехраната, като вечер продаваше по заведенията и цветя. Често пъти старият банкер му даваше по един сребърен лев. Това бяха много пари за момчето и то държеше на тях. Затова неизменно по едно и също време му носеше вестниците и бе готово да остане в кабинета толкова, колкото Скарлатов иска. Макар че бе дребно на ръст и недохранено, той знаеше, че е на 17 години. Продължаваше да учи в гимназията, но финансиите явно се крепяха на косъм, за което говореше облеклото и анемичната му кожа, бледа като пергамент.

— Заповядайте, седнете…

Момчето седна в кожения фотьойл и сякаш потъна в него. Банкерът стана, отвори стъкления шкаф, наля си отново половин чаша коняк. Остави я на бюрото и с кутия шоколадови бонбони застана пред вестникарчето. То скочи от фотьойла и с трепереща ръка взе един бонбон.

— О, месьо, няма защо…

Банкерът продължи да стои пред момчето с разтворена кутия.

— Господине, вие ме разглезвате. Ужасно сте мил… — продължи с напевния си френски момчето и взе още един бонбон.

Банкерът сам му подаде трети.

— Благодаря, господине — пак каза то.

Скарлатов седна във фотьойла срещу него с чашата коняк в ръка. След като отпи малко, заговори:

— Е, месьо Динев, какви са политическите новини?

— О, господине, все едни и същи!… Има интересен коментар във „Фигаро“. Но вие ще го прочетете…

— Нищо, искам да чуя вашето мнение. Alors, monsieur?[36]

— Коментаторът смята, че Франция не е против един ограничен военен конфликт на Балканите.

— Между кой и кой?

— Не казва директно, но се разбира между България и Турция. Изглежда Франция е на наша страна. А тя е велика сила! Най-великата в света.

Банкерът знаеше, че момчето боготвори Франция. Това бе неговата заветна мечта — да отиде там, да посети Париж. Френските католици добре го бяха обработили и набили в крехкия му възприемчив мозък, че Франция е най-великата сила, най-културната страна с най-богата история, а Париж — земен рай!…

— Как мислите, господине — попита момчето, — скоро ли Македония ще се освободи?

— Би трябвало… Това е историческа необходимост, освен ако тоя тип преиграе играта…

Момчето не попита кой е този тип. Добре знаеше отношението на стария банкер към Княза.

— О, как бих се радвал, господине, да се върна в Македония!…

— А какви са другите новини?

— На дневен ред е историята с Багдадската железница. Но, господине, това е чисто финансов конфликт и вие по-добре знаете от всеки друг подробностите…

— Не — каза банкерът. — Това не е финансов конфликт, а политически! Това е предвестник на друг, още по-страшен, може би военен конфликт…

— „Фигаро“ съобщава, че борсата в Париж е отказала да котира акциите на Багдадската железница. „Таймс“ потвърждава същото за лондонската борса.

— Да, това е интересна новина… твърде интересна… — каза банкерът.

— Ще преживеят трудни дни тия, които притежават акции от компанията — каза момчето.

— Мислите ли? — попита банкерът.

— Разбира се, господине.

— Месьо Динев, един човек, добър мой клиент, ми иска съвет. Бихте ли ми казали своето мнение?

— О, господине!… Вие, толкова умен, искате съвет от мене?… Но, разбира се, господине. С най-голямо удоволствие! Целият съм внимание…

— Този мой клиент и приятел има много акции в Багдадската железница.

— Нещастник! — възкликна момчето. — Акциите на борсите, където се котират — и в Берлин, и във Виена — както пише в статията, са паднали катастрофално. Какъв може да бъде съветът, освен един — да продава и продава час по-скоро! Да се отърве от акциите, докато все още имат някаква цена. Това е атака на Франция, подкрепена от Англия. Следователно Германия е загубена. Разбирате ли? Германците сами не могат да построят железницата.

— Следователно?

— Следователно Франция и Англия ще лапнат цяла-целеничка железницата — най-големия и единствен засега път между Запада и Средния Изток.

Момчето говореше възбудено, сякаш то притежаваше акции от Багдадската железница. Банкерът леко се усмихна.

— Но моят приятел не може да се съгласи с такава загуба! Той е свикнал само да печели!

— Човек трябва да се смири пред неизбежното — каза момчето особено сериозно.

Банкерът го погледна проницателно и почувства, че то каза това от дълбочината си.

— И така, трябва да му дам съвет да продава на загуба?

Момчето кимна с глава.

— Но той се надява, че аз мога да намеря изход?

— Вие не сте Бог, господине.

— Вярно е, не съм, но имам ум. А може би трябва още да помисля, да мисля и тогава да дам съвет…

— Ще бъде вече късно!

— Нека двамата да разсъждаваме малко… — каза усмихнат банкерът. — Да разсъждаваме просто наопаки, на терсенѐ или, както казват философите, да формулираме с не по-малко силни аргументи антитезата! Например какво бихте казали, ако му дам обратния съвет?

— Какъв точно?

— Да не продава акции от Багдадската железница, а да купува!

— Сега?

— Именно сега, когато са стигнали най-ниския пункт.

— Не разбирам, господине. Обяснете ми, ако обичате.

— Французи и англичани в първоначалния проект участваха също с доста големи средства в Багдадската железница. Разбира се, водещата група бе на Дойче Банк. Построи се твърде много и те изчерпаха средствата. Когато трябваше да помогнат, французите и англичаните отказаха. Но ако те предизвикат крах на Багдадската компания, ще загубят също много капитали. Единственият изход е не конфронтация[37], а споразумение. Финансистите не са тъпи като военните и знаят кога да отстъпят и се примирят. Просто ще се споразумеят, като водеща финансова група стане френско-английската, а немската — подчинена.

— Мислите ли, господине?

— Почти съм сигурен. Но представете си, че играта е още по-голяма! Играта на борсите. Сега всеки продава. Купувачите са малко. Може би най-умните. И тайно — големите банки. Когато банките се споразумеят отведнъж, курсът на акциите ще се покачи неимоверно. Печалбата ще бъде двойна и тройна. Следователно какво ще кажете, господин Динев, ако дам съвет на приятеля си в смисъл да купува?

— Господине, вие сте най-умният човек на тоя свят!

— Защо така мислите?

— Защото… защото сте много богат, господине.

— Не винаги богатството върви ръка за ръка с ума. Според мене, обратното. По-често богатите хора са безлични, ограничени, както и политиците начело на една държава често са изумително тъпи. Но когато богатството се съчетае с ум, тогава то се превръща в бреме…

— Не ви разбрах съвсем добре, господине, за богатите и политиците…

Банкерът нищо не отговори. Той си позволяваше само пред индиферентна аудитория като файтонджията Никола, момчето или глухонемия коняр да разсъждава гласно по финансови въпроси. Той имаше нужда от такова разсъждаване на глас, защото така изясняваше, избистряше и оформяше някои мисли, чувства и положения, които го вълнуваха, от които зависеше най-важното в работата му — печалбата или загубата. Затова разговорът с момчето съвсем не бе странен. Този разговор бе необходим за банкера. Той стана от фотьойла и извади от малкото джобче на жилетката си една сребърна монета от два лева. Момчето също стана и се колебаеше дали да вземе монетата.

— Не е ли много, господине? — плахо каза то.

— Това не е бакшиш, а хонорар за съвета ви.

— Но съветът ми беше неудачен.

— И отрицателните съвети имат значение — стига тоя, който ги получава, да умее да се възползва от тях.

Момчето внезапно се усмихна, сетило се за нещо, и измъкна изпод палтото си една пъпка роза.

— Позволете, господине, да ви поднеса това цвете в знак на почит и обич!…

Банкерът взе цветето в ръка и попита:

— Още ли се занимавате с продажба на цветя вечер?

— Налага се, господине.

— А кога намирате време за уроците?

— Внимавам в час. Запомням всяка дума и не се налага нито да чета, нито да купувам учебници. Може би не си доспивам, но не съм недоволен. Вечер срещам толкова интересни хора… Например снощи господин Бускѐ[38]… — оживи се момчето и изведнъж се сепна: да не прекалява с присъствието си.

— Продължете, продължете…

— Господин Бускѐ даде прием в резиденцията си. О, господине, какъв лукс, какви каляски!… Беше целият министерски съвет, дипломатическото тяло, всички по-видни граждани на столицата. А дамите? Какви тоалети!… Накрая сам Князът дойде!…

Името на Бускѐ бе неприятно на банкера. Той се намръщи. Сети се, че една покана за приема, отпечатана със златни букви върху розова японска хартия, седеше в чекмеджето на бюрото му. Момчето спря да говори, защото разбра, че не зарадва банкера.

— Продължете… — повтори той.

— А в казиното снощи полковник Стоев загуби десет хиляди франка! Дамата, която беше с него, му направи ужасен скандал, когато той й поиска пръстените и обиците да ги заложи и си върне загубата. Виждал съм го във вашия кабинет и затова помислих, че би ви интересувало…

Момчето пак млъкна. Чакаше да продължи старият банкер, но той не каза нищо, а отиде при прозореца. Дръпна завесата. На улицата право към банката идваше едноръкият Димитър Петков. Когато разбра, че банкерът няма да заговори, момчето тихо рече:

— Довиждане, господине.

Не получи отговор и неусетно излезе от кабинета.

Глава пета

Слънцето клонеше на запад. Но докато се скрие зад планината, оставаше много време. Априлският ден бе дълъг. Старият банкер и едноръкият отминаха моста на перловската река. Ходеха бавно. Скарлатов — изправен като топола, с насочен поглед напред, а Петков, подвижен и нервен, го отминаваше и пак се връщаше, като през цялото време му говореше. Вдясно от тях бе езерото, или по-скоро блатото, обрасло с шафар и тръстика. Дотук се простираше градът. Цялото място след блатото бе заето от пепиниерата — гордостта на столицата, но вече се очертаваше огромният парк, замислен още от 1882 година. Дърветата бяха доста порасли. Имаше и няколко пясъчни алеи. На равното като площад място до блатото бяха поставени няколко дървени пейки. Никой не седеше на тях. Двамата мъже не влязоха в парка, а продължиха по цариградското шосе. Пред тях вървеше Баязид със ситни стъпки, горделиво извил снага, с вдигната опашка като щандарт на полк. Чу се тропот на кон. Банкерът спря и се загледа към алеята. От завоя изскочи млад ротмистър с мустаци. Конят беше изряден, но ездачът не направи добро впечатление на банкера, по-специално стойката му. Ако така язди дълго през пресечена местност, кръст няма да му остане, си помисли той. Тази стойка нищо не струва за дълги преходи. Самият той на времето яздеше с ниско спуснати стремена, за да облекчава гръбнака.

— Каза ли нещо? — попита едноръкият.

— Нищо.

— Но аз те попитах какво мислиш?

— Мисля само като имам факти! Досега слушах разсъжденията ти. Но те се базират на слухове.

— Когато тия слухове излязат верни, ще бъде късно!

Двамата продължиха разходката си нататък.

— Е, добре — каза старият банкер. — Според теб се готви нов заем в пълна тайна?

— Чужд заем, френски заем! — потвърди едноръкият.

— Какво лошо има в това?

— Не ни е нужен! За пръв път от две години държавният бюджет е с излишък. Реколтата и тази година се очертава добра. Е, питам те, за какво им е този заем?!

— За каквото е нужен на всяко правителство. За да си укрепи властта, за да я задържи, да изкарат още няколко години, а след тях — потоп!…

— Това е едното. Но второто е по-важно! За да си напълнят джобовете! За да се насмучат с кръв като пиявици! Дългоносият харчи като че не е Княз на бедна страна, а руски император! Башибозуците генерали и те!… Но Князът! Той е мръсникът! Половината година е на Запад. Забелязваш ли, че като подготви някоя мръсотия, се омита по шантаните на Париж и Виена. Така стана със Стамболов. Подготви убийството му и замина на запад, а Стамболов го заклаха на улицата!… И после праща съболезнователни телеграми. Какъв подлец, а?!…

— Но вие го доведохте! Стамболов, ти, партията…

— Ти също си в партията!

— Аз ви предупреждавах да остане регентството, да не се кани нов княз. Да остане регентството, като постепенно мине към републиканско управление. Да имаш власт и да я подариш на първия срещнат пройдоха със синя кръв в Европа?!

— Наивни бяхме. Мислехме, че без династия[39] България няма да тежи. Сега да бях един от най-богатите хора тука!… — каза едноръкият. — Виж, погледни!…

Двамата се спряха. Петков с широк жест на здравата си ръка посочи обширното поле наляво от шосето. Някъде в дъното се белееха къщите на село Слатина.

— Това всичко беше наше, на мене и на Стамболов! Още една година да бях останал кмет на София, щяхме да парцелираме местата и да ги продаваме на квадратен метър… Но паднахме! А сетне ги продадохме на загуба…

— Нима бяхте платили нещо за тях? — попита с усмивка банкерът.

Едноръкият не отговори. Двамата гледаха хълмистата равнина. Около самото шосе започваха нивите, бахчите, лозята, а по-нататък — пасищата. Близо пасяха крави, коне, магарета и биволи. Пролетта бе в разгара си. Дърветата цъфтяха. Цялото поле бе особено красиво — яркозелено, огряно от лъчите на залязващото слънце. Двамата пак тръгнаха.

— Ти също участва в тая сделка — каза едноръкият внезапно.

— Доколкото вие ми позволихте. И не можах да продам като вас. Ще чакам по-добри времена…

— Да имах твоите пари и аз бих чакал! Но нямам. Имам само разходи. Вестникът не върви. Давам от собствения си джоб. Скоро ще почна да прося. Но имам още места за продан. В тях ми е надеждата!

— Къде?

— Тук. Тези, най-хубавите до шосето, ги изкупи тогава Отоман банк на безценица. Но не можах да продам местата далеч от шосето. Те са пущинак. Никой не искаше да ги вземе.

— И сега ли още ги имаш?

— Имам ги за таксират! Но ако един ден дойда на власт, а това ще стане скоро, много скоро, тогава вместо София да расте натам, където днешните идиоти я планират, ще расте натук! Това са най-хубавите места на София! Чудя се кой стоеше зад сделката с Отоман банк. Българинът акъл няма! Кой фактически изкупи цялата тая златна земя?… Сигурно е бил чужденец!

— Изкупил ги е някой, който е гледал в бъдещето… — каза старият банкер.

Едноръкият спря и застана срещу него. В погледа му се четеше отчаяние и молба.

— Борисе, трябват ми пари.

— Мене също — каза банкерът.

— Трябват ми пари, защото пропадам! Имаш ли възможност да ми отпуснеш заем?

— В момента никаква — каза банкерът и пак тръгна. Не е лишен от търговска жилка, си помисли Скарлатов. Доведе ме на разходка чак тук, за да огледам земята. Вероятно ще гарантира с нея, но не бива да се поддавам. Сега всеки лев е ценен за мене… Ала земята е дивна… И сделката, която ти предлагат, е великолепна!…

Едноръкият го догони.

— А можеш ли да ми намериш отнякъде заем?

— С какво ще гарантираш?

— С местата! Малко ли е? Виж каква красота!

— По света има много прекрасни места, но никой не ги купува, ако от тях няма печалба. Природна хубост, която не носи пари, си остава просто хубост със стойност за поетите и художниците. Аз не съм нито едното, нито другото, нали?

— Но си приятел! Единственият ми верен приятел и в тебе ми е надеждата! Ти няма да ме изоставиш нали, Борисе?

— Ако облагородиш земята, ако превърнеш пущинаците в овощни и зеленчукови градини…

— Ще минат години! Трябва да хвърля средства… А парите ми трябват сега!

— Но ти губиш!

— Предпочитам да се освободя напълно от земята. Тя ми донесе само кахъри.

— Значи продаваш en block[40]? Колко пари ще искаш?

— Сто и петдесет хиляди лева. Но тя струва десет пъти повече. Ти не знаеш колко е голяма. Като видиш документите, ще се изумиш!…

Не, старият банкер нямаше да се изуми. Той по-добре от едноръкия знаеше колко и какво точно притежава. И сега, като чу цената на земята, взе да го напуска волята. Беше толкова ниска, колкото не бе очаквал!… Почувства тръпки в дланите на ръцете си — предвестник на добрите сделки. Старият банкер имаше воля да се спре, но не и за сделки с печалби от такъв порядък. Той не можа да подтисне вълнението си. За миг в ума му изникна планът, който бе замислил още на времето, но все го отлагаше за момента, когато ще има свободни пари. Сега трябваше да реши. Но това беше само миг. Успя с последно усилие да загаси лумналия огън в гърдите си. После се почувства много уморен. Подухна хладен вятър от планината и усети краката си изстинали. Яви се и болка в прасците. Бяха му развалили единственото удоволствие — разходката!… Сега му бе опротивяло всичко, за разлика от друг път при сделки с успех. Тогава се чувствуваше млад и силен. Но защо винаги изгодните покупки му се предлагаха, когато нямаше пари, когато всеки лев в банката му трябваше?! А той все още вярваше, че ще намери изход за близнаците „Кастор и Полукс“. Скарлатов изпитваше мистично чувство пред печалбата. Смяташе, че ако се откаже от нея, ще предизвика съдбата и късметът ще се отдръпне от него.

— До колко можеш да слезеш в цената? — попита банкерът.

— Имаш ли някого предвид?

— Засега не.

— До сто и четиридесет хиляди!

— Не съм видял документите и не знам фактически с какво разполагаш — излъга старият банкер. Опитваше се за последен път да се измъкне от сделката.

Но едноръкият разбра веднага колебанието му. Беше добър психолог. Трескава надежда блесна в погледа му. Той сложи здравата си ръка върху рамото на приятеля си.

— Борисе, вземи ти земята! Нека не отиде в ръцете на душмани! Вземи я! Без пари ти я давам!…

— Все пак искам да те предупредя. Не мога да дам повече от сто и двайсет хиляди лева, и то на части, в срок от две години.

— Съгласен!

— Изслушай ме! София расте. Ще минат няколко години и тия места цена няма да имат. Сега всеки иска да струпа къща, дом. Тогава цената не на декар, а на квадратен метър ще бъде голяма. Ти ще станеш богат човек, много богат. Но се изисква едно. Именно сега да не продаваш!

— Бъдещето ли?… За него не мисля. Ще дойда на власт! Ще отделим нови терени, нови парцели. Пак ние ще управляваме, а не князете и генералчетата!…

Горкият, колко е изгладнял за власт!… Той се е поболял в очакване, помисли банкерът и каза:

— Предполагам имаш нотариалните актове и всичко друго…

— Напълно редовни!

— Донеси ги утре сутринта в Банката. Ще видим какво ще направим…

— Борисе, благодаря ти. Доволен съм. За мене не са малко пари. Те ме спасяват. Аз никога няма да забравя това!

— На части, за две години.

— Може ли утре да ми дадеш двайсет хиляди, за да се разплатя с някои от най-зорлиите кредитори?

— Да — кимна банкерът.

— И не се мръщи, моля ти се… Дай да ти стисна ръката!

Едноръкият със замах, както при пазарлък постъпваха джамбазите, удари дясната длан на банкера, а после му стисна силно ръката.

— На хаирлия да е!

— За тебе — да! Но за мене, не съм сигурен… правя го заради старото приятелство, за това, че сега си опората на нашата партия — каза банкерът. — Не забравяй добрината, когато станеш министър-председател.

— Никога няма да забравя добрината. Първата ми работа ще бъде да планирам цялото това пространство с улици, площади, парцели… тогава ти ще ми благодариш!

— Аллах Керим[41]! — каза старият банкер.

Анонимното лице, което чрез Отоман Банк бе изкупило на безценица терените преди години, беше самият Борис Скарлатов. Сега той отново огледа зеленото поле, което вече му принадлежеше, и остана доволен.

Когато едноръкият и старият банкер стигнаха Юнион-клуб, беше вече здрач. В този час клубът бе в пълния си състав. Скучаещите млади дипломати и кореспонденти нямаше къде да отидат, освен тук. Столицата не предлагаше много забавления от европейски характер. Източната екзотика с липсата на комфорт им бе опротивяла бързо. Всички те изпитваха носталгия по родината си. Само най-умните, най-амбициозните знаеха, че тази страна бе велико политическо училище, истински полигон, където можеха да изпитат силите си, трамплин за бъдеща кариера, и не се лъжеха. Тук всеки ден ставаше нещо. Всеки ден бе като на бойно поле. Ежечасно трябваше да се взимат смели решения. Обстановката изискваше бързи действия, защото политическият живот не се подчиняваше на обикновената логика. И наистина някои от тях израснаха като добри дипломати и кореспонденти на своите страни. Балканите бяха в момента най-невралгичната точка в света.

Когато влязоха в залата, всички млъкнаха и ги изгледаха. Бяха известни личности в Столицата. Особено Димитър Петков се ползуваше с невероятна популярност. И дипломати, и кореспонденти с удоволствие го слушаха и му задаваха въпроси. Той обичаше да разговаря. Отговорите му бяха винаги неочаквани, оригинални, пълни с жлъч и необикновен хумор. Всички четяха статиите му, защото те бяха всекидневният барметър на страната. Удивляваха се на езика му — безстрашен, разпасан, който не подбираше думите и ругатните. Речите му в Парламента бяха винаги едно малко събитие. Един театър сред цялата скука на столицата, където главно действащо лице бе Димитър Петков. Ложите на Народното събрание се изпълваха, щом предполагаха, че ще говори той. Често пъти се превиваха от смях, като слушаха неповторимите му изрази, саркастичните забележки, каквито никога нямаше да чуят в собствените си парламенти. Затова сега в надпревара всички го поздравяваха с усмивка. Едноръкият им отвръщаше. Беше иначе широк по душа, доброжелателен и незлопаметен.

Двамата седнаха на една маса в центъра. Посрещна ги оберкелнерът. Поръчаха коняк и кафе. Оберкелнерът донесе лично поръчката. Сервира, а после се наведе над ухото на банкера.

— Господин Бускѐ Ви чака на масата си.

Старият банкер се извърна нататък, където погледна оберкелнерът. Видя в дъното на една маса Бускѐ, седнал с млад дипломат от френското консулство. Когато очите им се срещнаха, Бускѐ му кимна, но банкерът отмести поглед, сякаш не бе го видял.

— Аз също — отговори банкерът, без да погледне оберкелнера.

— Простете, Ваше превъзходителство — каза объркан той. — Не разбрах…

— Аз също чакам на масата си.

— Това ли да предам?

— Предайте му каквото си искате.

Оберкелнерът се оттегли. Бускѐ беше среден на ръст, въздебел, добре охранен мъж на средна възраст. Малките му бели ръце, обсипани със златни пръстени, дебелата златна верижка на часовника върху пъстрата жилетка, кафявите очи и тънки мустачки му придаваха нещо испанско.

— Пич, истински пич! — каза едноръкият.

— Кой?

— Бускѐ. Пезевенкът[42] Бускѐ! Тоя търтей, който смуче България!…

Димитър Петков се бе занимавал с Бускѐ доста често. Статиите му във вестника разсмиваха всички. Но Бускѐ не бе смешен. Никак не е смешен, си мислеше старият банкер. Вече две години, откато дойде в София, но измежду всички членове на дипломатическото тяло е човекът с истинска, реална власт и можеше безпрепятствено да се меси във вътрешните работи на страната. Официалната му титла бе френски делегат на партньорите по титрите от Българските държавни заеми. Имаше дипломатическа инвеститура. Той единствен упражняваше финансов контрол над страната от името на Франция, тъй като заемодавец бе Франция. За всяка стъпка, за всеки изтеглен лев от Народната банка българското правителство бе задължено не само да уведоми делегата Бускѐ, но и да има неговото съгласие за изразходване на сумите. България бе изпаднала под пълен френски финансов контрол. Заплатата му надминаваше сто и двайсет хиляди лева годишно. Дали френският президент получава толкова, се попита банкерът, но със сигурност знаеше, че френският консул в София получава петдесет хиляди лева. По-вероятно реалният му доход да стига до сто и петдесет хиляди лева с далаверите, които върши, с комисионните[43], които получава от истинския си господар — Банк дьо Пари е де Пей Ба. Да не говорим за извънсметните му разходи. Той даваше най-големите, най-богатите приеми в София, където канеше понякога повече от сто души. Но скандалните му връзки с жени, подаръците, пръскането на пари не му създадоха облика и популярността на аристократ. Напротив, усилваха впечатлението за нисшия му произход, за детинство и младост, свързани с лишения, за биография на беден буржоа, получил изведнъж шанса да харчи безотчетно. Бе достигнал с превит гръбнак до службата Генерален директор на митниците във Франция, а после внезапно му дадоха тоя висок пост в България. Но директорите на Пари Ба не си бяха направили лошо сметката. А те бяха гениалните финансисти — Торс, Нгуен и Тюретини — фактическите управители на Републиката. Защото Бускѐ притежаваше едно велико качество — бе верен на Банката като куче, защищаваше със зъби интересите и, беше неуморим в измислянето на нови начини да измъкне за своите покровители колкото се може повече печалби. И те му бяха благодарни, удостояваха го със своята милост, пари и подаръци. След като съсипаха финансово Гърция, сега обект на огромния паяк Пари Ба бе България и Бускѐ безмилостно изсмукваше всяка възможна капка кръв от снагата и. Затова презрението на стария банкер към тоя човек, омразата му стигаха патологични размери. Но трябваше да отчете реалността. Търговска Банка Скарлатов бе свързана, дълбоко свързана с Банк дьо Пари е де Пей Ба. Защото банкерът знаеше основното правило. Това бе първото и единствено правило и то гласеше: „За да съществува една банка в малка и зависима страна, тя трябва да суче от друга, богата банка в голяма страна“. И с този постулат[44] трябваше да се съобразява, както физиците със законите на Нютон. На практика между двамата би трябвало да царят добри отношения. И двамата бяха от една и съща фамилия — фамилията Пари Ба. Но банкерът не можеше да се пребори с чувството, че е българин, че България е родната му страна, както не можа да се пребори с личната си неприязън към тоя френски „буржоа-благородник“. Знаеше, че последният изпитва не по-малка неприязън към него. Банкерът обаче бе свикнал винаги да анализира чувствата си, бе се питал откъде у него тази дълбока омраза към Бускѐ и бе стигнал до заключението, че се дължи на страх. Страх пред подлеца, страх пред нищожеството, на което е дадена власт. Чувството му за опасност никога не го лъжеше. Той беше убеден, че Бускѐ крои нещо срещу него лично, но какво?… Може би трябваше да се срещне с него?… Така поне щеше да разбере какво го грози?… И ще вземе съответни мерки… Той почти бе решил да стане от масата и отиде при омразния му Бускѐ, когато чу гласа на Димитър Петков.

— Тоя пич идва към нашата маса!…

Сърцето на банкера мъчително прескочи няколко пъти.

— Борисе, смачкай му сурата! — чу той пак гласа на Петков, както го чуха и всички в залата, защото спряха да говорят и се обърнаха към тях.

Тия думи на едноръкия прозвучаха в ушите на банкера като бойна тръба. Всички разумни съображения отстъпиха на заден план. Да, аз ще му смачкам главата! — си каза той и стана от масата, вдигна гордо глава и изчака Бускѐ да дойде срещу него. Така той знаеше, че има предимство пред далеч по-ниския Бускѐ и още в първия момент щеше да го извади от релсите. Беше пребледнял и студен гняв го обхвана, целия. Бускѐ — с разкопчан с палци в джобчетата на жилетката, заел позата на Наполеон, се изпъчи пред Скарлатов.

— Е, господине, най-после Ви срещнах!… Вие не отговаряте нито на поканите ми, нито на хората, които изпращам. Това е най-малко неучтиво, господине…

— Аз работя, господине, и нямам време за приеми.

— Не става въпрос за приеми, господине, а за работа.

— Аз я върша там, където е моето работно място, господине. Вие знаете, предполагам, къде е Банката ми. Ако не я знаете, попитайте. Всеки ще Ви я покаже. Имам обичая деловите отношения да уреждам в кабинета си. Все пак обадете се… дали ще съм свободен… А сега сме в Юнион-клуб, нали така, господине?… Имам чест… — каза банкерът, леко кимна с глава и седна, без да погледне Бускѐ. Последният след малко излезе с бързи крачки от клуба.

— Ашколсун, Борисе! Мед ми падна на душата! — заговори Димитър Петков. — Само как опули очи — като настъпена жаба…

Но банкерът не го слушаше. Той бе предизвикал най-силния човек в България, бе го обидил и унижил. Въпросът бе доколко този слуга на парижките банкери имаше сила да удари и него, Скарлатов, който бе също френска креация? Ще запомнят ли поколенията това име — Жорж Бускѐ, скрито сред имената на князе, царе и политици? Ще знаят ли някога хората на тая страна името на песа, на финансовия палач на България? — помисли банкерът.

Глава шеста

Скарлатов седеше на ниско дървено столче само по жилетка, запретнал крачолите на панталоните, с натопени нозе в големия бакърен леген на килима. Навън бе нощ. Той се чувстваше много уморен от днешния труден ден и не можеше да заспи, тъй като краката го боляха. Тук, в малката спалня, заета от дървеното му легло с вълча кожа пред него, с нощна масичка и малък килим върху пода, той се уединяваше като ранено животно, когато не се чувстваше добре.

На вратата се почука и влезе Никола. Носеше голям, лъскав, бакърен чайник, изпускащ пара. Мълчаливо го сложи на дървената поставка до легена, почака малко, да не би банкерът да иска още нещо, и излезе. Скарлатов взе чайника и наля ново количество гореща вода в легена, толкова, колкото можеше да търпи. Водата беше минерална, но я подгряваха допълнително в кухнята, за да си досипва. Постепенно вкочанясалите му крайници се затоплиха, а заедно с това болката се усили и стана пулсираща. Но той търпеше. Знаеше, че облекчението ще дойде по-късно, когато ще бъде вече в леглото. Той гледаше тънките си старчески крака, бледата, неестествено бяла кожа с изпъкнали вени и белези от рани и чувството, че наближава краят на жизнения му път, още повече се усили. В тази малка спалня, най-тихата стая в къщата, той прекарваше своите мъчителни безсънни нощи, защото със старостта сънят му намаляваше, сякаш тялото му искаше да остане колкото се може повече будно преди най-дългия сън — смъртта. А той мислеше за нея от дълги години. За пръв път такава възможност мина през съзнанието му, когато бе на 39 години. Тогава стреляха по него и го раниха в мускула на бедрото. Една педя по-нагоре и него нямаше да го има. Борис Скарлатов щеше да си отиде от света като животно, без да е мислил, а още по-малко — разбрал какво е това смърт. Тази възможност — не че ще умре, а че щеше да умре, без да е разбрал, го ужаси!… Тогава той не намери опора в религията. Изведнъж се почувства сам в целия свят, изоставен и от Бога, и от Дявола. И трябваше отново камък по камък да изгражда своята философия на живота и смъртта. Затова му пречеше цялото минало и всичко, което бе чул, научил и прочел в тази област на човешкото мислене, наричана най-общо областта на духа.

Целия си живот от тази гледна точка можеше да раздели на три периода. Първият период — на незнанието, на щастливото детство. Тогава всичко му бе ясно, а отношенията с Бога — чисти, безоблачни, такова каквото е и съзнанието на детето — чисто и непорочно. Бе възпитан от майка си религиозно, даже мистично, с цялата суеверна дивотия на затвореното планинско село, където израсна. Спазваше ритуалите на православната църква, но спазваше и обичаите, чиито източници отиваха чак в ония тъмни времена може би на Орфей[45], а може би и преди Орфей, неизличени, въпреки хилядите години от съзнанието на човечеството. Това, което знаеше за другия свят, неземния, бе чул или прочел, но повечето чул. Така в съзнанието му се изгради една стройна схема за Вселената, една манихейска[46] схема, че на Небето се води битка и животът тук, на Земята, е отражение на тази космична битка. Ненапразно се бе родил и израснал в земя-люлка на всички ереси, сред хора, вечно подтискани и вечно бунтуващи се, където човешкият живот имаше по-малка цена от тази на едно добиче!… Но където пък се бе родила тая чудна приказка за Справедливостта, за Тържеството на истината, за победата на Вечния живот над Смъртта, победата на Доброто над Злото, на Свободата над Страха. Тази манихейска приказка се всмукваше още с майчиното мляко, вярваха в нея, тя даваше на милиони хора опора в смъртта, която не е краят, а началото на нещо друго, мъдро и светло. Да, горе на Небето се водеше битка, макар и вече предрешена, и всичко, което ставаше тук, на Земята, бе само едно отражение и затова тя бе по-малко реална от Истината там, на Небето!… А тази битка бе започнала преди Човека, преди създаването на Вселената. Вселената бе замислена от Бога, но изпълнението на този велик план се осъществяваше от неговия Син Христос. На Христос помагаха ангелите. Но ето: между тях най-умният, най-знаещият, най-красивият се възбунтувал. Той не пожелал да приеме авторитета на Бога и Сина. Смятал, че е свободен и може сам да твори, а не да бъде подчинен. Тогава Бог свалил Луцифер[47] тук, на Земята, заедно с ангелите, които се отцепили от Небесното войнство. Бог е могъл да го унищожи в миг, но Вселената внимателно следяла битката. Едно такова унищожение на Луцифер може би щеше да сложи край на разкола, но в съзнанието на другите светове щеше да остане споменът за наказание не на деяние, а на замисъл. Опасно е да наказваш със смърт за неизпълнено намерение. И ето, Бог създал Човека. От този момент Човекът и Земята стават полигонът, предоставен на Дявола да осъществи своя план за Вселената и докаже с устройството на Земята и на човешкото общество своята правота. И резултатът е налице — зверщина, дивотия, войни, убийства, революции, лъжа, страдания. Дяволът се провалил. Той е изобличен пред цялата Вселена. А Човекът? Какво им е виновно това опитно зайче? Но Бог е справедлив! Тогава изпраща Сина си Христос, който казва на хората какво трябва да правят, за да се спасят, като пръв дава пример със своята смърт и възкресение. Всичко оттук нататък следва логично. Тия, които повярват във Възкресението, ще се спасят, а останалите — ще умрат заедно с Дявола. Историята по-нататък ще върви по Апокалипсиса[48] на Йоан[49] — съвършено предопределена. Ще дойдат язвите, ще има и други поличби и ще дойде Звера с числото 666, долината Армагедон, където ще се разрази последната битка, а после Първото възкресение, Хилядогодишният мир и Второто възкресение за Вечен живот и Втората вечна смърт за грешниците, и Новата Земя, и Новото Небе…

Ако към всичко това се прибавят и духовните учения на Изтока като Мохамеданството, Кабалата[50], остатъците от Халдейството[51], Египетската религия, стигнала в изкривен вид, и всичко примесено с неумиращата гръцка митология по тия земи… Ако се отчете и фактът, че до ден-днешен това бяха места, където се раждаха нови религии, появяваха се пророчици и врачове, които заемаха достойно място в духовния живот наред с магията и неувяхващата вяра в чудесата, получаваше се в човека, израсъл по тия земи, доста сложна и объркана философия, и все пак стройна, щом позволяваше на хората да живеят в мир със себе си и останалите.

Цялата тази религиозна концепция нямаше никакво отношение към вътрешния морал на Скарлатов. Той смяташе, че спазването на ритуалите, даването на съответните пари за църквата и за милостиня са достатъчна връзка между него и Бога. Дава и в замяна на това получава! В това отношение религията му съвпадаше с практическия смисъл на католицизма. И понеже имайки повече и даваше повече, той смяташе, че е справедливо на него, Скарлатов, и повече да се прощава!… Затова и грешеше на младини. Беше жаден за живот, искаше да изпита всичко, което му предлагаше битието. И на Изток, и на Запад!… Той знаеше от ранна възраст цената на парите, възможностите, които дават. Но най-ценеше свободата и независимостта, които човек можеше да си извоюва, благодарение на парите, както и немалкото власт над хората, когато ги имаш. Затова той си постави за цел да има много пари, да се научи да ги печели. А като ги притежаваше, смело си купуваше удоволствията, които те му даваха — жените, забавленията и властта!… Но за Скарлатов религията си остана религия, а моралът морал. И никога не ги сливаше. Животът на Земята бе едно, а това, което се развиваше на Небето и щеше да се възцари тук, не зависеше от него!… Той смело вършеше всички възможни грехове без особен страх от последствията. Когато се налага да печели пари, не се спираше пред никакви морални терзания. Но когато за пръв път се появи мисълта за смъртта, това понятие излизаше извън границите на неговия разум по простата причина, че не можеше да му даде никакво убедително обяснение. Виждаше му се алогична, безсмислена, а от морална точка — една висша несправедливост спрямо човека! В края на краищата ако тия горе се бият, какво е виновно това създание, наречено човек?! Опита се да намери отговора в Евангелието. Потърси такова на старогръцки, понеже се съмняваше, че преводачите са могли да изкривят смисъла на Христовото учение. Чете и Библията многократно. Неговият буден ум бързо откри противоречията в тия книги. Особено го дразнеше Старият Завет. Дразнеха го героите начело с Давид, който даже от гледна точка на съвременния морал стоеше твърде ниско. Тая „зверски кървава линия“ на Библията, както я нарече Волтер, не можеше да бъде никаква морална опора. Не можеха да бъдат пример убийците, прелюбодейците, кръвосмесителите, предателите, непочтените или, накратко, истинските свине, издигнати в ранг на светци!… Дразнеха го и противоречията в Новия Завет. Според него книгите бяха написани от примитивни хора, чийто основен стремеж е бил да се изкара Христос за Бог, и то непременно от Давидовото коляно, нещо, което би било унижение даже за един престъпник!… Дразнеха го наивните чудеса както и самите апостоли, и техните деяния, и убийството на Стефан[52] с камъни — единствения добър и културен грък — и особено Посланията на апостол Павел. Той бързо разбра, че истинският създател на християнството не е Христос, а ренегатът[53] Павел.

И така, до тридесет и деветата си година той разделяше Религия, Морал, Финансии, Личен живот и не смяташе, че това е нещо цяло, а още по-малко се стремеше да изгради такъв цялостен човек от себе си, който да вмести всички тия категории без противоречие в душата си. Ако той лъжеше и мамеше в името на една сполучлива сделка, това не бе лъжа в християнския смисъл на думата, а професионална лъжа, необходима лъжа, следователно не лъжа! Да, в младостта си той бе истинско чедо на диалектиката. Чрез нея винаги намираше необходимите аргументи за морално оправдание. Тя бе неговата опора, която му позволяваше да води пълнокръвен и грешен живот — живот с добро и зло, в калта и висините. Тогава, след раняването, той избяга на Запад. Живя в Лондон, Париж, но вторият период започна във Виена. Там имаше много време. Там прочете Давид Фридрих Щраус[54], Бруно Бауер[55] и Ернст Ренан[56]. Вярата му се поколеба, а после рухна с трясък. И той заедно с всички тия критици на Християнството рушеше зданието на религията с някаква наслада. Така загуби детската си вяра, но не стана по-щастлив. Започна третият период от живота му. След разрушението трябваше отново да изгражда някаква философия, а предметът на всяка философия според него имаше два обекта. Първият — животът. Какъв е смисълът на живота и как да се живее. Вторият — защо има смърт и как да се обясни тя. И започна мъчително да изгражда в себе си ново знание. Той прочете „Религията в пределите само на разума“ и „Краят на всичко съществуващо“ от Кант[57], писмата и трактатите му. Така старият банкер вървеше по тоя мъчителен път, който бяха извървели и други преди него, без да стигнат края… А щяха да вървят и след него. Път, който да даде покой на съзнанието му. Но цялата тая борба, която се извършваше в него, не го промени. Не стана нито по-добър, нито по-лош. Не промени и начина на работата си, и начина на живот. Не стана по никой начин по-добродетелен, но стана по-умен. В момента смяташе, че Вселената е Хаос. В даден момент тоя Хаос, който и хаотично се променя, създава, сякаш за да се надсмее над себе си, същество слабо, крехко, зависимо, смъртно, наречено човек. И отликата на това създание е разумът. А разумът е точно обратното на Хаоса, защото слага ред, търси закони — и в себе си, и в самия Хаос. Ала това е само миг от вечната игра на Хаоса. После всичко ще изчезне и може би в буйните вълни на Хаоса ще изчезне и разумът, и споменът за него… Не бе утешително всичко това, но имаше едно предимство — задоволяваше ума на банкера. И той изпитваше гордост, примесена със страх, че в тази безкрайна, индиферентна Вселена, която нямаше никакво отношение към Човека, е създаден той — Човекът, макар и случайно, макар и като игра на слепите сили, но единствен, който се противопоставя на Хаоса, който иска да се пребори с него, макар да знае, че ще бъде смазан и победен!…

След като потропа на вратата, Никола влезе в стаята.

— Нямам нужда от нищо — каза банкерът.

— Долу чака полковник Стоев.

— Кой чака?

— Стоев. Вън е на улицата.

— Не го пускай!

— Казва, че има нещо важно да Ви предаде.

Старият банкер се изправи в легена. После стъпи с босите си крака на пешкира пред него. Стана му студено. Помисли, че и без това няма да може да заспи. Даже му стана приятно, че ще може с някого да разговаря.

— Запали камината в салона! Стоев да чака там, докато се приготвя.

Когато банкерът влезе в салона, дървата в камината буйно горяха. Миришеше на борина.

— Добър вечер, Ваше превъзходителство — каза военният, който стоеше прав до рояла.

Банкерът само кимна с глава. Стоев беше млад мъж на не повече от тридесет и пет години, строен и елегантен. Лачените му ботуши проблясваха от светлините на огъня. Лицето му бе гладко обръснато с тънки мустачки и малка, остра брадичка. Редките му коси бяха наресани на път по средата. Така всички военни по света копираха своите владетели в облеклото, прическата и външния вид. Не правеше изключение и полковникът.

— Полковник, казал съм Ви, че без предупреждение не трябва да идвате!

— Случаят, Ваше превъзходителство, както ще се убедите, заслужава неудобството, което Ви създавам. Но аз искрено се извинявам за късното посещение.

— Елате да седнем пред огъня.

Полковникът приглади с ръка косите си и тръгна към камината. Шпорите му глухо издрънкаха, докато направи няколко крачки.

— С Ваше позволение — каза той и седна във фотьойла.

Банкерът също седна и протегна ръце към пламъците. Делеше ги една малка масичка с дълги, извити крака в стил Барок. Вратата се отвори и там застана Никола.

— Нещо за пиене? — попита банкерът.

— Едно коняче, ако не Ви затруднявам… — отвърна офицерът.

— А на мене чай!

Никола излезе.

— Е, полковник, говорете! При Вас винаги най-важните работи са личните Ви работи…

— Не е за пари този път…

— Нима? Загубите Ви на карти превишават даже моите възможности и търпение.

— Последния път нямах шанс.

— А сега докладвайте!

— Ваше превъзходителство, както знаете, готви се нов външен заем…

— Това не ми е известно.

— И няма откъде! За този заем знаят Князът, генерал Рачо Петров и генерал Савов.

— Само те?

— Може би пълномощният министър в Париж — Золотович…

— И Вие! А сега кажете ми как Вие узнахте?

— Полковник Рязков заминава за заводите Шнайдер в Крьозо̀. Поиска ми сводка за състоянието на артилерията. Изпусна се да каже, че ще направят най-голямата военна поръчка, откато заводите на фирмата Йожѐн Шнайдер съществуват.

— Слухове! Днес също чух подобни слухове от друг. Значи тайната е всеобща, ако е истина.

— Ами ако Ви докажа?

— Нима криете във вътрешния джоб проектодоговора за новия заем?

Полковникът стана от фотьойла и разкопча джоба на китела си, откъдето извади малък бележник.

— Ще записвате ли?

— Все още паметта не ми изневерява.

В този момент влезе Никола с подноса. Той сервира на банкера чая и остави на салфетката сребърната лъжичка и захарницата. После, с известна немарливост, сложи пред госта кристална чаша, чинийка лимон и бутилка с френски коняк до половината пълна. Полковникът облиза червените си устни. Никола излезе. Банкерът му наля от питието.

— Още един въпрос, преди да започнете. Кой Ви даде тези сведения?

— Нямам право да кажа името му.

Банкерът се облегна назад във фотьойла и се загледа в огъня.

— Аз Ви слушам…

— С подробности?

— Не, кажете първо цифрите. Полковникът разтвори малкото тефтерче.

— Сумата е около сто милиона лева!

— Продължете!

— Годишна лихва между шест и седем на сто. Вероятно по-близо до седем на сто.

— Условията?

— Първото условие. Голяма, военна поръчка за заводите Шнайдер в Крьозо̀.

— На каква сума?

— Двайсет и пет или двайсет и шест милиона. От тях Шнайдер ще получи веднага след подписване на договора два милиона франка на ръка.

— Кой е заемодавецът?

— Банк дьо Пари е де Пей Ба.

— Самостоятелно?

— Вероятно. Въпреки че Пари Ба е в синдикат с немски и други банки. Но тези финансови подробности не са ми известни. Аз не съм специалист.

— А мене именно тези финансови подробности ме интересуват.

— Съжалявам.

— Изпийте си коняка!

Полковникът отпи първо малко, а после наведнъж цялата чаша.

— Наздраве! Великолепен коняк!

— Арманяк — каза банкерът. — Двайсетгодишен.

— Личи си.

Банкерът му наля отново чашата и пак се облегна назад във фотьойла.

— Колко батареи казахте?

— На първо време петдесет и четири батареи скорострелни оръдия. Офертата[58] се получи във Военното министерство.

— Вие видяхте ли я?

— Да. Имам и препис. Освен това се готви доставката на три торпедни лодки и естествено съответните снаряди за оръдията.

— Какво е Вашето участие в сделката?

— Никакво, господин Скарлатов. Мене напълно ме изолираха. Те знаят, че не съм техен. Затова и не получих повишение.

— Да смятаме ли, че идвате при мене, защото сте разочарован?

— Смятайте, че идвам при Вас, защото съм патриот.

Банкерът беше доволен от доклада на полковник Стоев. Военните можеха да се изразяват стегнато, по същество, точно и ясно. Той ценеше тия им качества.

— И така, Вас са Ви заобиколили, Вас — главния интендант на армията? — каза банкерът.

— Но и Вас са Ви заобиколили, господин Скарлатов, ако смея да забележа.

Скарлатов се намръщи. Той не допускаше такива отношения със събеседниците, граничещи с интимност.

— За мене не се грижете!

— Пазил ме Бог! Но Вие винаги дейно участвахте в другите заеми, във военните доставки. Сега вероятно не желаете да се свържете с такива разбойници!…

— Така ли мислите? — усмихна се банкерът.

Но това, което казваше полковникът, бе самата истина. Този път бяха го заобиколили, него, постоянния посредник по финансовите въпроси между правителството и банките, и фирмите в Европа.

— Е, добре. Как си обяснявате всичко това? — попита банкерът.

— С оглупяването, със самозабравянето на оня горе.

Той посочи с пръст към тавана, което значеше Княза.

— Но той какво разбира от финансии?

— Повярвайте ми, той се смята за най-мъдрия владетел в Европа, за най-големия военен стратег, за най-големия орнитолог[59], за най-големия финансист, за най-големия ботаник! За него няма нищо невъзможно! Ласкателите около него извършиха своето дело. Сега, като смята вече, че няма по-голям дипломат от него в света, се насочи към финансиите…

— А какво е неговото участие в заема и военните доставки досега?

— Може да се предполага… все пак има достатъчно факти, които дават повод за размишления…

— Вие знаете ли тези факти?

— Да, знам. Аз съм записвал всичко, което би имало някакво значение за Вас. Знам например, че Фердинанд е бил на гости в Резиденцията на Шнайдер. Това мога да докажа.

— А какво не можете да докажете?

— Парите, подкупите, комисионните, които е взел. За тях мога да съдя косвено. Откакто се върна от Европа, невероятно се разпусна. Харчи и пръска пари наляво и надясно! Приемите вървят един след друг. На министрите подарява диамантени пръстени. На артистките от пътуващите трупи раздава златни часовници и гривни.

— А мене ме интересуват именно тия комисионни или, по-точно, подкупи!

— Ще се постарая да Ви задоволя. Господин Скарлатов, направете нещо! Не оставяйте всичко в ръцете му! Та той е луд, ненормален…

— Смятате ли, че бих могъл нещо да направя?

— Бихте могли да попречите на заема. Бихте могли да използвате пресата, Партията, Парламента. Вие знаете как!…

— Аз нямам никакво намерение да ме заколят в някой софийски сокак. Венци и речи не ми са нужни! — рязко каза банкерът.

Зад тия думи на полковника Скарлатов долови шепненето на суфльор[60]. Познаваше го добре като картоиграч, вятърничав, но способен офицер. Повече от времето си посвещаваше на жените. И изведнъж — такава страстна реч, добре аргументирана, призивна?!… Кой беше суфльорът? Това трябваше да узнае!…

— Господин Скарлатов, ако добре подготвите атаката в Парламента, ако цялата задкулисна дейност, подкупничество и кражби станат достояние на обществото, заемът ще се провали.

— Даже зад тоя заем да стои Князът, Правителството, Генералитетът, Шнайдер, Делкасе[61], Пари Ба и Франция?!

— Няма да бъдете сам, господин Скарлатов. Повярвайте ми, подкрепата ще бъде не по-малко мощна!…

— Господине, Вие говорите, като че сте райхсканцлер на Германия и същевременно главен директор на Дойче Банк!…

Полковникът трепна. Скарлатов забеляза това. Значи бе улучил.

— Позволете ми да не обсъждам такива въпроси с Вас. Като махна настрани Вашата некомпетентност и безотговорност, смятам да приключим разговора за тази вечер.

Изведнъж полковникът заговори трескаво.

— Господин Скарлатов, Вие сте толкова проницателен човек и няма нужда да Ви казвам, че говоря от името на друг човек…

— А защо този друг човек не дойде при мене?

— Защото не знае как ще го приемете. Но той е готов всеки момент, в който пожелаете, да се срещне с Вас!

— Кой е той?

— Паул Кауфман[62].

— Той ли Ви изпрати?

— Не.

— Да бъдем наясно, полковник! Вие преди две вечери сте загубили колко хиляди?

— Хиляда! — смело излъга полковникът и гледаше с широко отворени очи банкера.

— Да речем, че са били десет хиляди. Заложили сте къщата, нали?

— На другата вечер аз си върнах загубата.

— Вие не казвате истината, полковник. Някой е изплатил тези пари. А може би сте получили и нещо повече?

— Няма такова нещо!

— И този човек е вероятно Паул Кауфман?

— Не отричам, че ми е помагал.

— А сега, слушайте! Вие сте изместен от сделката с Шнайдер. Няма да вземете нито лев! Ще вземат Князът и генералите около него. Това Ви дразни, това Ви унижава, това Ви съсипва финансово. Вие сте озлобен. Вие искате да попречите на заема, на доставките. Но нямате мозък, за да играете такава голяма игра. Тогава идва Паул Кауфман. Стар познат от редица гешефти с Круп. Той не Ви вярва, но знае, че имате някаква връзка с мене. И Ви изпраща при мене! Внимавайте, полковник, този път няма да простя лъжата Ви! Така ли е?

— Така е. Той смята, че Вие сте единственият човек в страната, който може да сложи прът в колелото на французите.

— Това ме ласкае, въпреки че не е вярно.

— Господин Скарлатов — каза тихо полковникът, — този път не се касае само за мене…

— А за кого?

— И за Вас лично, за Вашата Банка.

— Сигурен ли сте?

— Аз не знам нищо, но Кауфман знае и той специално ми поръча да Ви предам тия думи.

Да, наистина, си каза старият банкер. Паул Кауфман знае това, което ми се готви. Ето нещата вървят към изясняване… Но аз не мога да използвам посредничеството на полковника. Това е невъзможно. Утре ще го направят генерал, достатъчно ще бъде да му подхвърлят някой кокал и той ще издаде всичко. А банкерът знаеше добре кой е Паул Кауфман. Това бе предният патрул на немската финансова група в България. Вероятно нямаше реалната сила на Бускѐ, но зад него стояха финансисти може би по-мощни от тия зад французина. Той бе и личен представител на Фридрих Круп. Ако Пари Ба, ако френската група научи за подобна среща, Банката и лично Скарлатов ги чакаха лоши бъднини. Той не искаше да рискува, а бе принуден!… Само че реши да вземе работата в свои ръце, без какъвто и да е посредник! Затова каза:

— Аз не мога да се срещна с въпросния господин Кауфман.

— Така ли да му предам?

— Точно така! И още му предайте да не се опитва да влиза в каквато и да е връзка с мене, защото ще го направя обществен въпрос. Ясно ли?

— Тъй вярно! — автоматически каза полковникът.

Банкерът стана от фотьойла. Полковникът също.

— И запомнете! Моята Банка е свързана дълбоко и завинаги с Франция. Така предайте на Паул Кауфман!

— Ще предам.

— А Вие лично изгответе ясен и подробен доклад за всичко, което казахте! Приложете и съответните документи — с каквито разполагате! Предпочитам не преписи, а оригинали.

— Но това е невъзможно!

— В България всичко е възможно! Особено ме интересуват гешефтите, подкупите както на Княза, така и на генералите.

— Господин Скарлатов, както знаете, моето лично финансово положение не е блестящо.

— Знам. Смятам, че докладът заслужава хонорара.

Банкерът излезе от салона. Светна лампата в библиотеката. Там, вградена в стената, имаше една малка каса. Негова лична. Извади от жилетката ключа на верижка. Отвори касата. Взе една пачка банкноти и се върна в салона.

— Засега хиляда. Нали толкова Ви бе загубата? Той видя как лицето на полковника изрази разочарование.

— Следващия път може би хонорарът ще бъде по-голям… зависи от Вас и само от Вас!

— Ще направя всичко, каквото е възможно!

Вече разсъмваше, а банкерът лежеше в леглото и четеше своето лично Евангелие на гръцки. Наслуки бе попаднал на Апокалипсиса. Той прочете на глас, а след това бавно, също на глас, преведе на български откъса: „И чух нещо като глас от сред четирите живи същества, който казваше: Един хиникс пшеница за динар и три хиникса ечемик за динар; а дървеното масло и виното не повреждайте!“. Какъв бе смисълът на тия думи, той не разбираше и не можеше да им даде разумно значение. Знаеше само, че се отнася нещо за търговията, за търговците, за банкерите, а може би и за него лично?…

Глава седма

Четири дни по-късно старият банкер чакаше в кабинета на Банката. Наближаваше полунощ. Той не бе запалил светлините и стоеше при прозореца. Лампите пред входа и тия в двора също не бяха запалени. Бе взел всички предпазни мерки за срещата с Паул Кауфман. Нещата се развиваха по предварително обмисления от него план. Файтонът с Никола щеше да чака на гарата. Там като случаен пътник щеше да се качи Кауфман и дойдат направо в Банката. Задната порта бе отворена. Той бе открехнал прозореца. Отвън се чуваше далечен лай на кучета. Трудно установи пряка връзка с Паул Кауфман, без това да стане достояние на шпионите на Бускѐ и Двореца. София не бе голяма, а Кауфман и Скарлатов — видни личности. За немеца банкерът имаше мнение, че е предпазлив човек, познаваше го отдавна, беше се установил в София малко след Освобождението и почти едновременно със Скарлатов. Произходът му бе неясен — австриец, германец, англичанин?… Поне в началото бе британски поданик. А най-вероятно — немски евреин. Тук започна като представител на английските бондхолдери и свърши добра работа за тях при първия заем от англичаните. Но впоследствие, когато те се оттеглиха от заемната политика в България, той остана без работа и изчезна някъде. Върна се като Генерален представител на германските финансови интереси. Нито една сделка не се извършваше без Кауфман. Всички немски фирми сключваха сделките си чрез него. Така този човек си изкарваше прехраната като слуга на богатите и силните, но бе много акуратен и верен. За това говореха годините, през които се задържа в страната. Той бе първият чуждестранен представител на западния капитал в България. Беше деен, невероятно работоспособен, вечно в движение, упорит, не се разколебаваше от временните неуспехи, винаги учтив, спокоен, дори весел човек. Такъв го познаваше Скарлатов от няколко съвместни сделки. Но той нямаше тесен контакт с Кауфман. Те бяха в противни лагери — немския и френския.

Някъде отдалеч достигна тропотът на копита, който се засили. След малко в задния двор, покрит с калдъръм, влезе файтонът. Всичко се виждаше ясно от сребристата лунна светлина. Банкерът затвори прозореца, спусна завесите, запали лампите и зачака. Някъде се отвори и затвори врата, а после тихо се почука. В кабинета влезе Паул Кауфман, усмихнат и доброжелателен. Двамата си стиснаха ръцете. Беше мъж на средна възраст със сиви очи и тънки, завити нагоре мустачки, прилично облечен, но с известна небрежност, което личеше от неогладените му панталони. Говореше добре български — бързо, някак припряно, с типично немско „р“.

— Господин Скарлатов, каква нощ!… Просто е чудесно да обикаляш София при пълна луна! Някаква извънземна гледка…

— Какво ще обичате?

— Не пия и не пуша. Изобщо, икономична личност!…

Двамата седнаха — Скарлатов зад бюрото, а Кауфман във фотьойла. Изглежда не бързаше да говори, разглеждаше с любопитство кабинета, мебелите и вещите, сякаш по тоя начин искаше да си създаде някаква по-точна представа за стария банкер. После лицето му изведнъж стана сериозно и заговори.

— Господин Скарлатов, не съм любител на нощни приключения.

— Аз също.

— Е, добре. A la guerre, comme a la guerre![63] Знаете, че не бих се срещнал с Вас, ако случаят не бе изключителен. Винаги съм изпитвал симпатия и уважение към Вас. Радвам се, че след толкова години, прекарани в София, се срещаме най-сетне tête-à-tête![64]

— Смятате ли, че никой не ви е забелязал?

— О, господин Скарлатов. Аз съм един от застъпниците на банковата тайна и разузнаване. Смятам, че една банка от съвременен тип не може да съществува без него. По тоя въпрос бих могъл да ви говоря цяла нощ. Естествено е, че съм отчел всички непредвидени възможности, но трябва ли да ви кажа, че никой не може да даде пълни гаранции?

— Надявам се, че отговорът, който дадох на полковника, не ви обиди.

— Веднага разбрах, че се пазите, но бях сигурен, че ще се свържем.

— И така, аз слушам.

— Господин Скарлатов, готви ви се кален номер.

— Не се учудвам, нито пък особено плаша. Животът на банкерите е изтъкан от такива кални номера.

— Французите се готвят да основат своя банка в София.

Скарлатов замълча. Ударът беше доста силен дори за него. Поне досега той се смяташе за единствената банка-креация[65] на френския капитал в България. Освен това не виждаше и разумен смисъл, след като имат неговата, да харчат излишни пари за нова банка. Веднага в съзнанието му изпъкна образът на Бускѐ. Ето удара!…

— Естествено е — продължи Кауфман, — че тяхната банка ще вземе в ръце всички френски интереси и вашата ще остане… как се казва на български?… Ще остане на пътя!

Дали е истина, помисли си за миг банкерът, но разбра, че е истина. Кауфман беше сериозен и отговорен човек. Той не би казал нищо, което да не е проверено. Сякаш разбрал мислите му, Кауфман извади от джоба един лист хартия.

— Ето и една телеграма до Бускѐ от Пари Ба. Няма да ви кажа как се добрах до нея. Телеграмата е шифрована. Отдолу е дешифровката.

Скарлатов взе телеграмата. От няколкото реда разбра всичко. Старият банкер искаше да прекъсне разговора. Искаше да премисли всичко. Но даже в този си вид фактът бе толкова ясен, че не оставяше никакво съмнение.

— Една чисто френска банка в България с френски директор и може би френски персонал не е най-доброто решение! — каза старият банкер. — Финансите и политиката толкова са се омесили, че да ги разделиш, значи да не разбираш нищо от финансии. Кажете ми, господин Кауфман, как една подобна банка ще се оправи в политическите джунгли на България? Тя може да съществува само ако е тясно свързана с властта и политиците на страната. С други думи, нейните сделки могат да бъдат сделки с правителството, а политиката, политическият живот се мени. Днешният съюзник утре може да стане противник.

— Напълно съм съгласен с Вас. Но те не са толкова глупави да не разбират, че една малка, частна банка е великолепно прикритие за сделки от всякакъв характер — без особени ангажименти. Вероятно ще оставят вашата на доизживяване, като докрай използват авторитета ви. Но, надявам се, че не правите логическа грешка, като смятате господин Жорж Бускѐ за причината на това решение…

— Нима Бускѐ няма пръст?

— Разбира, се, господин Скарлатов, че има. Той Ви мрази. Той е готов да Ви удави в капка вода, да срине Банката Ви, да Ви види като просяк. Той е подозрителен, с голямо мнение за себе си. Той никога няма да забрави унижението в Юнион-клуб. Но Бускѐ не може да реши такъв въпрос!

— Вие бяхте ли в Юнион-клуб същата вечер?

— Не. Но ми докладваха. И така, господин Скарлатов, след като Бускѐ не е първопричината…

— Тогава не знам!

— Първопричината е новият държавен заем.

— И друг път са сключвани заеми.

— Само че тоя път предложението е от съвсем друг характер. Те смятат да направят обща конверсия на всички заеми, да вземат в ръцете си всички бюджетни постъпления, да въведат пълен контрол над финансите в страната. С една дума, да изградят система, аналогична на Дет Пюблик[66] в Турция, или, по-точно, система, която доведе Кралство Гърция до пълен финансов банкрут и трябваше европейските сили и банки да се съберат и обсъдят мерките за спасение на държавата. Затова им е необходима тяхна банка!… Аз притежавам и доклада на Бускѐ до Пари Ба. Ето го!

Кауфман извади от джоба си един плик.

— Аз ви вярвам, господин Кауфман, но ще го взема да се запозная с доклада в по-спокойна обстановка.

Банкерът взе плика, подаден от Кауфман.

— Простете, господин Скарлатов, за неприятното съобщение. Нали си спомняте прочутата картина от Льоконт дьо Нуи „Носителят на лошите известия“. Знам, че в душата ви ще остане неприятно чувство към мене. Още един път простете, господин Скарлатов.

— Аз съм ви дълбоко благодарен — каза Скарлатов.

— Един нескромен въпрос. Ако искате, можете да не ми отговорите.

— Слушам ви — каза банкерът.

— Какво смятате да правите?

— Ще мисля… засега.

— Разбирам ви. Искате да намерите изход.

Банкерът събра сили и се усмихна.

— Не смятам, че съм победен. Битката тепърва започва.

— И аз така предполагам, че няма да… как беше на български… да легнете да Ви колят!…

— Напротив, тъкмо обратното!

— Радвам се да го чуя. Вие сте смел и силен човек. Мога ли с нещо да Ви помогна?

— Вие вече го направихте. И все пак, господин Кауфман, питам се, защо го направихте? От любов към мене?

— Бих казал — от симпатия.

— Позволете да не се съглася с това. В нашата работа симпатиите и антипатиите играят последната и най-малка роля.

— И това е вярно.

— Тогава?

— Не се ли досещате, господин Скарлатов? Интересът. Та ние сега двамата сме близки, много близки хора… Нищо не прави двама души по-единни от интереса. Ако планът, провеждан от пари ба посредством Бускѐ, успее, вие сте загубен, а и финансовата група, чийто представител съм аз, ще понесе неизчислими загуби. Тогава можете да предполагате какво ще стане с мене?… Няма да ме похвалят, нали? Нас ни грози обща опасност и аз ви предлагам съюз!

Банкерът избегна отговора и попита:

— Господин Кауфман, предполагам, че Вие вече сте имали достатъчно време да изработите контраплан срещу френската група. Бихте ли ми го съобщили в най-общи черти?

— Разбира се, господин Скарлатов. С най-голямо удоволствие! Контрапланът е толкова прост… Да се срине предстоящият договор с Франция. Тогава всичко ще си дойде на мястото.

— А по какъв начин?

— С работа. Упорита, умна работа. Трябва да се разкрият и станат публично достояние намеренията на френската група, да се обработят депутатите в Народното събрание, да се създаде обществено мнение чрез печата.

— Но на Княза и правителството е нужен заем, нужни са им пари!

— Те имат възможност да ги вземат от другаде. От нас, например…

— Знаят ли?

— Уведомени са.

— Тогава защо Вие не действате?

— Отишли са доста далеч. Имат вече предварителен договор с Шнайдер, взели са пари, подаръци…

— Тогава борбата става излишна — каза банкерът.

— Още нищо не е загубено. Французите са мудни.

— Но ако аз се опълча против Пари Ба, какво ще стане с мене и Банката ми?

— На същите начала, със същия капитал, ще Ви финансираме ние. И бъдете уверен, че при нас ще се чувствате далеч по-добре! Никога не бихме си позволили да Ви изиграем такъв кален номер!…

— Това предложение ли е от Ваша страна?

— Та кой съм аз, господин Скарлатов? Това е предложение от тайния съветник Рихард Витинг, най-довереното лице на Кайзера[67] по финансовите въпроси в момента.

Банкерът добре знаеше кой е Витинг — директорът на Национал Банк фюр Дойчланд, но каза:

— Във финансовите кръгове се гледа много лошо на такива завои от сто и осемдесет градуса.

— Бих Ви казал още една тайна, която нямам право да издавам. Ние също се готвим да основем своя банка в София — като отговор на френското намерение. Ако се споразумеем с Вас, ние ще се откажем от нашето намерение по простата причина, че Вашата банка напълно ни задоволява.

— А моят статут какъв ще бъде?

— Генерален директор с участие в печалбите. Но това са подробности, които ще уточним.

— Аз не съм казал нищо, което да говори за моето съгласие. Засега само мисля и питам.

— Мислете по-бързо, господин Скарлатов. Събитията се развиват с шеметна скорост!…

Старият банкер се изправи. Кауфман също стана от фотьойла.

— Господин Скарлатов, на първо време ще Ви изпратя всички материали, до които съм се добрал. Ние нямаме нищо против да ги използвате, както намерите за добре.

— Мерси.

Банкерът позвъня. В кабинета влезе Никола.

— Довиждане, господин Скарлатов. Дано следващия път Ви срещна с радостни известия. Моите дълбоки почитания!…

Скарлатов кимна с глава. Бе твърде много смазан, за да може да каже нещо любезно. Кауфман излезе. Отвън се чу приглушеният тропот на конете. Старият банкер дръпна завесата и отвори широко прозореца. Нахлу хладен въздух. Той започна да се разхожда из кабинета. Тази нощ щеше да мисли до разсъмване. Чувстваше се възбуден, нервен, както винаги пред битка. Това, което Кауфман му изложи с немска акуратност, му се виждаше толкова ясно, че го караше да се съмнява. Когато нещо е прекалено вярно, значи не всичко е в ред. Вярно бе, че е в лошо положение. Ясно беше, че интересите им в момента съвпадат. Не по-малко личеше, че немската група иска да го използва, за да вади кестените от огъня. А може би той имаше самостоятелен път, свой път, и тази вечер трябваше да го измисли, начертае и следва. От друга страна, той знаеше добре правилата на банкерите. Правила, не по-малко подробни, точни и свирепи, отколкото който и да е наказателен кодекс. Често пъти си бе мислил, че банкерите са като гаргите. Особено са зли, когато се събират да накажат някого. Той знаеше, че внезапното му прехвърляне от френската в немската група ще се посрещне с недобро чувство от финансовите кръгове. Той знаеше и другото основно правило: „Този, който е неверен в едно, неверен е във всичко“. А и бъдещето, което му очерта Кауфман като Генерален директор, не можеше да го радва. Това значеше да се откаже от Банката си, от дома си, от това, което бе създал със своя ум, и да бъде чучело, богато чучело наистина, но все пак в нафталин. Това значеше да се посегне на личната му свобода. Значеше бавно да изтлее. В дълбочината на душата си, въпреки че виждаше накъде върви банковото дело, Скарлатов бе за свободната търговия, за малките частни банки. Беше прекалено стар, за да се промени. Какво искаше всъщност той? Да запази Банката си? Това е първото. Да запази своята независимост. Да запази значението, което има Банката във финансовия живот на страната, да запази връзките с Пари Ба. Да се махне Бускѐ и така нататък… Но това бе невъзможно! Явно беше, че в името на едно трябва да жертва друго. И тази нощ той трябваше да реши какво ще жертва и какво ще остане. Но това щеше да бъде план, който щеше да се сблъска с плановете и интересите на другите. И как щяха да се развият събитията? Какво щеше да постигне — той не можеше да знае. Но можеше да предполага. И затова, както винаги, прие тази утеха, че ако мисли, много мисли, ако впрегне всичките си знания и опит, каквото и да стане, дори и при неуспех, няма да се упрекне, защото е дал всичко на каквото е способен!…

Постепенно, докато се разхождаше, планът започна да се оформя в главата му. Взимаше предвид всички сили, които действаха, всички възможности, отхвърляше и приемаше решения и съображения, докато накрая се очерта неговият собствен план, на банкера Борис Скарлатов! А добър ли е, или лош този план щеше да реши едва след като преспи. Защото нощта не винаги беше за него най-добрият съветник.

Глава осма

Няколко седмици по-късно старият банкер седеше в трапезарията. Тези ранни сутрешни минути, в които си пиеше кафето, бяха едни от най-приятните. Пиеше силно кафе — мока, без захар, приготвено по френски маниер, в голям порцеланов филджан с много дебели стени, за да запази дълго време топлината.

Постепенно главата му се избистряше след неспокойния кратък сън и неусетно започваше тази основна, постоянна дейност в своя съзнателен живот — да мисли, да анализира, да преценява. Той не се чувстваше нито по-радостен, нито по-угнетен, откакто започна борбата за запазване на Банката. Успокои го донякъде активността, с която я предприе. Някога той играеше шах и обичаше тази игра. Сега битката, която се разрастваше, му приличаше на шахмат. В началото всеки изигра бързо ходовете на дебюта. Получи се доста объркана позиция. На единия фланг предимството бе на белите, а на другия — на черните. Но най-голяма неразбория цареше в центъра. Партията започна така: Кауфман с помощта на финансови специалисти от Германия изготви обширен доклад с общообразователен характер и с непретенциозното заглавие — Финанц политик Грихенланд.[68] Там подробно бе проследена финансовата история на младото Кралство Гърция, многобройните заеми, изплащанията им, постепенното попадане на бюджета под пълен контрол и накрая банкрутът на Гърция, което наложи на финансистите и държавниците от цял свят да спасяват кралството. В заключение се даваше картината на пълното финансово разорение на тая съседна балканска страна. Кауфман връчи доклада на банкера. Скарлатов поработи добре върху него, вмъкна факти, каквито само той знаеше, зачеркна ненужните пасажи и написа кратък обзор за България — финансово състояние, заеми…

По-нататък работата се разви така. В момента управляваше Народнолибералната партия. Но фактически Министерският съвет представляваше една военна хунта от министри-генерали, които не се съобразяваха с Народното събрание, а бяха пряко ръководени от Двореца. И въпреки че Скарлатов бе един от лидерите на Народнолибералната партия, той и останалите цивилни нямаха никакво влияние върху управлението на страната. Нещата се решаваха от генералите и Княза на четири очи. Това беше пречка за банкера, защото той не можеше да използва механизма на собствената партия, която формално бе на власт. Ако се откажеше от нея и преминеше в опозиция, нямаше да погледне никой с добро око на него и щяха да го смятат за въжеиграч. Политическото му реноме щеше силно да пострада. Той не можеше да използва и партийната преса начело с Димитър Петков. Оставаше да действа все пак чрез опозицията. Но тук трябваше да пипа крайно внимателно, за да не се открие неговата намеса. Беше улеснен от факта, че никога не скъсваше с политическите си противници. Поддържаше винаги връзка с тях. Това бе негова стара тактика. Доста депутати и журналисти от опозицията бяха длъжници на Банката. Притежаваше добър пакет от техни ипотеки. Можеше при нужда с един удар да ги разори и те добре знаеха това. Той внимателно прегледа списъка на опозицията и се спря на лицата, които щеше да използва в кампанията. За ръководител избра младия и способен, но съвършено безскрупулен журналист Бижев. Държеше го в ръцете си и финансово. За пари бе готов на всичко. А когато му обеща, че ако акцията успее, ще му уреди кореспондентско място в Европа, Бижев бе всецяло негов.

Двамата се срещнаха в полунощ в пълна тайна. Скарлатов му разкри подробно плана. Изтъкна му личната полза, която ще има, но не пропусна да подчертае, че кампанията не ще бъде в противоречие с линията на неговия опозиционен вестник, а напротив. Щеше да му предаде особена тежест. А и той, Бижев, щеше да се превърне в глашатай на истината. Така описаният план бе мечтата на всеки журналист, защото само истината, изречена смело и направо, може да даде една желана известност и престиж на журналиста. Щом минаха вече на точните и документирани факти, Бижев изпадна във възторг и нямаше търпение да започне акцията. Но Скарлатов не бързаше, той опипваше работите отдалеч. Даде му доклада на Кауфман, обработен лично от него. Бижев седна и в два дни превърна почти научния трактат в остър, обвинителен документ срещу правителството. С примера на Гърция и краткия разбор на България той показваше какви бъднини готви проектираният заем.

Статията направи страхотно впечатление. Но никой не очакваше, че това е само началото. Скоро последваха серия нападателни, почти хулигански статии. Кампанията поде цялата опозиционна преса. Вестниците, близки на Правителството, отговориха. И понеже нямаха аргументи да защитят Правителството и Княза, те се нахвърлиха с лични обиди и заплахи. Не остана назад и чуждият печат. Банкерът започна редовно да чете немската и австрийската преса. Езикът на техните журналисти бе също груб и директен. Французите отговориха не по-малко злъчно. Последва официалният протест на тайния съветник при Външното министерство барон доктор Фридрих Розен. Зад него стоеше канцлерът фон Бюллов. Те не питаха, а направо обвиняваха България, че е пренебрегнала Германия чрез новия заем и доставки. Правителството и Князът се объркаха. Те мислеха, че досега са действували в пълна тайна. Тревога обхвана и французите. Това бе първият етап на акцията. Във втория етап умело ръководената критика се насочи не само срещу проектодоговора за нов заем, но преди всичко върху готвения пълен контрол над България. Всъщност това бе ахилесовата пета на договора. Този пункт засягаше националните интереси на страната. Ударите се насочиха върху Бускѐ като главен инициатор на това предстоящо финансово родство. Обадиха се и англичаните. Опозиционната преса надмина по разюзданост всичко досега. И цялата игра не струваше нито стотинка на банкера. Плащаше Кауфман, но чрез Скарлатов. Това придаде особена тежест на банкера. Когато се касаеше за чужди пари, той умееше да ги харчи артистично. После започна обработката на депутатите. Първите гласове на протест в Парламента се обадиха. Но старият банкер бе реалист. Той не се увлече. Даваше си ясна сметка, че не е главният играч. Други бяха гросмайсторите. Той бе само една пионка. Бе се намесил не защото искаше, а защото го бяха принудили. И в цялата тая гигантска партия той провеждаше своите обмислени два-три хода, с цел да запази Банката. Тази малка игра бе игра на живот и смърт за него. Другите му работи отидоха на заден план. Той не се зарадва и на добрата печалба, която му подхвърлиха немците от две солидни сделки. Този път се отнасяше до собствената му кожа. Скарлатов отлично знаеше, че зависеше преди всичко от големите, и внимателно следеше ходовете им. Старият банкер не се издаде, че е в центъра на тая конфронтация. Никъде не застана начело. Не остави никакви следи. Не даваше никога пари на ръка, а само чрез трети и четвърти лица. Липсваха каквито и да е документи за тая му дейност. Нито писмо, нито малка бележка! В азиатската коварност и предпазливост западните банкери не можеха да се мерят с него. Отначало Скарлатов стоеше в сянка. Никой не му обръщаше внимание. Даже Бускѐ престана да се занимава с него. На французите в момента никак не им бе до откриване на нова банка. Мина известно време, в което банкерът само чакаше. И той дочака!…

Пристигна екстрено запитване от ръководството на Банк дьо Пари е де Пей Ба директно до него, а не чрез Бускѐ, да си даде мнението за конфликта. Това бе първият пробив. Те вече не се доверяваха само на своя пес. Банкерът написа любезен и подробен отговор. Умело и без обиди изтъкна грешките, допуснати от Бускѐ, неговото фанфаронство, разпуснатия му живот, но най-вече неумението да организира и запазва банковата тайна. Спря само до анализа на фактите. Не даде никакви съвети за излизане от кризата. Последваха нови, тревожни телеграми и писма по куриери. Старият банкер бързо и акуратно отговаряше. Постепенно той създаде впечатление пред ръководството на Пари Ба като за почтен, мъдър, аналитичен и спокоен партньор, на който можеш винаги да се довериш. С такт той вмъкваше единични пасажи, в които скромно изтъкваше, че е верен на първата си любов — Пари Ба, въпреки пренебрежението на ръководството й. Макар и незаслужено обиден, превъзмогва личните си чувства, като е готов да помага в труден момент. Спомена, че ако те се бяха съветвали с него, не би се стигнало дотук. Внушаваше дипломатично колко е неподходяща пряката намеса във финансите на една държава чрез чисто френска банка. Тук той изтъкваше значението на малката частна, национална банка като трансмисия между гиганта Пари Ба и политическия живот на дадената страна. Именно тя се явяваше като чудесно прикритие за скрити цели и намерения, за политически влияния и нелегитимни финансови операции. Писмата на Пари Ба ставаха все по-доверителни и любезни, а неговите доклади все по-директни и независими.

Но освен тия благоприятни факти, той не можеше да не отчете няколко тревожни обстоятелства. Скарлатов никога не се доверяваше на един или два източника за информация. Обърна се за сведения към колеги от неговия ранг. Малките банкери също имаха свой морал, когато трябваше да се защищават от едрите банкови концерни. Те си помагаха в трудни минути и силата им бе преди всичко в обмена на информация. Един негов стар приятел — банкерът барон Щерн от Швейцария, му изпрати доста интересно писмо. Съобщаваше му, че немската и френската група може би ще се споразумеят по някакъв начин. Още по-тревожно бе, че, според Щерн, немците биха били доволни, ако вземат макар и малко участие в заема, и по-специално, ако фирмата Круп вземе дял от военните доставки. Това значеше, че немската група се е примирила със загубата. По това трябваше да се помисли. Нали Паул Кауфман бе преди всичко представител на Круп?! Сега Скарлатов не можеше да вярва нито на Пари Ба, нито на Кауфман и немците. Настъпи решителният момент. Банкерът повече не можеше да изчаква. Написа писмото, което отдавна бе замислил, лично до тримата директори на Пари Ба. В него с голяма тревога съобщаваше, че „току-що“ е научил от сигурен източник за плана на Пари Ба да създаде чисто френска банка в страната. Искаше в най-близко време точен отговор какво смятат да правят с него и неговата Банка. Решително заяви, че в зависимост от техния отговор той ще определи за в бъдеще своето, и респективно на Банката, поведение спрямо Пари Ба. И сега, като изостри съзнателно отношенията си с французите, отново остана да чака, защото бе техен ред. Те неминуемо трябваше да отговорят и да реагират. Затова когато Никола влезе сутринта в трапезарията, той не се учуди на неговото съобщение:

— В кабинета Ви чака господин Бускѐ.

Старият банкер не можа да скрие радостта си, че е предугадил точно ходовете на тримата директори и те, от своя страна, бяха заповядали на песа Бускѐ да дойде лично в Банката му. Все пак ще го накарам да почака малко, помисли банкерът и си сипа още една пълна чаша кафе, което започна да пие преднамерено бавно с някаква злорада наслада. Трябваше да сплаши Бускѐ, да го накара да излезе от релсите, да драматизира така картината, сякаш кризата е готова всеки момент да избухне и тогава Бускѐ да алармира Пари Ба. Не че старият банкер нямаше още няколко запасни хода. С тях неминуемо можеше да предизвика политически скандал. Беше събрал добра колекция от донесения, разписки, оригинални бележки, писма и преписи за рушветчийството на Княза, министрите и генералите. Тази колекция непрекъснато се попълваше. Но тогава щеше да отреже собствения си път за каквото и да било споразумение с Пари Ба. Той не беше убеден, че по тоя начин ще навреди и на Княза, но значеше да стане негов смъртен враг, а с това дейността на Скарлатов и неговата Банка в страната се поставяше под въпрос. Не, той нямаше да използва тези отчаяни ходове, но щеше да запази колекцията за по-благоприятен момент, когато ще бъде силен! Тогава щяха с лихва да му платят и нервите, и безсънните нощи!… Засега обаче и дума не можеше да става за някаква печалба! Сега борбата бе за оцеляване на Банката.

Той нарочно слезе по тайното извито стълбище, което водеше през скритата врата в кабинета му. По тоя начин знаеше, че макар и за миг, ще изненада Бускѐ и ще види истинското му състояние. А всяка изненада означаваше психологическо предимство. Той тихо открехна замаскираната врата, която изглеждаше част от библиотеката, и се удиви от вида на Бускѐ. Последният се разхождаше напред-назад в кабинета и си говореше нещо сам на родния си език. Явно не бе на себе си. Бускѐ не го забеляза веднага, така че банкерът има възможността да го наблюдава по-дълго, отколкото бе очаквал. Когато Бускѐ го видя, той просто не можа да реагира, а като се съвзе, каза:

— По дяволите, защо не влязохте като хората от вратата!

Това бе грубост, проява на невъзпитан човек, каквато бе истинската му същност. Случката предопредели цялото по-нататъшно поведение на Скарлатов.

Щеше да противопостави на арогантността аристократичната любезност. А той беше майстор на етикецията! Избра за разговора френския език и с дълбоко учудване възкликна:

— Но, господине, аз съм у дома си, в собствения кабинет!…

Говореше му с усмивка като на малко, непослушно дете.

— Седнете, господин Бускѐ, Вие сте очакван и скъп гост в моята скромна Банка.

Бускѐ, объркан, седна в близкия фотьойл. Бе потресен. Всичко бе очаквал, но не и такава любезност. Той искаше да се вземе в ръце, да събере мислите си, но старият банкер му пречеше с говоренето си.

— Имате измъчен вид. Трябва по-малко да работите. Но това е естествено… Големите работи ги вършат големите хора!… Ние им се възхищаваме, когато раздават къс по къс себе си, но не можем да бъдем като тях…

Скарлатов отиде при стъкления шкаф с напитките.

— Какво бих могъл да предложа на скъпия гост? Арманяк? Вино?

Бускѐ отрицателно кимна с глава. Тогава старият банкер седна в най-близкия до Бускѐ фотьойл. Съчувствие и загриженост се четеше по лицето му.

— Мога ли да направя нещо за Вас?

Изведнъж Бускѐ нервно заговори:

— Господин Скарлатов! Аз съм обиден! Дълбоко съм Ви обиден! Вие ме пренебрегвате! Вие ме дискредитирате! Вие не ме уважавате!…

Бускѐ спря, погледна банкера. Смяташе, че последният бурно ще реагира. Но Скарлатов мълчеше и доброжелателната усмивка не слизаше от лицето му.

— Е, какво мислите по всичко това? Говорете!

— Какво да кажа… Аз Ви слушам, господин Бускѐ, и си мисля как хората не могат да се разберат, макар Създателят да им е дал език да говорят… Не знаех, че съм могъл да засегна такъв голям човек!… Та кой съм аз? Малък банкер в малка страна! Но ако мислите, че с нещо съм Ви засегнал, готов съм да направя всичко, за да разсея Вашето съмнение!…

Бускѐ го прекъсна. Той не можеше дори да слуша учтиво.

— Вместо, господине, ние да бъдем в един лагер, да ми помагате, да ме подкрепяте, Вие заставате…

Бускѐ млъкна. Той разбра, че настъпва в област, където без преки доказателства само би развалил нещата.

— Аз Ви слушам внимателно, господин Бускѐ. Не разбрах само къде аз заставам?…

— Не ми помагате…

— Господин Бускѐ, когато дойдохте за пръв път в България, ако си спомняте, аз бях първият човек, който Ви посети pour faire une visite d’amitie[69]. Макар и малък финансист, но изхождащ от същите кръгове, чийто официален представител бяхте Вие, мислех, че ще мога с нещо да облекча Вашите начални стъпки и да поставя основите на бъдещата ни съвместна работа. Кажете ми, как ме посрещнахте тогава?…

Скарлатов никога нямаше да забрави това посрещане. Той щеше да го помни до края на живота си. И дори в миговете, когато смяташе, че е длъжен да помогне на Бускѐ, беше достатъчно само да възстанови в съзнанието си този епизод, за да се спре.

— Да оставим това настрана, господине! — каза Бускѐ.

— Готов съм. От моя страна мога да ви уверя, че не питая никакви лоши чувства към вас.

— Това не е вярно. Спомнете си Юнион-клуб!

— Господин Бускѐ, повярвайте ми, по тоя път доникъде не можем да стигнем…

— Господин Скарлатов, напоследък някои кръгове водят кампания срещу мен.

— Срещу вас?

— Не се правете на наивен! Това са ваши приятели, ваши политически съмишленици!

— Господин Бускѐ. Човек не може да избере родителите си, камо ли приятелите си. Аз нямам приятели, а имам делови връзки с хората. Що се касае до принадлежността ми към народно либералната партия, която в момента управлява, все едно да обвиниш Людовик XVI, че е роялист!… Виждате сам колко несериозно е всичко това!

— Вие бихте могли да спрете опозицията, да й се противопоставите, да й повлияете.

— Но това не са деца, а възрастни хора със свое политическо минало и твърди убеждения. Техните партии са също едни от най-старите, най-големите и най-влиятелни в страната. Те също са ръководили дълги години държавата и може би пак ще я ръководят. Помислете какво биха сметнали хората, какво би станало с моя авторитет, ако аз се нахвърлях върху политическите си противници в зависимост от това към коя партия принадлежат?!

— Ако беше само до моята личност — каза Бускѐ, — щеше да бъде добре, но те нападат финансовите кръгове, към които принадлежим и двамата.

Скарлатов бе помислил, че Пари Ба е инструктирала Бускѐ да поднесе нещо като нота — заповед, но бързо отхвърли тази мисъл. Ако беше така, той нямаше да е толкова разстроен.

— Досега не съм получавал указания в този смисъл — излъга Скарлатов.

— Представител на Пари Ба в момента съм аз и аз изисквам това!

— Господин Бускѐ, вие се самозабравяте. Това е частна банка, моя Банка. Тя наистина е свързана с Пари Ба, както всяка малка банка е свързана с някоя голяма. Простете, че ви припомням тези взаимоотношения. Известно е как биха се отнесли във високите финансови кръгове, ако чуеха вашата перифраза на I’Etat — c’est moi![70]

— Можете и това да им докладвате, господине. Напоследък нали с това се занимавате?

Старият банкер в миг съобрази, че Бускѐ прави блъф. Вероятно е усетил, че Пари Ба получава информация и от друго място. Но не знаеше откъде. Явно бе, че Централата с нищо не би издала тайната преписка с банкера. Бускѐ се боеше за себе си и стреляше напосоки — дано отнякъде се обади скритият му враг!…

— Господине, за трети път в нашия разговор Вие ме обиждате. И ако досега не съм писал в Централата за това, не значи, че след Вашите думи няма да го сторя. Аз не ще Ви питам какво Вие пишете за мене и моята Банка!…

— И какво съм писал?

Банкерът изпита огромното желание да цитира някои откъси от секретните телеграми на Бускѐ, които държеше в своята лична каса горе, на втория етаж в библиотеката. Но знаеше, че не е нито времето, нито мястото, нито пък Бускѐ е човекът, пред когото трябваше да издаде какво знае. Затова спокойно отговори:

— Каквото сте пожелали, господин Бускѐ. Нищо тайно няма да остане. Бъдете уверен, че при една среща с директорите на Пари Ба те ще ми съобщят.

— А защо сте толкова уверен?

— Защото те са възпитани хора.

Този път засегнатият бе Бускѐ. Той разбра, но не посмя да реагира. Все едно, че не бе разбрал.

— Имам да Ви съобщя важно известие от Централата. Получих го от директора Торс. Ето го! Можете да го прочетете!

Бускѐ подаде един плик на банкера, но той не го взе.

— Писмото е до Вас лично, господин Бускѐ, ще Ви бъда благодарен, ако устно ми съобщите пункта, касаещ мен.

— Пишат, че трябва тясно да сътрудничим в тия трудни дни.

— Аз винаги съм бил готов.

Бускѐ с мъка продължи:

— Държат аз да се консултирам с Вас по всички въпроси.

— Това наистина е вече ново и неочаквано за мен!…

— Е, господин Скарлатов. Готов ли сте на такова сътрудничество?

Не. Скарлатов не бе готов на такова сътрудничество в момента. Освен това щеше да бъде глупаво от негова страна да даде всичко, за да помогне Бускѐ да се измъкне от тая каша. Какво щеше да спечели? Едно любезно благодарствено писмо. Затова реши да се измъкне от прекия отговор.

— Вие казахте „тия трудни дни“… Как да го разбирам? Както досега ли? И като се измъкнете от „тия трудни дни“, сътрудничеството ще отпадне? Ние никога не сме си сътрудничили! Две години, откак сте в България — защо именно сега решихте това?

— Не аз.

— И после, господине, какво ще е това сътрудничество? Кой ще взима крайното решение?

— Естествено аз!

— А отговорността при неуспех ще нося аз, така ли? И защо се налага да сътрудничим?

— Защото се подготвя заем.

— Нима?

— Господин Скарлатов, ако продължавате да играете ролята на неосведомен, разговорът ни става излишен!

— Зависи кой е осведомителят — опозиционната преса, германската, австрийската?… Не е все едно откъде научаваш. Аз знам това, което всички знаят. И точно тоя въпрос се мъча да изясня. Вие ли ме заобиколихте, или Централата. Ако е Пари Ба, аз нямам претенции към Вас. Ако това е Ваше дело, чакам обяснението!

Бускѐ мълчеше. Той не искаше да отговори.

— Е, господине? Вие в тези години се смятахте безпогрешен. Вие направихте всичко възможно да ме отдалечите от Пари Ба, да скъсате връзките ми с нея. Вие действахте, меко казано, непрофесионално! Вие осъществявахте директно връзката с Княза и правителството на генералите, като афиширахте тази връзка. Според мене Вие, господине, нямате необходимите данни и подготовка, за да осъществите политическите задачи, които Ви поставя Пари Ба. Не се сърдете, но това е мое мнение. А в лицето на моята Банка Вие имахте прекрасна база.

— Тази база е малка — каза Бускѐ. — Вашата банка не отговаря на новите изисквания. Заемите, които сме отпуснали на България, достигат астрономически цифри. А гаранциите, гаранциите?… Там е въпросът, господине!

— Моята банка можеше да се разшири, да уголеми дейността си, за да отговори на новите условия!

— Вече не може.

— Благодарение на вас, господин Бускѐ. И все пак аз съм доволен от вашия отговор. Благодаря ви!

— За какво?

— А нима не разбирате? Щом моята банка не отговаря на новите изисквания, тя е излишна!

— Това не е вярно!

— Тя вече не е необходима на Пари Ба или на вас лично?

— Не, не ме разбрахте.

— Разбрах ви много добре! А сега кажете ми, изпращали ли сте доклади до централата, настоявали ли сте тя да скъса връзките си с мене? Казвали ли сте, че моята банка е излишна? Предложили ли сте план за нова, чисто френска банка?

— Не.

Старият банкер нищо не отговори. Можеше с една дума да изобличи Бускѐ, но нямаше смисъл.

— Господин Бускѐ, както виждате, разговорът не доведе доникъде. Предайте на централата, че в най-близко време бих искал да се срещна с ръководството. Предайте им, че основният въпрос, който ме интересува, е какво възнамеряват да правят с мене, банката ми и добрия алианс помежду ни. Пак повтарям! За да съществува банка в малка страна, тя по принцип следва да бъде дъщерна, със своя майка в лицето на голяма, международна банка. Е, добре! Отказва ли се майката Пари Ба от мен? Докато не получа този отговор, аз ще остана настрани от битката! В зависимост от него ще определя и моето бъдещо поведение! Това, което очаква мен и Банката, не ми е безразлично! Оставам с най-дълбоки почитания…

Старият банкер се изправи. Бускѐ бе принуден да стане. Разговорът бе свършил.

Глава девета

Във всяко дело, изискващо нерви, напрежение и упоритост, настъпва един период на безразличие, независимо, че се касае за собствената съдба. Често пъти хората със сизифови мъки[71] докарват една работа почти до успех и точно когато трябва още малко усилие, едно последно малко усилие, тогава настъпва безразличието. Големи дела са били проигравани по този начин. Мъдрата природа, според банкера, бе предвидила това състояние като милост към бъдещите мъки и страдания, за да се посрещнат с притъпено съзнание. Така сърната, която дълго бяга от кучетата, в даден миг се примирява и се оставя да я разкъсат. Така може би осъденият на смърт, който чака изпълнението на присъдата, я посреща с известно безразличие. В своя живот банкерът нямаше кумири. Той умееше да прави разлика между обикновената човешка природа и положението, което бе достигнал човек в обществената пирамида. Защото природата бе една — и добра, и лоша, и за бедни, и за богати, но по никой начин не бе необяснима и необикновена. Наистина заложбите не можеха да се пренебрегнат, но колко хора с едни и същи заложби постигаха коренно противоположни резултати в своята дейност!… Едни на върха, други в калта! Важни бяха не заложбите, а обстоятелствата, късметът, щастието, случайността — както щеш го наречи! А това не зависеше от човека. Следователно — и дейността му беше зависима. Според него тя представляваше резултантна от сблъсъка на желанията, стремежите и волята на милионите хора, които живееха в света заедно с отделния човек. А не по-малко и от тия, които бяха живели преди него, от природната среда, па даже и от планетите, от вселената… И като единствена проява на независимост от обстоятелствата в критичния момент на избор оставаше само волята. Но тя бе толкова малко в човека и така неравномерно разпределена!… Именно тази свободна воля, дадена на човека от природата, сякаш за да му се надсмее, той можеше да използва само в кратък миг, само в критичния миг. Скарлатов не вярваше в съществуването на особени свръхсъщества. Обичаше понякога да разглежда великите личности като обикновени хора, които също е трябвало да удовлетворяват своите нормални потребности и нужди. Общо взето той уважаваше победителите и късметлиите, независимо от тяхната морална същност, и с презрение се отнасяше към победените. С удоволствие четеше за Александър Македонски[72], смяташе Юлий Цезар[73] за велика историческа личност, а Помпей[74] за нищожен. Що се касае до Наполеон Бонапарт[75], той бе играл особена роля в неговия живот. Може би в негово лице се бяха съчетали двата фактора — обстоятелствата и волята!… Затова той като маяк привличаше птиците, летящи в мрака, амбициозните слепи птици — хора със стремеж към славата. Това беше на младини. А сетне видя картината на Деларош „Наполеон след битката при Ватерлоо“. Един грохнал, уморен човек седи на стол в бедна стая, с отпуснат корем, с ботуши над коленете, с почти окапала коса — така както изглеждат тия, които са пропуснали критичния миг. От тая картина лъхаше безсрамие и това безсрамие го порази. Той си купи илюстрованата картичка от картината и понякога я разглеждаше горе в библиотеката. Тогава се закле в себе си да не изпадне никога в това състояние. Той се отказа от славата в името на умереното приличие. А това до известна степен значеше уважение към останалите хора, срам от тях. И ето, в тази дълга утрин след излизането на Бускѐ, летаргията и сънливостта постепенно го обзеха. Идваше лятото… Той си мислеше за село, за къщата, за гледката, за разходките по околностите и чувстваше как волята за действие го напуска. Приятно му бе да се отдаде на мечти, в които нищо да не прави. Това, да престане да се бори, бе най-важният елемент на мечтата.

Така старият банкер седеше в кабинета си сам със своите мисли. Стана му неприятно, когато тихо влезе Туше Динев. Облечено както винаги — бедно, но чисто, момчето и този път не носеше вестници. Не ги носеше вече две седмици подред, но Скарлатов, потънал в своята дейност, не забеляза отсъствието му. Вестниците се получаваха редовно в Банката. Той редовно ги четеше, но не се и запита кой ги донася. Освен това не бе свикнал момчето да идва сутрин, в разгара на работата, а следобед, когато бе приключил вече деня. Банкерът не погледна повече към него.

— Оставете вестниците на масата — каза той. Момчето продължаваше да стои до вратата. Все още се надяваше, че старият банкер ще го покани.

— Господин Скарлатов — каза на френски момчето, — аз вече няма да Ви нося вестници.

— Така ли? Но аз ги получавам.

— Там е работата, че вие ги получавате, а аз не ги нося.

— За мене са важни вестниците. Останалото не ме интересува.

— Господин Скарлатов, искам да поговоря по един въпрос с Вас…

На банкера изведнъж му стана неприятно.

— Ще ми предложите сделка?

— Имам нужда от вашата помощ.

О, Господи, помисли Скарлатов, защо всичко в края на краищата се свежда до пари? Ето и този — носи вестници, даваш му бакшиш и накрая решава, че съм му длъжен с нещо!… От всички така наречени обществени дейности банкерът най-много ненавиждаше филантропията. Смяташе, че е безсмислена, че унижава човека и с нищо не му помага.

— Мене ме уволниха от службата — каза момчето. Той не погледна нито веднъж към него, но чу как гласът му затрепери. Само да не се разплаче!… В този кабинет бяха влизали и жени, и мъже, и млади, и стари, и на върха на обществото, и на дъното, и политици, и поети, и художници, и изобретатели, и иманяри, и какви ли не още представители на безкрайните човешки дейности. Те бяха и добри и лоши, и мошеници и наивници, но едно ги сродяваше в тоя кабинет. Всички идваха за пари. А за да бъдеш банкер, се изисква особена нагласа на поведението към останалите хора. Да останеш глух към воплите или към лъжите им, към измамата или нещастието им, и да не дадеш пари! Това може да стане само при едно обстоятелство. Ако не им вярваш нито за миг! От дългия си житейски опит той бе разбрал, че душевна сила и издръжливост са нужни не само да устояваш на злите, но и на добрите, дори повече на добрите. Старият банкер бе тренирал цял живот в това поприще и за него не представляваше никаква трудност или душевна мъка да каже твърдо „не“. И не само да каже, но и да унижи просещия така, че завинаги да му изчезне охотата за подобни молби. Смяташе, че така възпитава ближните и го вършеше с удоволствие. Затова първо ги оставяше да говорят, да плачат, да си кажат мъката или да лъжат, а после с няколко резки думи, тъкмо когато те, самозабравени, смятаха, че са успели да го трогнат, ги поставяше на място.

— Е, господин Динев, да чуем вашата история!…

Момчето заговори бързо и развълнувано.

— Господин Скарлатов, Вие познавате пивовара Хорачек и господин Хайман — техника по електричеството.

— Няма значение, продължавайте.

— Те не си бяха платили абонамента, а аз им носех виенските вестници. И изведнъж са заминали. Съобщих това на господаря. А той каза, че са ми платили, но съм присвоил парите. Уволни ме веднага. От две седмици съм без работа.

— А защо не са си уредили абонамента?

— Вероятно, защото са знаели, че ще заминат.

— Глупостта и доверчивостта също имат своята цена. Вие, господин Динев, я платихте. Бъдете доволен, че ви се е случило в млада възраст. Отсега поне ще знаете!

— Не ми ли вярвате?

— И да ви вярвам, какво ще ви помогне това? Аз не съм поп!

— Знам, господин Скарлатов, но аз идвам за съвет.

— Само за съвет?

— И за помощ. Ето, господин Скарлатов, въпреки всичко аз завърших гимназия. Надявах се на по-висока диплома, но нещастието последните дни ми се отрази. Заповядайте, вижте…

Момчето се приближи до бюрото и остави дипломата. Банкерът не я погледна и заговори изведнъж на български.

— Можете да си я вземете, господин Динев! В тази страна манията за образование е развита патологично. Сега всеки смята, че най-голямото постижение в живота му е да има диплома. Не положението, не парите, не неговата дейност са важни, важна е дипломата. И тия нещастници, хванали се като „кьорави за тояга“ за парчето хартия, упорито изискват от останалите хора уважение пред техния труд. Но животът е сложна дейност, господин Динев. Тя изисква от човека цялата му активност и мозък. Ако образованието даваше на хората поне навика за самостоятелно мислене, би било добре! Но не! Образованието е като един забъркан лабиринт, който не води доникъде, или по-скоро води до късчето хартия. Не си заслужава да загубиш тия години от живота си! Той е толкова кратък…

Това беше една от любимите теми на банкера. Темата за образованието. Тук сарказмът му стигаше до крайни предели. Но време беше да спре. Все пак той каза:

— А образователната система се развива все по-далеч и по-далеч от реалните изисквания на живота, така че в бъдеще моята кобила Зорка, ако я запиша в университета, вероятно ще го завърши. И така, господин Динев, аз не ви поздравявам.

— Господин Скарлатов. Мене не ми остава нищо друго, освен да стана чирак във фурната на тетин ми.

— Поне дейността ви ще бъде от полза на хората!

— А аз исках, господин Скарлатов, толкова много исках да стана нещо…

Гласът на момчето пак затрепери. Този път банкерът вдигна поглед. Момчето плачеше, тесните му рамене се тресяха. То все още държеше в слабата си ръка с дълги пръсти парчето хартия, наречено диплома. Ръката му трепереше.

— Не ви задържам повече — каза Скарлатов.

— Ей сега, господин Скарлатов…

Момчето по детски си обърса носа с опакото на закърпения ръкав. За него всичко бе пропаднало. Бяха пропаднали мечтите, пропадна надеждата в помощта, която би му дал този горд и богат старец, в чиято сила той вярваше повече, отколкото в могъществото на франция. Банкерът за последен път го погледна. Лицето на момчето бе изпито, бледо като платно, с прилепнала кожа към костите. То тръгна към вратата. Спря се. Обърна се и каза на звучен френски език:

— Сбогом, господин Скарлатов, не ме помнете с лошо…

То тихо притвори вратата след себе си. Старият банкер, за разлика от друг път, не забрави веднага посетителя. Той стана от бюрото. Отиде към стъкления шкаф. Наля си чаша коняк. Изпи я на един дъх. Наля втора. Настроението му бе развалено. Странно, че това момче го застави да мисли за него и след излизането си. Ама какви задължения, джанъм, имам аз към него!… — ядоса се на себе си банкерът. Аз не се грижа за собствения си син, та за чуждите ли деца?! Но той съзнателно се въздържа от тия мисли. Настъпваше в една област, която можеше да го доведе до тежко пиянство — отношенията със сина му. Той изпи и втората чаша коняк наведнъж. Главата му приятно се замая. Изпитваше желание отново да си налее. Но се преодоля. На младини пиеше много, но и носеше много. Тогава се гордееше с това качество. Алкохолът бе в кръвта на Скарлатови. Тежки запои имаше и дядо му, доколкото си го спомняше, и баща му. Самият той не си позволяваше пиянства по цели дни, но обичаше алкохола или, по-точно, въздействието му. А после, когато стана на години, алкохолът не му даваше вече това приятно чувство. Засилваше в него лошите мисли и настроения, особено на другия ден… Болеше го и черният дроб. Така неприятните последици от пиенето надделяха над приятните преживявания и сега, вече мъж над седемдесет години, той не си позволяваше или рядко си позволяваше истинско напиване. Само когато беше на село във ваканция, а не на работа.

В кабинета влезе секретарят Георгиев. На банкера му стана още по-неприятно, че го завари с чаша коняк в ръка.

— Чукайте, като влизате, и чакайте да ви отговоря!

— Но аз няколко пъти почуках…

— Е, добре, какво има?

— Един млад господин дойде и остави този плик за вас.

Банкерът взе плика.

— Излезте!

Секретарят излезе. Пликът не беше залепен. Скарлатов механично извади от него бял лист хартия. С едри кръгли букви, ясно и четливо бе написано: „Семейство Неделеви има честта да ви покани на вечеря“. Всичко му се видя толкова глупаво и безсмислено, че дълго стоя така с плика в ръка. Не можеше да разбере какво иска от него тоя селянин. И този е полудял по етикецията!… Българската дивотия няма граници. Е, днес много ми дойде. Все едно, няма да отида…

Глава десета

Старият банкер се връщаше от следобедната си разходка. Навън бе здрач. Фенерите още не бяха запалени. Той бе ходил далеч, почти до село Слатина. Беше се донякъде успокоил. Тоя път никой не бе попречил на мислите му. Кученцето Баязид вървеше пред банкера, като от време на време се връщаше, сякаш да се увери, че старият човек не е изчезнал. Но колкото повече навлизаше в центъра на града, толкова повече му ставаше неприятно. Възможностите за прекарване на вечерта бяха малко: Юнион-клуб или в къщи. И двете места не го радваха. В Юнион-клуб щеше да срещне хора, които тъкмо сега не искаше да види. Или Бускѐ, или едноръкия, или полковника, или Кауфман… а може и четиримата наведнъж, което би било най-лошо, тъй като през цялото време ще трябва да се преструва. Най-неприятна му бе мисълта да се върне у дома. Щеше да се заяжда с домашните, да капризничи и в края на краищата пак нямаше да може да заспи. Тогава си спомни за странната покана от Неделев. Почна да мисли за него. Не знаеше нищо за частния му живот. Богат и хитър търговец, макар и на земя, облечен простовато, сдържан, прикрит, мълчалив… Но това не бяха качества, които разкриваха личността. По-скоро я прикриваха. И все пак трябваше да му отдаде дължимото. Милиони без ум не се правят. От последната среща в кабинета бе запазил някакво зло чувство към Неделев като причина да умрат близнаците „Кастор и Полукс“. Но, така или иначе, това бе най-богатият вложител в неговата банка. А знаеше толкова малко за него!… Добре би било да научи нещо повече… Може би тия сведения в бъдеще да му потрябват?… Затова реши да не се прибира в къщи, а да приеме поканата за вечеря. Изпитваше любопитство, което още повече се засили от мислите и предположенията му. Той спря на пресечката между „Леге“ и „Дондуков“. Кучето се върна до краката на банкера.

— Върви, Баязид, в къщи… — каза банкерът и леко го побутна с бастуна си. Баязид се направи отначало, че не разбира, и леко изскимтя. Но когато банкерът втори път почти го отмести с бастуна, кученцето сви опашка и заситни към банката.

Скарлатов тръгна по улица „Търговска“. Лампите пред някои магазинчета бяха запалени и въпреки настъпването на нощта, тълпа от хора все още купуваше. Той вървеше по средата на улицата с гордо вдигната глава и минувачите се отдръпваха да му сторят път. Повечето го познаваха и сваляха шапки. Банкерът не отговори на нито един поздрав. Така отмина банята и тръгна към Вайсовата воденица. Знаеше, че някъде наблизо живее Неделев, но не попита никого. Когато видя дебелия каменен дувар и къщата на два ката, разбра, че именно тя е на Неделев — не можеше да бъде на друг човек. Тази къща бе стара, направена по селски маниер, но много здраво. Каменните зидове бяха високи, както се правеха по време на турското робство, за да защищават обитателите от разбойници и куршуми. Портата бе огромна и висока, та да минават каруци, натоварени със сено. Потъмнялото дърво бе обковано за здравина с желязо. Самата порта бе затворена. Банкерът побутна малката вратичка отстрани. Тя се отвори и той влезе в двора. Едно голямо овчарско куче се втурна към него. Той спокойно го изчака, като стисна здраво бастуна в ръка. Кучето спря на няколко метра от него и започна да ръмжи. То усети силния противник. В своя живот Скарлатов се бе срещал с доста кучета, които бродеха из турската империя, и знаеше да се справя. Той разгледа двора. Беше обширен, целият в калдъръм. Къщата се издигаше на два етажа. Долният бе целият от камък с малки като бойници прозорчета, зарешетени от желязо. Горният бе облицован с дърво. Голям балкон заемаше цялата фасада. Там се виждаше жълтеникава светлина. Къщата не бе още електрифицирана. Един женски глас извика кучето. То подви опашка и се скри в тъмнината. Банкерът тръгна към дървеното стълбище, което водеше към втория етаж. Тънко момиче с газена лампа в ръка го причака. След като го видя, то бързо изтича нагоре по стълбите. Банкерът заизкачва дървените стъпала. Те скърцаха под него. Горе запалиха нова газена лампа. Когато стъпи на балкона, от отсрещната врата излезе млад мъж. Бе среден на ръст и доколкото можа да го разгледа, елегантно облечен в строго черни дрехи, със смокинг и пеперудка на ризата. Смокингът — английско нововъведение — едва сега си пробиваше път като официален костюм, но по никой начин не можеше да замести фрака и редингота.

— Добре дошли, господин Скарлатов — каза младият мъж.

Имаше тънък глас. Той странно провлачаше думите и особено изговаряше буквата „р“. Този акцент напомни на Скарлатов английския език и Лондон, където бе прекарал в младостта си година и половина. Бе раздразнен от тъмнината и каза:

— А защо не прокарате електричество в тая огромна къща?

— Не си струва труда — отвърна младият мъж. — Тази къща, както и всичко тук, трябва да бъде сринато.

Скарлатов се усмихна.

— Свиреп сте.

Същото момиче, което го посрещна, излезе и застана до младия мъж. Беше на около петнайсет години, с чиста народна носия и зачервени бузи на селско девойче.

— Заповядайте, господин Скарлатов…

Младият мъж му направи място, за да мине пред него, но момичето застана пред Скарлатов и попита:

— Че си сва̀лите ли папу̀ците?

— Не й обръщайте внимание — каза младият мъж. — Иди си гледай работата! — Заповяда и той, но не строго.

Момичето влезе в стаята.

— И аз не можах да свикна, господин Скарлатов. Ама че дивотия — да си събуваш обувките всеки път!…

Скарлатов добре познаваше тоя ориенталски обичай да се влиза в къщи по чорапи, но никога не се съобразяваше с него. Забеляза, че и младият човек е с обувки. Те минаха по един коридор. Някъде се долавяше тракането на кухненски съдове. Миризмата на яхния съвсем не раздразни банкера. Той беше голям любител на хубавата източна кухня, а тук изглежда готвеха добре. Младият мъж го въведе в голяма стая-салон. Едната й стена към балкона бе цялата в прозорци с дървени решетки. Тежки завеси, окачени на халки и вмъкнати в дебели, медени пръчки, се спускаха чак до пода — жълтеникав и много чист. Отстрани стаята бе заобиколена с миндери и възглавници. На стените бяха нарисувани най-причудливи пейзажи — градове и планини, но преобладаваха моретата, корабите и лодките. Странно, помисли си банкерът. Българинът въобще няма отношение към морето, да не кажа, че изпитва страх от водата изобщо… а откъде тази мания да има по стените морета и кораби?! Ако българинът живее близо до хубава, плавателна река, да речем Дунава, той ще се изтегли колкото се може по-навътре от водата и ще построи града така, сякаш случайно реката е протекла, след като градът е бил построен. Да не говорим за морето!… Българските квартали в морските градове са най-далеч, на възможно най-голямо разстояние от брега, докато гръцките и турски къщи са свързани с морето, с пристанището, с риболова… От българин моряк не става, защото мистично е свързан със земята. Това е най-голямата реалност за него. Но там е и силата му! И от морето банкерът прехвърли мислите си върху селянина. Ето срещу него там, седнал по турски с кръстосани крака, обути в шарени вълнени чорапи, седеше старият селянин Неделев и падналите му клепачи внушаваха впечатлението, че спи. Но Неделев стана и посрещна на крака банкера. Беше тежък, набит, нисък, което особено личеше в сравнение с високия, строен Скарлатов. В средата на стаята имаше голяма кръгла маса с плетени, виенски столове около нея. Над масата се спускаше газена лампа с абажур. Беше силна и добре осветяваше. Чак когато седнаха на столовете, банкерът можа да разгледа лицето на младия мъж. Беше копие на баща си и по наследство имаше същите спуснати клепачи. И той изглеждаше като че спи, макар в началото банкерът да си състави впечатлението за жив, пъргав човек. Разликата беше, че старият имаше огромни бели мустаци, а лицето на младия бе гладко избръснато. С пъшкане старият Неделев седна на стола. Явно му беше неудобно. Той цял живот бе свикнал да сяда по турски на възглавница. След посрещането настъпи тишина. Банкерът заразглежда отново одаята. Таванът представляваше типична дърворезба със слънце в средата. Подът бе застлан с тъкан вълнен килим, разкрасен от весели орнаменти в червено и черно. Цялата стая не бе селска, но не бе и модерна. Този стил, който се срещаше от средата на миналия век по богатите къщи, банкерът бе нарекъл турско „рококо“[76]. В света имаше някакъв постоянен обмен на идеи, мисли и стилове между Изтока и Запада, колкото и това да бе трудно. Така, макар и бавно, славният бляскав стил „рококо“ бе проникнал в Ориента под формата на тавани с дърворезба, рисувани стени, орнаментирани долапи и тежки завеси. Беше нещо примитивно, но не и смешно, защото там, където се намесват мисъл и чувство за красота, те винаги респектират. Същото девойче, което посрещна банкера, сега с голяма табла в ръка сервира на масата шише ракия и чашки. Явно беше прислужница. Старият Неделев наля лично на госта от ракията. След малко влезе жена му — дебела, ниска, облечена в селски дрехи. Банкерът стана. Тя скромно протегна ръка.

— Ще ми простите, но имам работа — каза тя, след като го поздрави и бързо излезе.

Всичко това не учуди Скарлатов. В българския дом все още жените и мъжете бяха разделени. Жените никога не се намесваха в разговорите. Тази традиция изглежда строго се спазваше и в дома на Неделев.

— Е, наздраве — каза Неделев.

Тримата се чукнаха. Скарлатов отдавна не бе пил ракия. Хареса му. Беше отлежала сливова.

— На какво дължа честта да бъда поканен за вечеря? — рече Скарлатов.

— Не питай мене, а него. Такива били вече обичаите — отвърна старият Неделев.

— Господин Скарлатов знае, че деловите отношения се уреждат най-добре на вечеря — каза младият човек.

— В България това не е прието — възрази Скарлатов.

Младият мъж млъкна. Изглежда се засегна. Неделев разбра и заговори:

— Уважаеми господин Скарлатов, аз така си представям живота. Ето теглиш една каруца по нанагорнището. Теглиш я и искаш да изкачиш баира. Знаеш, че там ще си починеш, ще се наядеш, ще се наспиш и вече няма да теглиш проклетата каруца. Но минават годините. А не си изминал даже и половината път. Все повече и повече капваш… Накрая, като нямаш вече сили, сядаш сред прахта на пътя и казваш: „Ексик олсун и кола, и живот! Никога няма да стигна билото!“ И тогава Господ ти казва: „Е, добре, човече, спри дотука! Толкова са ти били силите! Но ти имаш син. Нека той сега се впрегне и изтегли каруцата!“ Така и аз вече си отивам. И нека син ми Стефан продължи моя път!…

— Да… — неопределено каза Скарлатов и се обърна към младия човек. — Доколкото знам, вие учите в Англия?…

— Да, господин Скарлатов. Но моята отпуска изтече и аз се връщам.

— Какво следвате?

— Завърших търговски колеж в Лондон. Сега от една година работя в една кантора в сити. Имам още много да уча…

В България няма традиция да учат в Англия.

— А аз уважавам ингилизите — каза старият Неделев. — Ингилизинът е нофузлѝя, тежък човек, голям човек. Виждал съм ги…

— ̀Обяснението на баща ми ви е достатъчно, предполагам… — каза младият мъж. — Но не съм никак разочарован и недоволен от Англия.

— Къде смятате да работите в бъдеще?

— След година се връщам окончателно в България. Ще работя в бизнеса.

— По-точно?

— Интересува ме индустрията.

— А банковото дело?

— Не, господин Скарлатов. Докато стажувах, имах време да преценя силите си. Не ме бива никак в банковото дело.

— Нима няма да продължите пътя на баща си — на едър поземлен собственик?

— Благодаря, господин Скарлатов. Нагледах се в Англия на разорени фермери и благороднически имения. Смятам, че бъдещето не е на поземлената собственост.

— В България все още няма добри условия за развитие на индустрията. Това е трудна, много трудна работа. Ще ви стигнат ли сили да не се разочаровате?

Старият Неделев неочаквано се намеси:

— Аз смятам, че който бяга от земята, той си копае гроба. Но вече съм стар, седнах в прахта до каруцата и не мога нататък да я тегля. Откато се върна, повярвайте ми, господин Скарлатов, животът ми стана ад.

— Това е истина — каза младият човек. — Аз се върнах, за да уточня бъдещите си отношения с баща си. Ако той смята да продължавам линията, водена досега, аз ще скъсам всякакви делови връзки с него.

Старият банкер се усмихна. Всичко това му напомни на нещо… deja vu[77]. Изглежда тук, в тая стара къща, се бяха разгорели тежки спорове. О, как би искал и той да имаше със сина си подобни спорове!… Какво не би дал за това!… Младият човек решително му харесваше. Хареса му и коректният тон, с който говореше — малко равно, с акцент, никога не повишаваше глас, като запазваше уважение към стария си баща. Явно между двамата царяха приятелски отношения и обич. Скарлатов в някакъв внезапен порив попита:

— Вие единствен син ли сте?

— Единственото дете! — поясни старият Неделев.

Странно, помисли банкерът. Такъв истински селянин и само с едно чедо!

— Това ли е съветникът Ви?

— Аз му разправих всичко — каза старият Неделев.

— Предаде доста добре съвещанието — каза младият мъж. — И аз изтръпнах от неразумните действия на баща ми.

— Все пак не забравяйте, че досега баща Ви е печелил със земята.

— Но вече няма да печели, а ще губи.

— И това е вярно.

— Господин Скарлатов, накратко. По принцип сме съгласни да вложим всичките налични пари в проектираните електроцентрали. Ще ми позволите само да се запозная с документацията. Аз направих, от своя страна, някои проучвания. Вие сте били напълно прав.

— Има риск.

— Разумен риск съпътства всяко дело в бизнеса.

— Няма да ви останат свободни средства.

— Това е вторият въпрос, който искам да засегна. Мене ще ми трябват известни капитали в Англия и преди всичко налични суми във вашата банка, след като се върна в България. След една година да речем…

— Как смятате да ги спечелите, като ще вложите в проекта всички запаси?

— Като продаваме земята.

Скарлатов не можа да скрие изумлението си. Обърна се към стария Неделев.

— Това истина ли е?

— Истина е.

— Вие сте били съвсем прав, като сте го предупредили за бъдещето на едрата поземлена собственост. Надявам се, че все още имаме време и не е станало късно.

— Цените много паднаха… — каза старият банкер. — И с тенденция са още да падат.

— Земята винаги ще има своята цена и тя ще расте! — възрази старият Неделев.

— Дай боже!… — каза Скарлатов.

— Ние се разбрахме с баща ми, че той лично ще продава. Има опит и набита ръка. Вярвам, че няма нищо да загуби.

— Е, сине, ще имаш още нужда от мене! И аз знам някои мурафети[78]…

— Използвам случая да ви благодаря за съветите, които сте дали на баща ми — обърна се младият Неделев към Скарлатов. — Вие наистина се грижите за клиентите си!…

— Старая се.

— Какви са възможностите да прехвърлите камбио[79] в лири стерлинги на мое име в Лондон?

— Има такива.

— А как ще ги прехвърлите? Не е ли опасно? Старият банкер се усмихна.

— Ако гледах опасностите, досега нямаше да спечеля нито лев в тоя живот.

— И един последен въпрос. Откъде ще получа лирите?

— На въпроса с въпрос. За какво Ви е този капитал? Той не е малък.

— За да купя акции.

— Имате ли опит в борсата?

— Имам добри съветници.

— Знаете, че в борсата е като в залагането на коне.

— Знам, но искам да опитам.

— Купувайте сигурни акции.

— Господине, не разбрах как ще получа парите?

— Може би сте чули за банкерската къща Баринг енд Корпорейшън.

Младият човек стреснато погледна Скарлатов.

— Кой не е чул?

— Е, добре… Лорд Левълсток ми е личен приятел.

— Повече въпроси, господине, нямам към Вас.

— Напротив. Утре сутринта на двамата ни предстои много работа и тя ще се състои от въпроси и отговори. Впрочем аз имам на разположение пакет от сигурни акции. Може би ще се разберем и за тях. Не мислете, че добрите случаи са само по борсите.

— С нетърпение очаквам да съмне, господине.

— Е, стига вече! — каза старият Неделев. — Време е и да хапнем…

В одаята влязоха с димящи тепсии в ръце девойчето и жената на Неделев. Разговорът спря.

Късно през нощта старият банкер се връщаше по безлюдните улици. Луната бе изгряла. Сега София му приличаше на стар ориенталски град — такива каквито ги помнеше. Това впечатление се засилваше от джамията при банята. Застана и погледна минарето. То се открояваше на тъмното небе като сребриста стрела. Старият банкер бе пийнал доста, но не за това бе весел. Успешните сделки винаги го ободряваха, вливаха сили в старото му тяло, вяра в бъдещето и успеха. Тази вечер той бе спечелил. „Кастор и Полукс“ щяха да живеят! Щяха да живеят и след него! Те бяха негови деца. Той весело ритна едно камъче, което изтрака по калдъръма. Близо до банката го посрещна Баязид. Старият банкер клекна и погали кучето. Не свикнало на ласки, то взе да подскача от радост. Искаше да лизне банкера по лицето. Той се изправи.

Е, добре, Баязид, ние победихме!…

Баязид заприпка пред банкера наистина като победител — с извита нагоре опашка. А когато излезе на улица „Търговска“, Скарлатов с радост видя Банката — красива и бяла, сякаш жива, залята от електрическата светлина.

Глава единадесета

Старият банкер седеше в дъното на купето. Наоколо бе мрак. Само тропотът на конете и подвикванията на Никола от време на време нарушаваха тишината. Всичко се разви неочаквано бързо. Сутринта той получи секретна телеграма от Пари Ба, последвана от втора. Скарлатов потвърди телеграфически съобщението. Той трябваше да чака на една малка гара след София влака от Париж около полунощ. Там щеше да се срещне с човек от Пари Ба. Банкерът провери разписанието. В тия часове на нощта не минаваше никакъв международен влак. А на указаната гаричка Ориент-експрес изобщо не спираше. Но тази спирка имаше двойна линия и тук можеше да се отбие композицията. Сега, след като бе предизвикал вече Пари Ба, той преценяваше дали е постъпил правилно. Та кой бе той да се опълчи срещу най-голямата финансова империя в света?… Но какъвто и да бъде резултатът, той изпитваше гордост от развоя на събитията. Даже да го смажат, ще го направят лично, а не чрез чиновника Бускѐ. Той не се съмняваше, че тази нощ ще получи окончателен отговор. Поне на сутринта вече ще знае каква му е съдбата. Не изпитваше страх. Бе готов да приеме и отрицателно решение. Тогава щеше да ликвидира с банката. Щяха да му останат много средства под форма на акции, ценни книжа, недвижими имоти, валута. Щеше да се оттегли на село и да дочака както трябва смъртта. Скарлатов винаги бе мислил, че преди смъртта ще има дълго време да разсъждава и да разговаря с нея за условията… Избра за пътуване купето, а не влака, тъй като трябваше да чака на малката гара много часове, а после и да се връща. Не беше далеч от София. Сега тропотът на конете се забави. Изкачваха някаква височина. Красива е България, си помисли банкерът, но тия планини, хендеци и поточета оскъпяват всичко. Един километър железница или шосе струва колкото десет километра в Холандия или Белгия например. И тук нямаме късмет!… Въпреки че беше вече лято, нощта не бе топла. Той си бе наметнал дебелата пелерина от камилска вълна, купена преди много години в Англия — солидна, вечна дреха. Банкерът подаде глава през малкото прозорче отстрани. Виждаше се черната ивица на гората. Погледна напред и проследи шосето чак до завоя, което се стелеше като бяла лента. После пак седна назад и се уви с пелерината.

Когато пристигна на Гаричката, той не слезе от купето. Изпрати Никола да се осведоми за влака. Скоро кочияшът се върна. Чиновникът му бе казал, че влакът е напуснал София и всеки момент ще пристигне. Камбанките на спирката удариха трикратно по два удара. Банкерът наблюдаваше от купето и релсите, и малката едноетажна постройка на гарата. Чу се изсвирването на локомотив. От завоя се подадоха светлините на ацетиленовите фенери. Влакът влезе в гарата. Спирачките изскърцаха. Беше странен влак — с мощен локомотив, пощенски фургон и още три луксозни вагона. Скарлатов слезе от купето. Никола дремеше на капрата. Наближаваше полунощ. Чу се говор на хора. Единият от машинистите скочи от локомотива и заговори нещо с дежурния на гарата. Композицията потегли малко напред, спря и после се върна назад. Чиновникът бе отместил стрелката и сега влакът навлизаше в глухата линия. Банкерът изчака да спре и се запъти към първия луксозен вагон. Вратата се отвори. Млад човек застана на платформата. Беше елегантно облечен — по последна парижка мода.

— Най-после! — каза младият мъж, който слезе от вагона да го посрещне. — Добра вечер, господин Скарлатов. Радваме се да ви видим!… Хубава нощ, прекрасно време!…

— Добра вечер — каза Скарлатов.

— Заповядайте, господине. Господин директорът Тюретини ви очаква.

Банкерът бе предполагал всичко, но че един от господарите на тази финансова империя ще дойде на срещата, го изненада. От тримата директори той познаваше лично само най-стария, Торс. На времето бяха разговаряли около десетина минути в Париж. За втория — Нгуен — често четеше в официалните рубрики на европейските вестници. Но името на Тюретини не му говореше много. Беше най-младият от директорите. Чул бе за него, че е най-амбициозният, най-деловият и най-безкомпромисният от тримата. Името също го стресна. Вероятно е от италиански произход… За да го носи все още във Франция, значеше само едно, че е свързано с историята на Франция. Само в такъв случай чуждо име там можеше да има тежест. Вероятно е с потекло от ломбардските банкери, финансирали кралете на Франция в тъмните средни векове. Това бе и добре, и зле… Не може да не му направи впечатление и моето име, си мислеше банкерът. И нашата фирма има за основоположник италианец — Джовани Скарлати, от Венеция. Полумъртъв след падането на Константинопол, едва се добрал до българския Балкан… В първото планинско село го прибрали и спасили. Там приел православна вяра и името Борис, подходящо за покръстен човек. Оженил се за богата селска мома и започнал търговия… Вероятно е бил заклан по безкрайните пътища на размирната империя… А вагонът бе наистина луксозен. Целият тапициран във виненочервено кадифе, залято от ярката светлина на кристалните глобуси. Дебела пътека от персийски килим постилаше пода. Един лакей пое пелерината на Скарлатов. Младият елегантен мъж отвори широко вратата. Банкерът влезе в салона. Бе голям, обширен, осветен с мека светлина. Красеше го изящна старинна мебел. Друг огромен персийски килим покриваше целия под. Пред бюрото стоеше самият тюретини. Скарлатов видя пред себе си мъж на средна възраст, висок, строен и изящен, с приятно, издължено лице и живи, черни очи. Косите му бяха запазили напълно черния цвят. Докато италианецът прекоси кабинета, Скарлатов забеляза непринудената му гъвкава походка. Да, този човек бе уверен в себе си, богат и свикнал с лукса. И защо не? Щом Пари Ба му осигуряваше всичко!… На Скарлатов направиха впечатление и старинните скъпоценни пръстени на добре гледаните му ръце, красивата и дебела златна верижка на часовника и диамантената игла на вратовръзката. В целия облик на мъжа имаше нещо младежко и закачливо.

— Радвам се, че най-после срещнах един от най-известните банкери на Изтока!

— За пръв път ли пътувате на Изток?

— О, не, господин Скарлатов. Често съм пътувал, но нищо не съм успял да разгледам и всъщност нямам лични впечатления… Това е проклятието на нашата професия!… Но вие сте живели и работили дълги години на Изток…

Той е добре осведомен, си помисли Скарлатов. Запознал се е с досието ми.

Тюретини дружелюбно хвана за лакътя стария банкер и го погледна право в очите. Беше висок колкото него.

— Ето какъв сте бил, господин Скарлатов…

Дали това значеше добро, или лошо, старият банкер не можеше да определи. Тюретини го заведе до единия фотьойл при малката масичка, почака да седне Скарлатов, после се разположи на другия. Старият банкер веднага прецени, че има работа с потомствен аристократ, чиито маниери са придобити още от майчината утроба. Цялото лице на Тюретини излъчваше интелигентност и енергия. Сякаш не бе пътувал през нощта. Изглеждаше напълно свеж. От тия живи, черни очи бликаше ум като фарове в мрака и смущаваха банкера.

На вратата се показа лакей с червена ливрея, по бели чорапи и златни нашивки.

— Какво ще обичате, господин Скарлатов?

— Кафе.

— Сякаш отгатнахте моето желание… Кафе и коняк — добави тюретини, без да се обръща към лакея. Последният излезе. — С какво дойдохте, господин Скарлатов?

— С коне и купе.

— Най-хубаво е човек да пътува с коне. Така може да разгледа всичко. Влакът е наистина бързо превозно средство, но ти отнема възможността да гледаш спокойно, да запомниш местата и хората… аз винаги съм прекосявал България нощем. Само на разсъмване веднъж видях планини… Отвсякъде! България вероятно прилича на Швейцария?…

— Имаме и равнини, и море.

Скоро лакеят донесе кафето и коняка. Тюретини наля коняк в кристалните чаши, след като предварително ги огледа на светлината. Двамата се чукнаха.

— Пожелавам ви, господин Скарлатов, много, много здраве, дълъг живот и успехи!

— На мене не оставихте нищо да прибавя. На вас също пожелавам големи успехи в работата и личния живот!

Настъпи пауза. После лицето на Тюретини стана сериозно и напрегнато. Той заговори:

— Господин Скарлатов, запознах се подробно с конфликта между чиновника Бускѐ и банкера Скарлатов. С Бускѐ не бих искал да се занимаваме. Той е от друга порода, не особено чиста… англичаните не биха търпели нерасово животно, но ние търпим! И знаете ли защо? Защото хапе, лае и пази Банката, пази нашите интереси и тия на нашите вложители. А това е по-важно, отколкото хората да се възхищават от него, нали така, господин Скарлатов?

Банкерът нищо не отговори.

— Той досега добре се справи с работата. Нашите притежатели на титри по миналите заеми получават редовно дивиденти и свръхдивиденти. Те са доволни. Доволни сме и ние. Именно затова предприехме следващата стъпка — нов заем с конверсия[80] на всички стари заеми. Сега отвсякъде ще потекат пари. Хората са сигурни в изплащането и печалбата.

— Но конверсията е свързана с друг план — въвеждането на Дет Пюблик, както е в Турция. Не можеш да храниш едно магаре с камъни и да чакаш да ти носи товара! Магарето просто ще умре.

Тюретини искрено се засмя.

— Продължете, господин Скарлатов.

— Напоследък в цял свят се забелязва тенденцията към негарантирани заеми, или по-скоро — към политически гарантирани заеми…

— Това е самата истина.

— А заемната политика на Пари Ба е свързана преди всичко с материални гаранции. Това унижава малките нации и държави. Те са склонни да лавират в противоречията между големите и да измъкват като безпризорни песове кокала оттам, откъдето падне. Светът се промени, господин Тюретини, и заемът вече не е банкова операция, а преди всичко политика!…

— Може би сте прав, господин Скарлатов… Вие навлизате в областта на стратегията, и то далечната… Не мислете, че и при нас всичко е наред. И при нас се водят спорове. И при нас още много не е решено.

— А какво е вашето лично мнение, господин Тюретини?

— Каквото е и вашето. Не бива да си затваряме очите! Аз също съм на мнение, че въвеждането на Дет Пюблик, тоест на пълен финансов контрол, е излишно, непопулярно и свързано с бъдещи усложнения.

— А какви са вашите възможности да не допуснете това?

— Мисля, че шансовете са на моя страна. Ние също дълбоко сме свързани с политиката на франция. Преди да отпътувам, имах среща с външния министър господин Делкасе. Той е склонен да се откажем от пълния контрол. Освен това аз поемам източния сектор.

— Това е добре.

— Още нищо не е сигурно. Приемете го само като най-реална възможност!

— А моята Банка?

— Ето затова ви извиках… Мислех как да разговарям, преди да се видим. Как ще реагирате… Вие сте наш дългогодишен партньор! И аз не исках да ви наскърбя. Сега, като ви срещнах и имам вече лично впечатление, стигнах до извода, че трябва да говоря направо! Вие сте от хората, които понасят истината.

След дълга пауза старият банкер с мъка проговори:

— Това окончателно решение ли е?

— За добро или за зло, но е решение на ръководството. Едва ли ще облекча болката ви, ако кажа, че не мина без борба.

Скарлатов погледна Тюретини. Да, този човек се бе борил да запази банката му.

— Благодаря ви, господин Тюретини.

— Ще ми позволите ли да продължа нататък?

Старият банкер кимна с глава.

— Е, добре. Напълно съм съгласен с вашите изводи за значението на малката банка в малка страна, свързана с голяма банка на голяма страна. И аз смятам, че вашата трябва да остане, нещо повече — да засили своята дейност!

— Не ви разбирам добре…

— Новата банка в България с нищо няма да бъде свързана с вашата! Тя остава напълно самостоятелна. Вашата е също самостоятелна и направо ще бъде свързана с управата на Пари Ба. В работата ви няма да се намесват нито Дет Пюблик, нито респективно Бускѐ. Желателно е колкото се може по-малко да се афишира тази наша директна връзка. Сега разбрахте ли?

— Остава ли моята Банка при същите условия?

— И нещо повече! Ние решихме да подсилим авоарите на Банката Ви на първо време с десет милиона.

— Франка или лева?

— Франка, и то в злато! По техническите подробности ще изпратя специален човек. Освен това в новия заем и в доставките ще участва и Вашата банка. Смятаме част от военните поръчки да минат чрез Вашето посредничество.

— А ще мога ли да разполагам с тия десет милиона?

— Не съвсем, господин Скарлатов.

— Как да разбирам?

— Оставяме ги като резерв. Светът е колело и то се върти. Не знаем утре в каква ситуация ще се озовем. Част от тия пари, разбира се, ще останат за работата Ви, но малка част. С по-голямата ще се разпореждаме ние чрез Вашето посредничество.

— Разбрах. Нещо като таен фонд.

— Вашият Княз, доколкото ми е известно, харчи много и обича златото.

Старият банкер погледна усмихнатото лице на Тюретини.

— Трябва да се внимава — каза банкерът. — Никога да не се задоволява напълно, защото апетитът му расте.

— Ето това оставяме на Вас, господин Скарлатов! А сега искам да чуя Вашето мнение!

Старият банкер помисли за последен път и реши. Условията бяха много по-добри, отколкото бе очаквал. Той запазваше всичко.

— По принцип съм съгласен.

— Отлично, господин Скарлатов! Още като Ви видях, знаех, че ще се разберем като мъже. Сега мога да Ви кажа, че с удоволствие четох Вашите писма и доклади. Научих твърде много от тях. Те ми помогнаха да уточня някои идеи за себе си. И тия идеи съм решил да ги провеждам. Ще мога ли и за в бъдеще да разчитам на Вашите съвети?

Банкерът кимна с глава.

— Трудно ли ще Ви бъде да изпращате по един доклад месечно с пълен финансов и политически обзор?

— Ще се постарая.

— Естествено доклада ще изпращате по мой специален куриер, когото ще познаваме само аз и Вие!

— Съгласен.

Настъпи пауза. После Тюретини каза:

— Господин Скарлатов. Бих Ви помолил да спрете кампанията в печата срещу заема и Бускѐ.

В първия момент Скарлатов искаше да отрече своето участие, но като срещна проницателните очи на Тюретини, реши, че не си струва, и каза истината:

— Бъдете спокоен! От утре ще се разпоредя. Но сами разбирате, че не мога да повлияя на немците и австрийците.

— На откровеността с откровеност. Сега ще Ви издам една тайна… Ние се разбрахме с немската група и с Круп.

— Така и предполагах.

— Вие сте много умен човек, господин Скарлатов. А сега един последен въпрос. Можете и да не отговаряте.

Скарлатов разбра, че това е може би най-важният въпрос тази вечер, и събра всичките си сили.

— Предложиха ли Ви немските финансови кръгове да премине Вашата Банка при тях?

— Да, предложиха ми.

— Какъв беше Вашият отговор?

— Нито да, нито не. Аз трябваше да оставя някаква вратичка зад себе си.

— А ако тази вечер разговорът ни завършеше със скъсване, какво щяхте да предприемете?

— Вероятно щях да ликвидирам Банката. Но сега съм доволен от постигнатото споразумение.

Тюретини стана. Скарлатов също.

— Мога ли да Ви стисна десницата, господин Скарлатов. Вие ми действате ободрително!

Двамата си стиснаха ръцете. Сякаш случайно, на вратата се показа лакеят.

— Шампанско — каза кратко Тюретини.

След миг шампанското бе донесено в сребърна кофичка. Те изпиха наздравицата за успешно сключената сделка. Когато пак седнаха във фотьойлите, Тюретини каза:

— Апропо̀, Вашата фамилия звучи като италианска…

— Патронът на нашата фирма е бил венецианец. Избягал при обсадата на Константинопол и в България основал нашата фирма.

— Почти еднакви съдби… И моите прадеди са италиански банкери, по-точно от Ломбардските. Странно, господин Скарлатов, нали? Може би прадедите ни някога да са се срещали, както Вие и аз?…

— Може би…

Скарлати, Искарлатооглу, Скарлатски, Скарлатовски, Искарлат бей… спомни си старият банкер транскрипциите на фамилията, променяна от обстоятелствата. Как ли ще звучи нашата фамилия след сто години?… Той се усмихна.

— Господин Тюретини, Вие предполагам ще продължите пътя си?

— Да, господин Скарлатов. Следващата спирка е Константинопол, а по-следващата не знам… Може би ще стигна до Багдад… Конфликтът с Багдадската железница се изостри неимоверно.

— Какъв ще бъде резултатът?

— Ако имате акции от Багдадската железница, запазете ги. Ако нямате, час по-скоро купете!…

Старият банкер се изправи. Тюретини също.

— Довиждане, господин Тюретини. Желая Ви от все сърце успех.

— Дано! Беше ми много приятно да се запозная с Вас лично. Повярвайте ми, господин Скарлатов! Ние има на какво да се учим от Вас, толкова много сте видели…

— Кога тръгвате?

— Веднага.

Старият банкер изчака да потегли специалният влак на Тюретини. Когато червените светлини на последния вагон се скриха зад завоя, той остана още малко край линията и чуваше пухтенето на локомотива. После мина зад гаричката и се качи в купето. Никола, вече разсънен, удари конете с камшика и те потеглиха. Навън съмваше. Старият банкер се загърна в пелерината. Беше доволен и мислеше за Тюретини. Радваше се, защото разбра, че Тюретини му е съюзник. За пръв път в живота си старият банкер почувства радостта и облекчението, които даваше закрилата на по-силния от тебе.

Глава дванадесета

Работното време на банкера бе привършило. Но слънцето в тоя юлски ден сякаш нямаше намерение да залезе. Изправен до широко отворения прозорец на кабинета си, старият банкер видя как един по един чиновниците излязоха от Банката и се източиха по сенчестата страна на улицата. Горещината навън бе тропическа. Минувачите редки. Даже кучетата се бяха скрили на сянка и дишаха с изплезени езици. Беше прекалено горещо, за да може банкерът да направи своята обичайна разходка, знаеше, че и нощта ще бъде топла. Едва на разсъмване щеше да се захлади. А имаше този следобед да свърши една важна работа, която бе отлагал месеци наред. Трябваше да напише писмо до банкера барон Щерн в Швейцария. Ако се касаеше до нещо делово, той нямаше да има проблеми, колкото и трудна да бе работата. Но тоя път темата бе лична. Отнасяше се до сина му. Той никога не бе и предполагал, че ще има неприятности със същество, излязло от него, с негова кръв, носещо същото име Борис. Всички първородни мъже във фамилията носеха по традиция името Борис. Неговият син не бе само първороден, но и единствен. Банкерът се бе оженил на петдесет години. Взе също по традиция съвсем младо момиче, израсло на село, но твърде богато. От основаването на фирмата Скарлатови те се бяха женили винаги за здрави български селянки. Затова може би и те бяха здрави и породисти мъже. Бе я видял един-единствен път при някаква сделка с баща й — прочут лихвар и много заможен. Пазарлъкът стана бързо. Изведнъж баща й предложи втора сделка — дъщеря си. Тя му бе едничка. Скарлатов беше преминал годините за женене, но знаеше, че някога трябва да изпълни и тоя дълг. След кратък размисъл той се съгласи. За любов не можеше и да се говори. Момичето не бе красавица, но нямаше и недостатъци. Беше в такава млада възраст, когато всяко момиче е хубаво и миловидно. То безропотно прие решението на престарелия си баща. Направиха пищна сватба в две действия: едното в селото на булката, село в равнината край Марица. Другото действие — в село Скарлатово, в планината. Меденият им месец не трая и две седмици. Скарлатов имаше отношение към жените, каквото има човекът на Ориента. По-скоро като към фурна, откъдето да се извади хубав хляб! Жената беше за раждане на деца. Това съвсем не променяше отношението му към жените за удоволствие. Тия две различни сфери от интимния живот на мъжа от Ориента бяха добре регламентирани и ясно разделени. Той беше мъж красив, силен и никога не бе имал проблеми с противния пол. Още първата година след брака се роди син. Банкерът идваше само два пъти годишно на село. Той не познаваше жена си достатъчно. Беше покорна, не напълня след раждането, остана стройна като фиданка, много чиста и мълчалива. Дразнеше го нейната религиозност. Понякога я измъчваше с въпроси за разни неща. Искаше да разбере какво мисли. Не получи никога отговор. Но това тайнствено същество имаше свой живот. Беше я виждал и да се смее в компанията на домашните — Донка и Никола. Те всички живееха заедно в огромния им сарай на село. Беше добра домакиня и се справяше с имотите, слугите, работниците. Всички я обичаха. Обикаляше по църкви и манастири. Дразнеше се, че води непрекъснато детето с нея. Но когато построи новото здание на Банката и обзаведе жилището си, той я доведе в София. С нея доброволно дойдоха Никола и Донка, въпреки че имаха деца и имоти на село. Тя никога не можа да свикне с новото си положение. За сина си също не знаеше нищо. Виждаше го, че расте сред жените. Тя възприе всичко, каквото той пожела. Облече хубави западни дрехи, които банкерът сам избираше и купуваше. Тя стана привлекателна, нежна, млада жена. Той се гордееше с нейната благородна красота, когато излизаха с ландото или ходеха по улиците на София. Имаше природна интелигентност и неповторимо чувство за такт, което респектираше хората. Княз Александър Батенберг винаги се отнасяше с особено внимание и уважение към нея. А после се случи непоправимото. За пръв и последен път те се сблъскаха заради сина им. Беше време да го изпрати в Роберт колеж в Цариград. Жена му се възпротиви. Никога не бе очаквал такава воля в нея. Но той се наложи грубо и безпрекословно. Просто вдигна един ден малкия Борис и не позволи да се сбогува с майка си. Детето плачеше, когато файтонът напускаше София. Старият банкер смяташе, че дава добър урок в живота и на жена си, и на сина си. А после всичко се разви като в някакъв кошмар. Тя престана да му говори. Седеше сама по цял ден в стаята или обикаляше черквите и манастирите. Почна да слабее. С безразличие му подписа документ, за да разполага с всичките пари и имоти, които наследи след смъртта на баща си. Това бе основата на златния трезор в Банката. Лихварят приживе бе превърнал всичко в злато. Банкерът точно в тоя период нямаше време да се занимава нито с жена си, нито с детето си. Веднъж го посети в Роберт колеж в Цариград. На втората година от раздялата със сина й зимата бе особено сурова. В един студен януарски ден жена му се бе вдигнала да посети Кремиковския манастир. Когато се върна, тя легна и повече не стана. Банкерът събра всички медицински светила на Столицата. Казаха, че е пневмония. Тя не се бореше с болестта. На седмия ден изпадна в безсъзнание. Банкерът и до ден-днешен смяташе, че тя е искала да умре. Синът дойде за погребението на майка си. След погребението се опита да поговори с него. Синът мълчеше. Когато завърши колежа, той се прибра в София и ходеше всеки ден на гробищата заедно с Донка и Никола. Една вечер банкерът спомена, че трябва да избере университет. Синът каза, че се е спрял на Женевския. И когато банкерът поведе разговор за издръжката, момчето най-спокойно му заяви, че това не е негова работа. Банкерът бе изумен от нахалството му. Тогава вдигна ръка. Наистина не го удари. Момчето стоеше все така спокойно и го гледаше с невероятна омраза. Ето тази омраза в очите на сина си той не можа да забрави, както не можа да забрави кроткия поглед на жена си, преди да склопи очи. Внезапно на другия ден синът замина. Трябваше му много време и неимоверен труд, докато разбере, че е в Женева и учи в Университета. Чудеше се откъде има пари. А сетне разбра, че в началото е живял в невероятна мизерия, но малко по малко се съвзел. Почнал да преподава уроци на чуждестранни студенти и да ги готви за изпити. Старият банкер направи стъпки, които според него бяха унизителни. Писа писмо. Не получи отговор. Дълго време остави работите да се развиват от само себе си. И после го заболя. Заболя го мъчително, постоянно, неудържимо. Болеше не тялото, а най-страшното — душата. Болеше го и от жена му, и от сина му. Старият банкер нито за миг не помисли, че може би не е бил прав. По стар навик и с помощта на диалектиката винаги другите бяха причина за болката му. Понякога в безсънните нощи крачеше по огромната къща и един и същ вик сякаш огласяше тишината. Цвето, Цвето… какво лошо ти направих, та ме прокле?!… И мене, и сина ми… Но банкерът беше упорит човек. Той лесно не се предаваше. Свърза се с барон Щерн в Женева. Двамата се срещнаха в Германия. Колкото и да му беше трудно, Скарлатов се принуди да му обясни всичко. Щерн, като всеки евреин, се оказа човек, който добре разбира семейните проблеми и отношенията между бащи и деца. Веднага подхвърли няколко идеи на Скарлатов, които той незабавно възприе. Още тогава се уговориха, че баронът ще се грижи, доколкото може, за сина му. Изпрати една голяма сума на разположение в Мезон Щерн и зачака. Вече чакаше три години в неизвестност, прекъсвана от редовните писма на барона, който го осведомяваше редовно за сина му. Времето течеше, а банкерът навлизаше в старостта. Все повече в него нарастваше чувството за нещо безвъзвратно загубено, нещо по-лошо — чувството, че има мъдрост, която му е непотребна. Не, той трябваше да върне сина при себе си! Синът трябваше да поеме неговото дело — Банката! Само тогава можеше да изпита радостта от съзнанието, че е имало за какво да остарее… Но как?… Търпение, търпение — си казваше Скарлатов, и единственото, което можеше да направи, е да не мисли. Досега синът му не бе изтеглил нито лев от авоарите в Мезон Щерн. Напротив! Писмата на барона съвсем не бяха окуражителни. Бил самостоятелен, обличал се елегантно, бил един от най-добрите студенти, станал социалист, играел отлично тенис… Учтив, с хубави маниери, културен, говорел прекрасно английски, френски, немски, италиански. Имал вид на здраво и красиво момче. Бил весел, обичал да танцува… Старият банкер се измъчваше най-много от това, че може би няма да има време… Трябваше да бърза… Да направи нещо, но какво?…

Старият банкер седна зад писалището. Взе от папката един лист бяла, копринена хартия с герба на Банката встрани и започна писмото до барон Щерн:

„Mon frère[81], тежък е нашият банкерски живот. Ние сме заобиколени от врагове и рядко имаме приятели. Сами сме като в пустиня. В трудни мигове можем да се обърнем само към малцина от нашия кръг. Ти, мили приятелю, също си баща. И ето, аз, старият човек, се обръщам към тебе не като банкер към банкер, а като баща към баща…“

Накрая, за да направи удоволствие на барона, написа по староеврейски: „Господи, където ме зовеш, там ще дойда!“

Когато завърши писмото, Скарлатов го сгъна и сложи в голям плик с герба на Банката. После разтопи червен восък и свали огромния, златен пръстен от ръката си, с ониксовия печат. Запечата го на пет места. След това той се почувства напълно грохнал и душевно изчерпан. Та този свят само зло ли е?… — мислеше той. И всичко, което градя, ще рухне? Не! Това е несправедливо! Така светът не може да съществува!… Душевната болка бе твърде силна. Банкерът усети замайване на главата. Знаеше, че ако още малко продължи тия разсъждения, ще се случи нещо непоправимо. И тогава по стар навик, останал от религиозния период на живота му, когато се чувстваше нещастен, мислеше, че ако направи нещо добро на ближния може би и Бог ще му се отплати със същото. Колкото и да бе умен, колкото и да бе разсъждавал върху религията, живота и смъртта, винаги при нещастие това чувство на покорност и вярата му във Висшето същество се връщаше такава, каквато бе в детските му години. С натежала глава и крака той изкачи извитата стълба и влезе в библиотеката на горния етаж. Нямаше никой. Мина през салона. В къщата цареше тишина. Тогава отиде в коридора и заизкачва дървените стъпала към таванския етаж. Завари Никола, Донка и двете млади прислужнички във весел разговор. Пиеха чай и ядяха сладки. Когато той влезе, всички млъкнаха и стреснати станаха на крака. Но банкерът не искаше да им развали настроението. Той не стъпваше в тия стаи. Самият се почувства неловко и не знаеше как да обясни своя порив.

— Седнете… — каза той.

Всички седнаха и зачакаха какво ще каже.

— Времето е горещо — каза банкерът.

Никой не отговори.

— Помислих, че ще е добре в тия жарища да идем на село.

От изумление Никола почна да кашля. Донка стана на крака.

— Никола, пригответе с коняра файтона, ландото и натоварете всичко необходимо на една каруца. Вземете такава под наем! Ще може ли това да направите до вечерта, та да тръгнем през нощта на хлад?

Донка изтича и се наведе, като целуна ръката на банкера.

— Господарю… — каза тя с просълзени очи.

Банкерът внезапно се извърна и излезе от стаята. Спусна се по стълбите и отиде в салона. Оттук чуваше тропота на домашните си, смеха им и веселите гласове. Беше ги зарадвал. Усети как една тиха радост, примесена с печал, нахлува и в неговото вледенено сърце. Когато се чувстваше добър, той се размекваше. Сълзи напираха в очите му. Но аз не съм такъв!… Бил съм озлобен, но никога не съм плакал!… С мъка сдържа това ново, напиращо в гърдите му чувство. Сега той обичаше всички, но най-много обичаше сина си. Защо той нема̀ щастието на всички бащи да направи нещо за него? Да му помогне да завърши, да му даде пари, за да обиколи света, или каквото иска за собствено удоволствие? Защо Бог го наказа и му отне бащинството?… А после, като се съвзе, престана да обвинява и вроденото чувство за справедливост взе връх. Тогава си каза: „Защото бях лош баща. Защото не можех да бъда друг. Защото моята Банка изисква всичко от мене, дори личния ми живот. Но още не е късно! Аз ще поправя всичко! Аз ще върна сина си, който мрази парите ми, помощта ми, мрази мене!…“ И в тоя миг той си спомни едно друго, бледо, слабо момче с очи на синчец, с протегната, трепереща тънка ръка, пръстите на която държаха някакво парче хартия. Видя надеждата, а после отчаянието и ужаса от несбъднатите му мечти, и в същия миг реши.

Припадаше мрак, но навън бе толкова топло, че всички бяха излезли да подишат малко по-свеж въздух на улицата. Старият банкер минаваше през Еврейския квартал, огласян от странни песни, викове на деца — грозен, беден, но не отчаян. И когато навлезе в още по-бедния Ючбунар, той се попита кога, след колко години цивилизацията ще навлезе и тук?… Защото беше сигурен, че един ден и това ще стане. Кученцето Баязид, уплашено от безпризорните едри песове, с които софийските улици бяха пълни, се плетеше в краката на банкера. И най-сетне близо до канала, в една улица, застроена с жалки къщи от дъски, той намери фурната на македонеца Та̀но. Когато банкерът влезе в нея, където едновременно се печеше и продаваше хляб, майсторът стреснат се изправи и после направи дълбок поклон.

— Госпо̀дине… — каза само той. Явно тоя човек бе нещо сбъркал…

— Вие ли сте фурнаджията Тано от Кукуш?

— Сум яз, Ваша милост. Повелете…

— Имате ли някакво момче при Вас на име Туше?

— Госпо̀дине. Да не е чинѝло некой магаретлъ̀к?

— Не. Къде е момчето сега?

— Горе мѐсе бра̀шното. Ке изва̀диме още ѐдна фурна от лѐбот.

— Искам да го видя.

— Сѐга, господине… Ке ме про̀стите… нема дѐка, да сѐднете.

След малко от дървената права стълба заслиза Туше Динев. Бе в някакви платнени шалвари и риза, целите побелели. Бяла беше и косата му от брашното, и лицето му. Само сините му очи светеха. Когато видя банкера, Ту̀ше Динев извика:

— Господин Скарлатов!…

— Е, господин Ту̀ше Динев… Аз не казах сбогом, нали? — заговори на френски банкерът.

— Господине, Сир, Господарю мой!… — извика на френски момчето и сълзи потекоха по бузите му.

— Ела, моето момче!

То не смееше да се приближи до банкера, за да не го изцапа. Но кученцето отиде при Ту̀ше и го подуши. Баязид го позна. Той дружелюбно размаха опашка.

— Господин Тано — каза банкерът, — дошъл съм да взема с мене Ту̀ше Динев. Той ще работи в Банката ми. Имате ли нещо против?

— Ами ка̀о ке имам?!… Сестра ми, Бог да я просте, добра жена беше, го остави сирак. Бедни люгье сме, господин Скарлатов. Не можем още едно дете да изчуваме. Земи го! Да го благослове Господ и да му излейзе късметот! А ти, Ту̀ше, да си послушен, и да се благодареш целиот живот на господинот!…

— Имате ли нещо против, ако още тая вечер дойде с мене?

— Ами он е целиот бербат! Пишин ке го избаняме…

— Аз имам грижата за това. Е, месьо Динев? Предполагам, че багажът Ви не е голям.

— Що веляте, господине!… Една бохчичка салде… — отговори вместо момчето тетин му Тано — фурнаджията.

Половин час по-късно, изпратени от цялото семейство на Тано — жена му, петте му мърляви деца, от комшиите, от улицата и съседните улици, от децата и махленските кучета, Ту̀ше стоеше пред фурната. Новината се бе пръснала мълниеносно по целия беден квартал. А това беше зашеметяваща новина, която се предаваше от уста на уста: „Ту̀ше ке бѝде богат човек!“ А Ту̀ше целуваше на всеки по-възрастен мъж ръка и приемаше целувките на махалата. Преди да тръгнат, старият банкер влезе за малко с Тано във фурната. Беше приготвил не банкноти, а десет златни наполеона.

— Господине, що правите!… Та яз требе да Ви дадум пари, не Вие!

— Вземете, господин Тано. И за в бъдеще можете да разчитате на мене.

Тано се наведе и целуна ръката на банкера.

— Ке викам жената и децата…

— Няма нужда. Нека тази тайна остане между мене и Вас. Не казвайте на Ту̀ше!

Те тръгнаха по улицата. Дълго време след тях вървеше множеството от комшиите и познатите. В тази бедна улица такова нещо не се беше случвало и много време щяха да говорят за това чудо. Чак когато се изравниха с Вайсовата воденица, последните дечурлига от махалата се върнаха. Сега тримата крачеха в следния ред: напред Баязид с вдигната опашка, по него банкерът и отзад Ту̀ше Динев с бохча в ръка. Тук нямаше лампи и тъмнината бе голяма. Но когато излязоха при черквата „Свети Крал“, електрическите фенери осветяваха улицата и те тръгнаха по-бързо. Банкерът бе щастлив тази нощ.

Част втора

Глава първа

В Женева, на рю „Гийом Тел“, близо до езерото, се издигаше една триетажна стара къща, от времето на Наполеон, с олющени стени, потъмнели и загубили цвета си. Построена на малко пространство, повече на височина, отколкото на ширина, тя бе сраснала със съседните сгради, които сякаш я крепяха да не падне. Само мансардата с ламаринен покрив се извисяваше над останалите къщи. Един прозорец се открояваше в средата на мансардата точно под ветропоказалеца от ламарина във форма на петел. Зад този прозорец стоеше изправен един младеж с наметнат халат на раменете. Той се взираше в припадащия ноемврийски здрач и в мъглата, която се стелеше над Леманското езеро, но все още позволяваше да се види мостът над река Рона и островът на Жан Жак Русо[82]. Младежът беше малко над средния ръст, с широк гръден кош, който придаваше на тялото му нещо атлетическо и набито. Но тесният му ханш и дългите крака заличаваха това впечатление за физическа сила. Лицето му бе голобрадо, закръглено, с правилен чип нос, издадени скули, с юношеска свежест и живост. Това, обаче, което най-много привличаше в него, бяха големите дръпнати черни очи. Тия очи бяха толкова изразителни, че веднага се запомняха. Гъстите му прави коси, също черни, сресани назад, се спускаха почти до раменете му. Младежът гледаше острова и си мислеше за швейцареца Жан Жак Русо, дал толкова много на човечеството. Той току-що бе затворил последната страница на „Общественият договор“. Странно му бе, че тук, съвсем близо до него, на острова, бе живял, творил, мислил и мечтал този гениален човек. И сега, толкова години след смъртта му, хората, които се раждаха и живееха, продължаваха да общуват с него, да се съгласяват или да му опонират, сякаш бе жив. Защото безсмъртието е единствената привилегия на гения. Но каква непостижима привилегия!… И в тая бързо настъпваща ноемврийска вечер младежът сякаш се сливаше със здрача и мъглата навън. Той бе развълнуван. Той мечтаеше. Мечтаеше така, както човек мечтае в младостта. А тя е една поема от илюзии, от дивни блянове, една огромна сцена под открито небе с един-единствен герой. Младият човек бе все още във възрастта, когато не искаше да се раздели с въображаемата представа, че вселената е създадена заради него. В душата му бушуваше неудържимият стремеж към славата — едно понятие, въведено от древните римляни, смътно, неопределено, но толкова примамливо, че хората не можеха да се откажат от него. Това бе единственото нещо в света, заради което заслужаваше да се живее, защото постигането на тоя стремеж, те правеше безсмъртен. Тогава всичко каквото вършиш, има смисъл. Учение, труд, личен живот — всичко е подчинено на тая цел. И в такива минути на покой, след бясно четене за знания в мизерната мансардна стаичка, се излъчваше бляскавото сияние на бъдещето, бъдеще неясно, но красиво и велико. В тоя момент той не мислеше, че после щяха да дойдат разочарованията, грубото училище — наречено живот, краховете, болестите, старостта… Но когато един ден дойдеха, в ония печални минути, от които е съставен почти целият човешки живот, сиянието на тази илюзия, назована стремеж към славата, щеше да накара кръвта му отново да се раздвижи по жилите му, усмивка щеше да се яви на скръбното лице и виденията на чудните образи като калейдоскоп щяха да минат през вътрешния му поглед, за да го утешат, макар и за миг. Така че не бе срамно, задето младежът мечтаеше за слава. Защото един ден щеше да каже: „да, аз се стремях към славата, аз се борих за нея, аз жертвах всичко за нея! Е, добре. Този стремеж е повалил много хора. Един от тях бях и аз…“

Но засега той само учеше в Женева и никой освен него не знаеше за тази му всеобхватна страст. Когато пристигна тук преди няколко години, Швейцария не го разочарова. Още от средата на XIX век тази страна започна да се превръща не само в световен банкер, но и в един от културните центрове на света. Тя привличаше от цял свят студенти, благодарение на старите си демократични университети. И затова българските студенти бяха толкова много на брой. Животът тук бе евтин, хората скромни, пестеливи, с малки провинциални радости и забавления, а това допадаше на българина. Швейцария освен друго бе и планинска страна и българинът, обкръжен тук от високите Алпи, се чувствуваше като у дома си, за разлика от студентите, дошли от равнините. Тях високите върхове и тесните долини ги подтискаха. А самата Женева бе с особена атмосфера. Разположена край голямото езеро, тя бе очарователна и с лазура на Леман, и със своята старинност, и със своя покой. Едно привлекателно място за банкери, революционери, социалисти, анархисти, емигранти, студенти, избягали заточеници, философи, икономисти, социолози, успели и неуспели писатели, изгонени политици… Защото само в демократична Швейцария, а може би и в Англия, бе възможно такова вавилонско стълпотворение на толкова различни хора. Разбира се, имаше и някакъв регламент, за да живееш в Швейцария. Общо правилата се свеждаха до две: да имаш пари и да не правиш бели. Но все пак парите бяха по-важното. Що се касае до швейцарците, те се правеха, че не забелязват тази емигрантска тълпа, но знаеха добре, че печелят от нея. Без да сервилничат, те се държаха с леко презрение към чужденците, скрито под извънредна любезност. Швейцарецът си бе швейцарец, а чужденецът чужденец и единствената връзка между тях бяха парите. Защото швейцарецът бе започнал да се чувствува като полубог, избран от всевишния за хубав и спокоен живот. Въпреки всичко такъв сив живот, без сътресения и преживявания, беше за някои хора крайно скучен. И все пак най-силното впечатление, което младежите, дошли в тая малка страна, получаваха от нея, бе това, че светът е голям, че нациите и хората са много, с най-различни характери, мисли и идеи. Това усещане разширяваше кръгозора на бедните студенти от малките страни в покрайнините на Европа и завинаги оставаше в съзнанието им великото, хуманитарно, интернационално чувство, че отечеството им е част от целия свят, а те самите част от човечеството. И тази истина беше най-значителната, която със знание не се придобиваше, а само като живееш в подобна страна и се срещаш с хората около теб. Това бе чувството на световното единение, несбъдната мечта на човечеството, пророкувана от неговите най-светли умове, от Еразъм[83] до Толстой.

Младежът се отдръпна от прозореца чак когато мракът обгърна всичко и светнаха уличните фенери. Тази вечер той се колебаеше между двете възможности: да остане в къщи, в хладната си стая (ноември в Швейцария е доста студен), или да отиде на бала в Университета. Бе се установил на първата възможност още преди седмица. Странно е, че понякога младите хора с чудесно здраве и весел нрав толкова обичат да играят ролята на мрачни аскети. Това бе маска, мимикрия на младостта, в която още не бе се изградил неповторимия, индивидуален облик, младежът не бе станал личност, от която да не се срамува. Колко много млади хора играят ролите на други себеподобни и загубват цели години в това превъплъщение. За щастие на младежа неговата кипяща жизненост взимаше връх. Във всекидневието той ходеше с извехтели дрехи, наметнал черната пелерина, в чиито джобове мъкнеше и книги, и записки, и цели трактати. Но имаше и един елегантен фрак — комплект с панталони, риза, ботинки и вратовръзка. Бедността личеше във всичко — и в евтината студена стая, и в мебелировката, и в хлътналите бузи и горящи очи на младежа, издаващи хроничен глад. Това не беше бедността на обикновения човек, който не е принуден да я скрива. Това беше бедността на гордия, умен, способен млад човек, който се срамува от бедността и вместо да се нахрани добре, е принуден да къса, в буквалния смисъл, от залъка си, за да има подходящи дрехи и една златна монета в джоба, която да хвърли върху масата с небрежен жест, докато в същия миг изтръпваше пред последствията, които го чакат. Това беше потрисащата бедност на интелигента. И сега, уморен от мислите си до прозореца, той с неочаквана пъргавина, без в това да намира противоречие със старото си решение да не отива на бала, започна грижливо да се облича.

Стаята бе малка с отсечени стени. В единия край стърчеше високо легло, в средата се намираше малко бюро-секретар, а в другия край — маса с огледало и леген. На пода, до бюрото, бяха наредени на няколко високи купчини книги и тетрадки.

Обличането продължи дълго. По-скоро не обличането, а стоенето пред огледалото. Той няколко пъти смени израза на лицето си, докато избра според него най-подходящия — незаинтересован, скучаещ, скептичен, умен и малко мрачен. След като изпразни джобовете на пелерината, той я изчетка, наметна я небрежно на раменете и закопча катарамата. Завъртя се за последен път пред огледалото. Широката нагъната пелерина направи красив, елегантен кръг. Остана доволен. Загаси лампата и заслиза по дървената стълба, която ужасно скърцаше. Той искаше да мине незабелязан от мадам. А мадам Ролан беше хазайката — жена на неопределена възраст, повече клоняща към старост, която даваше под наем една стая на последния етаж и мансардната стаичка на тавана. Мина тихо край отворената врата на кухнята. Мадам Ролан беше при печката с гръб към него. Лъхна го миризмата на пържени картофи. Той преглътна. Стомахът му се сви. Промуши се през тъмния коридор, без да пали лампата, и безшумно отвори вратата.

Долу на улицата бе вече нощ. Пое дълбоко в гърдите си студения и влажен въздух и едно радостно и бодро чувство го обзе. Той тръгна.

Когато навлезе в парка Promenade des Bastions[84], младежът почна да се колебае. Тук, сред парка, бе разположен университетът. Спря се далеч от главната сграда под едно дърво. Оттук можеше добре да наблюдава. Ноември бе месецът на баловете в Женева, а университетският бал — от най-реномираните. Електрическите фенери превръщаха нощта в ден. Пристигаха едно след друго купета, файтони, ланда, каляски. Не липсваха и няколко автомобила с лакирани купета и ацетиленови фенери — една новост на XX век, символ на престиж и богатство. От тях излизаха строго облечени във фракове и цилиндри охранени мъже със зачервени, самодоволни лица. Жените бяха отрупани с бижута. Бавно и спокойно изкачваха стъпалата на широката, парадна стълба и преминаваха през вратата, от двете страни на която стояха като статуи двама лакей. Младежът бе решил почти да си тръгне обратно, когато по алеята откъм университетската библиотека забеляза фигурата на един мъж. В тъмнината се очертаваше висок, строен силует в черна пелерина, ботуши и широкопола шапка, каквато носеха италианските художници. Но младежът знаеше, че мъжът не е художник, а писател. Когато стигна до фенера, мъжът спря, всмукна дълбоко дим от цигарата и после я смачка с ботуша на алеята. Сега ясно се виждаше лицето му — слабо, аскетично, удължено, обкръжено като с ореол от късо подстригана руса брада. Младежът се учуди много. Той не предполагаше, че може да го срещне. Зарадва се и се запъти към него. Сега отблизо му се видя много отслабнал. Искаше да прегърне този мил и скъп за него човек, но нещо го спираше.

— Ти си се върнал?! — възкликна младежът.

— Изглежда, че всички са изненадани и ме посрещат като четиридневния Лазар. А може би са очаквали повече от мене… Развалил съм поне едно мило, родно, българско, завистчийско траурно събрание в „Ландолт“. Ако си бях оставил кокалите по македонските чукари, доста хора щяха да се радват…

— Аз не!

Но мъжът продължи сякаш не е чул.

— И ето, след повече от година аз се върнах в кротката, буржоазна Женева и, Бога ми, вижда ми се като Рая Божий в балния сезон!…

Младежът искаше да го разпита за времето, в което бе отсъствувал, именно той да му разкаже всичко, защото мъжът се връщаше след разгрома на най-голямото въстание на Балканите, Илинденското. Той бе взел дейно участие в него. Повече от години световният печат бе препълнен с ужасяващи съобщения и подробности от тая касапница. Но когато отново погледна суровото лице на мъжа, върху което се бяха появили още няколко дълбоки и отвесни бръчки, разбра, че не трябва да пита, че не трябва изобщо да споменава нищо.

— А ти, мили Борисе, в тая година си възмъжал. И, както виждам… Маркс не ти е попречил да дойдеш на бала…

Младежът се засмя.

— По-учудващо е, че ти, македонският харамия, си дошъл на бал!

— За да изобличаваш, трябва да познаваш! Аз не идвам да се забавлявам, а да наблюдавам. Освен това не забравяй, че съм все още студент и, ако не друго, плащам годишната си такса. Но да тръгваме!…

Когато започнаха да изкачват стъпалата, една швейцарска двойка се спря и любопитно изгледа двамата, по-скоро мъжа с широкополата шапка и аристократичната фигура. После нещо тихичко изкоментираха.

Тъкмо двамата стигнаха парадната врата, изведнъж мъжът застана пред единия от лакеите.

— Добър вечер, Жан — каза мъжът.

Гласът му беше силен и ясен. Лакеят трепна. От лицето на този вече стар човек слезе безсмислената, раболепна маска и той се превърна от жива статуя в човек.

— Добър вечер, господин Матов. Отдавна не сте идвали в Университета.

— Но си плащам редовно таксата и по тоя начин подпомагам една институция на силните на деня. Така че имам право да дойда на бал!…

— Разбира се, господин Матов! Не исках това да кажа…

— Идвам и да се поклоня на господарите на света!… Любопитството, Жан, ми е по-силно от презрението. Такъв ми е занаятът!…

— Радвам се, че ви виждам, господин Матов.

— И аз, Жан. Ти си един от малцината човеци в тоя панаир. И, горе главата! Те не заслужават да ги посрещаш тук!…

Това Матов изговори високо и ясно на чист френски език. Двойката възрастни швейцарци, които се бяха спрели и слушаха диалога с Жан, чуха и тая последна реплика…

Скарлатов беше слушал много пъти думите на Матов, изречени на висок глас, безкомпромисно, с явната цел да дразни. В началото на следването, когато за пръв път го чу в „Ландолт“, смяташе, че маниерничи, че по тоя начин обръща внимание върху себе си, като играе ролята на изобличител на обществото. Впоследствие се убеди, че този дълбоко честен и искрен човек говори истината на висок глас, без да се съобразява с последствията, и че това е неговата същност. И когато разбра това, се изпълни с дълбоко уважение и с някаква завист към тая негова дръзка прямота. Мислено го нарече в себе си рицаря на истината.

Матов и Скарлатов се отправиха към вътрешността на сградата. Те оставиха пелерините в гардероба.

Чак сега изпъкна цялата оригиналност на Матов. Той остана по черен фрак, отличаващ се по своята английска старинна кройка на ездач с тесни, прилепнали по стройните му крака черни панталони, пъхнати в къси ботуши с обърнати кончове върху прасците. Тази елегантност се подсилваше от черната риза и черната вратовръзка на артист. Той правеше впечатление на всички със своята неповторима индивидуалност. Но и стряскаше кротките швейцарци със своята прилика на анархист.

При влизането в залата трябваше да минат край професорското тяло начело с Ректора и деканите. Един лакей на висок глас съобщаваше имената на почетните гости. А те минаваха и се поздравяваха с професорите. Това бяха политици, кметове на кантони, но преди всичко богаташи, меценати, от чиито дарения зависеше немалко издръжката на Университета. Така че Матов и Скарлатов отминаха незабелязано. Младежът само кимна с глава на италианския си професор по политическа икономия, в чийто семинар се беше записал. Цялото пространство в залата бе заето от студенти и съвсем малко студентки. Общо взето младият мъж се чувствуваше притеснен, но някаква сигурност се излъчваше от Матов и това го успокояваше. Той обичаше да бъде в неговото общество. Тайно му подражаваше в дрехите, походката, а най-много искаше като Матов да казва истината с висок глас, да изработи в себе си тоя кураж. Докато швейцарците се отдръпваха пред Матов и учудено го изглеждаха, двама студенти в хубави фракове застанаха точно на пътя им. Матов трябваше да спре. Единият студент бе висок, строен, почти недействително красив, а другият — среден на ръст, сух, със застинало без мимика лице. Високият красив студент каза на български:

— Господин Матов, каква чест за Университета!… Дошли сте лично?… Може би ще произнесете реч от името на ветераните? Разправят, че отдавна следвате. Но аз не помня. Бил съм дете…

— Дойдох да позяпам…

— И какво, господин Матов?

— Набор от кретени. Да не би в зоологическата градина да е по-интересно? А тук можеш да видиш уникални екземпляри от българо-влашка порода!… Все още ли ви издържат жените, господин Радков?

Студентът със застинало лице тихо каза на красавеца Радков:

— Що се хващаш с него?!

— О, ето и господин Стоянов си отвори устата като манастирска камбана!… Мило черно слънчице, което още не е озарило родината с лъчите си!…

Двамата се отдръпнаха от пътя на матов. Когато Скарлатов ги отминаваше, дочу, че Стоянов каза:

— Пак е пиян…

Глава втора

Балът не беше още започнал. Оркестърът на балкона свиреше потпури от италиански опери. Двамата отидоха към края на залата. Тук бе тихо и безлюдно. Можеше добре да се гледа всичко. Матов се облегна на една колона. Лицето му стана особено сериозно. Скарлатов погледна този профил, изрязан като бюст на римски сенатор. Но сивите му очи, разположени дълбоко в орбитата, бяха като някакъв инструмент, като микроскоп и телескоп едновременно, с който той наблюдаваше всичко — от най-голямото до най-малкото. Скарлатов не го заговори, защото почувствува, че писателският мозък на този човек бе започнал да работи. Но му беше приятно да стои до него. Един мъж, облечен неофициално, нисък на ръст, се насочи право към матов. Той каза на български:

— Извинявайте, господин Матов?…

— Аз съм.

— Търсих Ви. Казаха ми, че сте тук. Аз съм Вангел Бижев. Кореспондент на „Вечерна поща“. Пристигнах вчера. Имам препоръчително писмо до Вас.

— С какво мога да Ви помогна?

— Като ме въведете в тукашния живот.

— Господин Бижев, чел съм Вашите статии по македонския въпрос. Не съм съгласен с много Ваши мисли, да не говоря за идеите Ви.

— Виждате ли, господин Матов, сега нямам намерение да пиша по македонския въпрос. Искам да изпратя репортаж за бала в Университета и участието на българите.

— Тогава моят приятел господин Скарлатов ще Ви бъде от по-голяма полза!

Бижев живо се обърна към него.

— Драго ми е да се запозная със сина на един от най-прославените българи, когото аз лично много уважавам…

Скарлатов само сухо кимна с глава. Той не обичаше да го свързват с името на баща му. Бижев бързо съобрази.

— Нека да почна от Вас, господин Матов… Вие сте известен писател в Отечеството. Кой е Вашият девиз?

Матов насмешливо го изгледа.

— Който не остави държава, имот, баща, майка, братя и сестри и не тръгне след истината, той не може да бъде писател, не може да служи на човечеството!

— А какво цените най-много в човека?

— Това, което най-много му липсва.

— Именно?

— Способността да чувства страданието на ближния като свое.

— Господин Матов, твърдят, че Вашите идеи са особени — социализъм, анархизъм, християнство… и преди всичко изобличение на действителността.

— Просветената личност е преди всичко възпитание на свободния дух у човека.

— Вие станахте… така да се каже… водач на критическата книжнина у нас. Как си обяснявате всичко това? Може би с руския си произход?…

— Едва ли!… Наистина баща ми е руснак. Висш чиновник! Идеалът на Русия! Но майка ми е българка. Израсъл съм в България, където той беше министър след Освобождението. Завърших българско военно училище. Като юнкер участвах в Сръбско-българската война. Тогава скъсах с родителите си. Езикът, който говоря, е български, пиша на български, мисля на български и съм български писател!

— Казват обаче, че Вашият език е езикът на омразата.

Матов искрено се разсмя.

— Интелигентният човек, г-н Бижев, не може да мрази! Той е хуманист въобще!

— Какво според Вас е най-постоянното в хората?

— Нежеланието им да се променят! Затова и не помнят миналото. По-скоро, не желаят да го помнят и всяко поколение почва наново, сякаш нищо не е било до него! Просто историята е натрупан грях…

— Изглежда е вярно, че твърде строго съдите хората…

— Аз съм обществена необходимост, Бижев. Във всяка държава трябва да има по един луд, който да казва истината. В Атина тая функция е изпълнявал Сократ.

— Вие се сравнявате със Сократ?

— Във всеки случай краят ми ще бъде същият!

Докато даваше отговорите, Матов не преставаше да наблюдава залата. Оркестърът беше млъкнал и в настъпилата тишина прозвуча ясният глас на лакея:

— Барон и баронеса Щерн!

Всички насочиха поглед към влизащите — един мъж на средна възраст, доста пълен, с охранено лице, с хубави, пухкави бакенбарди и кротък вид. До него — въздебела дама, богато облечена и обсипана със скъпоценности. Придружаваше ги тънко, стройно момиче със сини очи и бляскави руси, дълги и къдрави коси. Беше облечена скромно, но изискано в розово-бели цветове и пристъпваше изящно като горско животинче.

— Наблюдавайте, господин Бижев! — каза Матов. — Ето един от принцовете на тоя свят! Това са истинските владетели на Университета! Той идва тук, за да купува мозъци. Тия в тогите и приведените глави му казват кой ат има добри качества и каква е цената. Иначе на барон Щерн университетът му е нужен, колкото на нашите попове Христовото учение!…

— Вие сте и марксист?

— Маркс ли?! Вижда ми се доста учтив. Тук е нужен човек решителен, безмилостен, който с камшик да разгони търговците от храма и срине на пух и прах тая сговорна дружина!…

— Аз се запознах вече с някои наши студенти, например Радков и Стоянов… Това са бъдещите политици на България.

— Вие имате орлов поглед!…

Но Бижев не се смути и безцеремонно продължи да задава въпроси:

— Не смятате ли, че за политиката също трябва талант?

— Това е единствената област, в която дарбите пречат! Не сте ли забелязали, че най-сивите хора са политиците?

— Нашият княз обаче не е лишен от дипломатическа дарба!

— Но е лишен от най-важното — любов към страната и народа, който управлява. И въобще малка надежда дава държава с национален химн, който почва с „Шуми Марица“ и се римува с „плаче вдовица“, а столицата й е на два хълма — на единия Семинарията, на другия — Дворецът!…

— Господин Матов, благодаря Ви — каза Бижев. — Къде мога да Ви видя утре?

— В кафене „Ландолт“. Сутрин там пиша, но следобед съм свободен.

— Още веднъж благодаря.

Бижев се скри в тълпата.

— Още един новоизлюпил се журналист!… Дано перото му не бъде така лъжливо и гнусно като на оскотялата софийска преса!… — каза Матов.

— Не изглежда глупав…

Изведнъж Матов заговори страстно:

— Борисе, ние имаме един гений! Поет, писател, журналист, революционер и расов мъж! Само един и това е Христо Ботев! И знаеш ли какво си спомних!… Преди години бях пак в тая зала на бал. И тук присъстваше една едра, хубава, черноока мома с буйни коси. Тогава помислих за нейната трагедия… Беше дъщерята на Ботев — Иванка. Никой българин не смееше да я покани на танц, защото се прекланяха пред баща Й! Не смееха и да я ухажват. А тя беше жена в пълния смисъл на тая дума. Затова и тя странеше от българите. Тогава я попитах какво смята да прави по-нататък. Отговори ми, че се връща в България при майка си. Вестниците в България и Светият Синод нападали майка и, че нямала църковен брак с Ботев!… Представяш ли си?! А на нея казах — чувате ли се какво говорите, Иванке? Христо Ботев — в черквата при поповете!… Та всеки честен човек знае последното му писмо от кораба „Радецки“: „Мила ми, Венето, Димитре и Иванке…“ Неговият Бог беше този на разума в душата!… Тя нищо не ми отговори… Иванка беше много добра, но не беше талантлива. Забелязал ли си, Борисе, че дарбите се предават през поколение? Може би децата на Иванка ще бъдат като дядо си?…

Танците бяха започнали. Свиреха валс от Йохан Щраус. Русокосото момиче със сините очи, което влезе с банкера Щерн, си пробиваше път в тълпата. Няколко студенти — швейцарци й преградиха пътя, но тя не спря. Измъкна се от дансинга и тръгна право към колоната, до която стояха Матов и Скарлатов. Борис я забеляза и неволно се отдръпна зад колоната. Изпитваше стеснение от приятеля си. Не знаеше какво ще бъде поведението му, ако разбере, че той и момичето се познават отдавна. Но после гордостта в него надделя и той се изправи до Матов, като неспокойно зачака момичето.

Тя спря до него, усмихна се и го дръпна за ръката. Той трепна.

— Хей, Вие Бо̀рис, слезте от небето! Чаках Ви да дойдете и ме поканите на танц… Толкова ми се танцува!… Мама и папа също искат да ви видят. Борис, защо не идвате у нас? Сърдите ли се?

Матов с любопитство изгледа девойката. Скарлатов я представи.

— Симон Щерн, студентка първи курс. Матов — български писател…

— Ето най-после Ви срещнах! Борис толкова ми е говорил за Вас!…

Скарлатов се беше много смутил. Той очакваше най-лошото. Но за негово учудване Матов се усмихна. Лицето му се промени. Стана весело и младежко.

— И какво Ви е разказвал?

— О, толкова интересни неща!… Вие сте син на руски аристократ, нали?

— Да речем…

— А после, като офицер, сте участвали в една война…

— С една малка поправка… Не бях още офицер, а само юнкер!

— И след това се случило нещо с Вас, скъсали сте с всичко и сте дошли в Швейцария, и сте станали писател!…

— Горе-долу фабулата е точна.

— А какво Ви накара да направите това?… Борис даже ми преведе някои неща от първата Ви повест. Тя е за любовта, нали?

— Тя е глупава и лошо написана. Тогава още нямах понятие от живота и любовта!

— А сега?

— Сега съм възрастен човек. Женен. Имам две деца…

Борис Скарлатов за пръв път чу подробности от личния му живот, който ревниво пазеше в тайна.

— И не вярвате ли вече в любовта?

Матов внимателно я погледна. Лека червенина се плъзна по лицето й и очите й по детски широко се отвориха. Борис се учуди на промяната в израза й.

— Две неща заслепяват човека — отвърна Матов, — вярата и любовта, но без тях сме зверове, а не хора!

Музиката почти заглуши последните му думи. Сега засвириха валс от Бауер. Многобройни двойки се спуснаха и завъртяха на дансинга.

— О, колко ми се танцува… Вие танцували ли сте на времето?

— Много. Във Военното училище имахме преподавател по танци и етикеция. Един претенциозен французин… — Матов направи крачка назад с изящен старинен поклон.

Симон Щерн се засмя на тази малка пантомима.

— Предполагам, че и сега танцувате великолепно!

— Не мога. Оставих танците завинаги при Цариброд, където сръбски шрапнел ми отнесе половината бут. Но обичам да гледам… Танцувайте с Борис, аз ще ви гледам…

Скарлатов поведе Симон към дансинга. Когато я хвана през талията, усети как цялата потрепери. Те се понесоха. Той бе добър танцьор. Погледна лицето на Симон. Бе притворила очите си. После отведнъж ги отвори. Те блеснаха като синчец. В тоя момент Скарлатов сякаш за пръв път я видя — едно възторжено лице с още наивно, детско изражение. Ореолът от русите й коси имаше оттенъка на лешник. Дългата й шия бе леко наклонена. Гърдите й бурно се повдигаха от дишането и полупритворените й устни, горната от които бе малко придръпната, откриваха белите зъби на момичето. Колко е пораснала, удиви се той, и колко хубава е станала…

А в това време Матов, облегнат на колоната, с удоволствие ги наблюдаваше. Не му убегна от погледа радостта, с която танцуваше Симон. Лека тъга го обзе за миналото, а може би и за младостта… Отдавна, много отдавна той бе скъсал с баловете и танците. И все пак тая вечер той чувстваше как тялото му, болният му крак, макар и мислено, повтарят тия чудни движения на валса.

Симон и Борис се върнаха при него. Тя бе задъхана със силно зачервено и възбудено лице.

— Какво велико нещо е танцът! — заговори изведнъж Матов. — Не тези, изкривени от буржоазията и сведени до нищо, залели сега Франция и целия свят, а танцът, за който говори Волтер[85], че е обяснение в любов… Помислете, има ли друг по-красив начин за обяснение в любов? Без думи!… Защото танцът казва всичко!…

— Аз съм напълно съгласна с господин Матов — каза Симон.

Той продължи, сякаш не я е чул.

— … Тази вечер си спомних един бал и девойката, с която танцувах в Двореца, и Александър Батенберг… Какъв танцьор беше Князът! Хубав, млад, той намираше хиляди поводи, а често и без повод, да танцуваме кадрил и котийон до зори!… Бях в неговото обкръжение тогава и приятел на малкия му брат Франц Йозеф…

Неочаквано до тях се беше приближил един младеж. Беше малко по-нисък от Скарлатов, със светъл, прав перчем и изискано елегантен. Това, което правеше впечатление, беше мощният му торс и късата шия, сраснала с гръдния кош. Тая шия внушаваше физическа сила. Носът на младежа беше леко сплескан, но това съвсем не го загрозяваше, а му придаваше нещо смело и весело. Той се поздрави с всичките като стар познат.

Симон Щерн каза:

— Господин Брезов, защо толкова закъсняхте?

— Защото, мила баронесо, трябваше да си изкарвам хляба с пот на челото, за да мога да следвам!…

— Наистина ли?!

— Наистина! Изкарвам насъщния с повече пот от всеки орач, копач, миньор и косач.

— Да не изкачвате като гид Монблан?

— За съжаление, не. Спаринг-партньор съм в боксовата спортна зала. Плащат добре, но почти всичко отива за храна. Трябва да се яде при тая професия месо, много месо. А днес един див англичанин ужасно ме затрудни. Накрая му извадих въздуха и миряса. Така дойдох на бала. Но още два-три такива случая и господарите ще ме изгонят като побойник.

— Но как е възможно!?

— Защо, какво чудно има? Ето и Борис се издържа съвсем сам, като предава уроци на сръбски, гръцки и турски студенти. Миналата година и шестимата му ученици си взеха изпитите.

— Изглежда, от всички вас само аз не си изкарвам сама хляба… а така искам…

Борис се засмя.

— Бо̀рис, не ми ли вярвате?

— Не, Симон, вярвам Ви! Но като се сетя, че до вчера бяхте малко момиче и ми разказвахте сънищата си…

— Да, така беше. Но Вие, Борис, не вярвате в сънища…

— Не! — отвърна неочаквано рязко той.

Оркестърът отново засвири и Брезов покани Симон Щерн и танцува много с нея. Борис и Матов гледаха пъстрата тълпа, която постепенно взе да оредява, и от време на време разменяха по някоя дума. Към единадесет часа вечерта по-възрастните в залата започнаха да се разотиват. Брезов доведе Симон запъхтяна.

— Трябва да си тръгна… Мама и папа ме чакат. Жалко, че ще ви напусна… Борис, елате за малко, имам нещо да Ви кажа…

На него не му бе особено приятно, че тя го хвана за ръка и също като малките деца го повлече към отдалечения ъгъл, за да му съобщи някаква голяма тайна. Лицето й отново бе станало сериозно. Тя пусна ръката му.

— Бо̀рис, защо не идвате вече у нас?

Скарлатов сви рамене.

— Елате да се видите с мама и папа…

— Няма да дойда — каза той.

— Но защо? Нещо лошо ли съм направила?

— Не. Причината не сте Вие, Симон.

Тя разбра, че той повече няма да й каже и че настроението му се беше променило.

— Борис, искам да играем тенис…

— Но сега е ноември! Никой не играе.

— Не бъдете лош… Моля Ви…

— Добре. В сряда, след лекции.

Радост озари лицето на Симон. Тя внезапно се извърна и с бързи стъпки отиде към родителите си.

Късно след полунощ тримата приятели се разделиха пред Понт дьо Монблан. Скарлатов тръгна сам по моста. Наведе се над парапета и се загледа в тъмните води на Рона… Той излъга, че не вярва на сънищата. Сънуваше много рядко, но в повечето случаи сънищата му се сбъдваха. Няколко нощи, преди да умре майка му, той я сънува. Беше още в колежа в Цариград. Донка и Никола опъваха от четирите краища един бял чаршаф. В него увиваха майка му и я положиха в протегнатите ръце на баща му. Събуди се в силна тревога. Не смееше да заспи. Призори се унесе и наново я сънува. Майка му лежеше в белия чаршаф. Изведнъж започна да се смалява, да се смалява почти като бебе и някой му каза: „Човек като умира, става малък, както се е родил“. Когато получи телеграмата, че трябва незабавно да тръгне за София, той знаеше за какво го викат. Оттогава насам не обичаше нито да слуша, а още по-малко да разказва сънища. Смяташе, че ако не ги изрече гласно, те няма да се сбъднат… Духна вятър откъм реката. Той потръпна. Едно самотно ландо изтрополи край него и се скри в мъглата. Той премина моста и стигна „Jardin d’Anglais“[86]. Спря и запали цигара. Не му се прибираше в къщи. Мъглата се бе спуснала над езерото. Пред него беше кеят. Едно накичено корабче се поклащаше, завързано за един кол. Само фенерът на мачтата му светеше. Някъде в мъглата басово прозвуча корабна сирена.

Глава трета

Той четеше в университетската библиотека. Беше топло, тихо и уютно. Тук Борис се готвеше за изпитите, защото нямаше пари за необходимите книги и помагала и ползуваше тия на библиотеката. Взимаше си обширни бележки в една тетрадка. Погледна часовника на стената. Беше време… събра от масата книгите и ги върна на библиотекаря, като го помоли да ги задържи и за утре. Бързо се запъти навън. В гардеробната облече пелерината си, като пъхна в джоба тетрадката и моливите. Взе торбата с двете тенис-ракети и се затича към изхода. Навън беше студено. Духаше северен вятър. Мъглата се бе разпръснала, но ниско по небето се носеха сиви облаци. Загърна се в пелерината и се запъти към тенис-кортовете. Имаше такива и в университета, но най-добрите бяха покрай кейовете след „Jardin d’Anglais“. Когато мина през парка, вятърът брулеше последните есенни листа. Нямаше никой. Застана прав до стената, на която тренираха ударите, за да се запази от вятъра. Погледна джобния си часовник. Реши да чака само десет минути. В края на краищата не той искаше да играе тенис!… Имаше достатъчно задължения!… Ядоса се, че не отказа на Симон още тогава, на бала. Но нямаше да бъде учтиво. Тя винаги се бе държала много сърдечно с него. Той си спомни първите месеци в Женева… Колко бе самотен… И когато Щерн го покани у тях на вечеря, независимо от целите на барона, Борис никога нямаше да забрави уютното му жилище, простите естествени обноски, хубавото ядене, а също майката на Симон, която имаше вид повече на добродушна и приветлива домакиня, отколкото на баронеса. Тогава Симон учеше в колежа, но я пускаха събота и неделя. Трогваше го нейната наивност, естественост и доброта, както и неподражаемата доверчивост, с която се отнасяше към него, като с по-голям брат. А тя живееше напълно в света на книгите и собственото си богато въображение. Симон бе и много музикална. Той обичаше да я слуша, когато свиреше на пианото и си тананикаше мелодията. Беше олицетворение на детска чистота, невинност и безгрижие. Може би за пръв път у Щернови Борис усети прелестта на задружното семейство, каквото той нямаше. Да, първата година той бе чест гост в дома на банкера. После, когато стана приятел с Брезов, а чрез него и с Матов, започна да се срамува от тази своя връзка. Защото, благодарение на тях, той се запозна със социалистическите идеи и ги възприе като свое верую в живота. Ето защо смяташе, че трябва да скъса с Щернови, колкото и да му бе приятна компанията на малката Симон и баронеса Щерн. Повод му даде самият барон. Не много тактично той започна всеки път, когато се срещаха, да му говори за баща му, даваше му съвети, от които Борис не се нуждаеше, убеждаваше го да се помирят, докато Скарлатов се изпълни с неприязън към него и почна да го избягва. А накрая престана изобщо да ги посещава. Такава е съдбата на помирителя — недоволство и от двете страни.

Бяха изминали няколко години, когато той срещна Симон в университета. Беше вече студентка, която в хрониките на пресата наричаха „младата баронеса Щерн“. Видяха се в коридора на факултета по социалните науки и тогава остана изумен. Симон Щерн се бе превърнала в красива девойка. И, както преди, трогна го радостта и простотата, с която тя го хвана за ръката и взе да му разказва първите си впечатления от колегите, преподавателите, аудиториите, изпитите и цялото ежедневие в университета. Веднъж го настигна тъкмо когато се бе разделил с Матов и го попита кой е този странен и привлекателен човек. Той и разказа накратко. Друг път го завари в библиотеката и го помоли да й прочете нещо на български език. Той се учуди, но учтиво изпълни молбата й, като й прочете няколко страници от една повест на Матов. И всеки път, когато случайно се срещнеха, тя подчертаваше тази близост с него, сякаш искаше да каже: „Виждате ли, ето това е Борис! Той е по-умен, по-силен от вас и той е моят закрилник!“. Защото Скарлатов бе известна личност — отличен студент и най-добрият тенисист в университета. Един-два пъти я завари на тенис-корта, когато тя заедно с други девойки и младежи вече си тръгваше. Както винаги, тя весело се втурваше към него и му разказваше за успехите си на корта. Симон не преставаше да го пита защо не идва у тях на гости и настояваше да ги посети. А после застудя и до бала никъде не я бе срещнал…

Силен порив на вятъра завъртя и вдигна сбръчканите сухи листа наоколо. Той се загърна още по-плътно с пелерината си и се ядоса на себе си, че се поведе по прищявката на Симон. Какво ли я е прихванало да играе в тоя студ!… Най-после — по алеята право към него тичаше Симон. Пелерината й се вееше от вятъра. Тя спря задъхана и зачервена.

— Извинявайте…

— Вече си тръгвах.

— И щяхте да си отидете, без да ме дочакате?

— Симон, в това време няма даже кучета в парка! Какво ви е прихванало да играете?!…

— Не бъдете лош с мене, моля Ви…

Той я погледна. Лицето й бе помръкнало. Тя се прилепи с гръб към стената съвсем близо до него. Някаква жалост към нея го обзе. Видя му се толкова крехка и безпомощна… Но си помисли — какво ли може да се случи на едно момиче, обкръжено с всички грижи, задоволено от всичко!… Какво тя знае за тоя проклет живот?… Той разбра, че Симон не е дошла заради тениса, но не искаше по никой начин да разговаря с нея. Проблеми тя не можеше да има! Вероятно ще е някоя детинщина…

— Ако играем, да играем! Студено ми е! — рязко произнесе той.

Тя мълчаливо свали пелерината си. Беше по дълга вълнена пола-екосез[87], английски обувки с подметки от суров каучук, бели плетени вълнени чорапи и бял пуловер. Скарлатов остави дрехите на една пейка. Изопна мрежата. Симон нямаше добра техника, но в замяна на това влагаше много жар в играта. Често пъти отбитите топки се извисяваха към него и понеже кортът нямаше ограда, Скарлатов трябваше да ги гони далеч по поляната. Играта и гоненето на топката го стопли.

— Ако искате да се научите да играете, елате на стената!

— Скучно ми е. Искам тука…

Симон тичаше по целия корт. Панделката, с която тя бе прибрала дългите си руси, къдрави коси, падна и сега те се развяваха от вятъра. Беше силно зачервена. Скарлатов, като се изключи гоненето на топката, се движеше малко на корта и повече я наблюдаваше. Тя не играеше, а сякаш лудуваше със самозабравата на дете. Понякога полата й се вдигаше от вятъра. Беше дългокрака, със стройни крака и извънредно подвижна. Колко е пораснала, си каза Борис. Той, който нямаше братя и сестри, изпитваше към нея някакво особено топло чувство. Тази игра на тенис го отвлече от невеселите му мисли, защото Скарлатов обичаше физическите движения. Спря играта, когато заваля. Симон беше изпотена. Дишаше бързо. Гърдите й силно се вдигаха и спадаха. Единият й чорап се бе смъкнал над обувката. Той й наметна пелерината. Прибра топките и ракетите. Симон го чакаше до стената.

— А сега тръгвайте! Ще настинете. Майка Ви Ви чака…

— Мама не знае, че съм тук.

Той се изненада.

— Така ли?

— Аз… Аз много исках да Ви видя и говоря. Да се посъветвам с Вас…

— Друг път, Симон.

— Елате тази вечер на концерт в Консерваторията. Ще свирят Бетховен. Може би там ще поговорим…

— Не, Симон, зает съм.

Тя въздъхна.

— Ако получите покана за вечеря в събота, ще дойдете, нали?

Не, помисли той, аз не съм нито поп, нито католически изповедник! Всеки да се оправя сам, но каза:

— Ще видя… Може би…

Тя се извърна и с бързи стъпки се отдалечи, без да се сбогува. Какво става с това момиче, си рече Борис, и тръгна в обратна посока.

А Симон Щерн вървеше по алеята срещу вятъра. Зададе се някакъв мъж. Тя спря и се извърна с гръб. Изчака човека да отмине и избърса с носната кърпичка очите си. После тръгна и заплака.

Глава четвърта

Боксовата зала беше една голяма дървена барака, построена върху пясъците край езерото Леман, извън града. Носеше претенциозната фирма „Спорт-палас“. Вътре имаше две тренировъчни зали и една по-голяма с ринг. Отстрани на залите бяха прилепени без ред причудливи пристройки, където живееше притежателят — ирландец — с жена си и няколко служители. Тук живееше и приятелят на Скарлатов Брезов. Борис открехна вратата и мина по коридора. Ориентира се по шума от ударите върху чувала, които отекваха като ехо. Влезе в залата. Брезов току-що беше свършил тренировката с някакъв млад мъж. Приличаше на швед. Мъжът, наметнат със скъпа хавлия на раменете, влезе в кабината с душове. Брезов се усмихна на приятеля си. Имаше уморен вид. Борис погледна мощния му торс, дебелите мускулести, малко къси ръце и мускулестия корем. Вратът му бе също къс и мощен. Цялата физика на Брезов плашеше, ако не беше лицето му — интелигентно, открито и добро, което веднага предразполагаше към себе си.

— Ще ме почакаш малко да взема един душ и се облека…

Миришеше на пот. След като се избърса, навлече стария, окъсан халат. С два чифта боксови ръкавици той излезе. Скарлатов се отпусна на пейката. В залата бе спокойно. Само един мъж на средна възраст, изглежда англичанин, се упражняваше сам с уредите — крушата и чувала. Понякога взимаше нападателни пози или се биеше с въображаемия противник срещу голямото огледало върху дървената стена.

Когато Скарлатов пристигна в Женева, Брезов още го нямаше. Дойде едва втория семестър от Гренобъл, съвсем измършавял. Двамата се запознаха във факултета и веднага станаха приятели. Отначало Борис му помогна с малко пари и даже Брезов живя три месеца в неговата квартира. Беше открит, прям, амбициозен и унизително беден, но весел и жизнен. Родителите му бяха учители в България с мизерна заплата и отделяха за сина си почти всичко. Но то не беше достатъчно. С тия пари той не можеше да плати даже семестриалните такси. Опита се да намери работа като носач или изкопчия, докато накрая се запозна с ирландеца — съдържател на „Спорт-палас“, и стана спаринг-партньор[88] в залата. Ирландецът, който имаше набито око на професионалист, бе оценил огромните възможности на Брезов. Той стана нещо като член на неговото семейство и понеже ирландецът пиеше постоянно, понякога до безсъзнание, цялата работа в залата падна върху плещите на Брезов. Плащаха му добре. Имаше много англичани-спортсмени — и стари, и млади — и тая боксова зала им напомняше Отечеството. По мнението на специалистите Брезов имаше всички качества на шампион. При закрити състезания, каквито ирландецът устройваше за реклама на заведението с професионалисти, бе нокаутирал доста нашумели имена от Британския остров. Ударът му бе страхотен и състезанията приключваха бързо с нокаут. Но при нужда можеше да издържи и двайсет рунда. И въпреки че нямаше достатъчно време за Университета, Брезов се нареждаше измежду първите студенти. Компенсираше недостига на време с феноменалната си памет, желязна самодисциплина и простотата, с които подхождаше към изучаваните науки. Може би нямаше обширни знания, но в замяна на това извънредно точни и съществени. Следваше Юридическия факултет. Членуваше в Българската работническа социалдемократическа партия на тесняците. Беше социалист, така да се каже, по рождение, тъй като родителите му в България имаха славата на първосъздатели на новата, марксическа партия. Така от детинство Брезов бе проникнат от тия идеи и ако следваше, то не бе за да стане съдия в Отечеството или адвокат да печели пари, а да бъде достоен член на Партията!… Той пръв увлече Скарлатов с произведенията на Маркс, Енгелс, Плеханов, Кауцки и други теоретици на научния социализъм от онази епоха. Под негово ръководство Борис упорито се занимаваше предимно с политическа икономия и постепенно навлезе в тази област, където в университета нямаше съперници. Той никога нямаше да забрави възторга, който изпита, когато се запозна с „Капиталът“. До ден-днешен препрочиташе с увлечение главите за стоката и първоначалното натрупване, както някога четеше „Клетниците“ на Виктор Юго. Със страст се хвърли да изучава всичко, издадено от Маркс. Защото неговата честна и непокварена духом натура се изпълваше с особено вълнение, когато стигаше сам до някоя истина. В душата му тя се сливаше с радостната надежда, че най-сетне онова добро — задължително и абсолютно — ще настъпи за всички хора на земята. Социалистическите идеи за Скарлатов бяха едно пътешествие на ума във висините на теорията, което пораждаше романтичен подем на духа му. Докато за Брезов те бяха нещо реално, нещо, което трябваше да се осъществи сега, днес и преди всичко с лична дисциплина и безусловна преданост. Защото ако можеше да се говори в България за дисциплина изобщо в едно политическо сдружение, то тя бе въведена за пръв път от Благоев в Българската социалдемократическа партия и остана крайъгълен камък на нейната практика. Понякога Борис се учудваше на лекотата, с която Брезов възприемаше нарежданията на Партията. Приятелят му зарязваше всичко, когато му поставяха партийна задача от България. Той даваше последния си грош и гладуваше истински, ако Партията искаше от него пари. Скарлатов беше също безкористен и готов да даде всичко, което му потърси Брезов, но намираше неговото отношение за безкритично. На тази почва между тях избухваха спорове.

Сега двамата приятели напуснаха залата. Вървяха бързо по малката пътечка върху пясъчния бряг и разговаряха.

— Борисе, повече така не мога — рече Брезов. — Остават ми още две години, но ще трябва да скъсам с бокса.

— Случило ли се е нещо?

— Не. Предсказват ми дори голямо бъдеще в бокса. Но това значи битки. Серии от удари по главата, докато оглупея напълно. Проклинам деня, в който се свързах с ирландеца!

— А как смяташ да живееш?

— Спестих малко пари, но не са достатъчни. Разчитам на теб. Би ли ми намерил студенти за частни уроци?

— Да преподаваш уроци е по-лошо от бокса.

— Ще ми трябва съвсем малка допълнителна помощ. Да речем, двама-трима студенти…

— Имам двама. Те са изключително глупави.

— Толкова по-добре! А може би ще съкратя срока на следването. Трябва да се връщам час по-скоро в България!…

Беше вече нощ, когато те влязоха в кафене „Ландолт“. То представляваше нещо като екстериториална ивица земя, определена за чужденците — главно славяни — и в различните периоди го окупираха ту руснаци, ту българи. Сега то беше пристанището на българите в Женева. Който откъдето и да дойдеше, първо отиваше в „Ландолт“, тъй като само там можеше да срещне онзи, когото търси, или да получи необходимите сведения по всички интересуващи го въпроси. Беше чисто, уютно и топло старинно кафене. В „Ландолт“ освен кафе можеше да изпиеш и чаша кирш, коняк или да хапнеш нещо. Но най-важното бе, че можеш да седиш цял ден на топло само с едно кафе, да прочетеш цялата световна преса, включително българската и руската, да се приютиш на някоя крайна маса и напишеш писмо, или даже да си преглеждаш записките от лекциите, стига да не ти пречи шумът.

Това кафене беше нещо като частен кабинет на Матов. За неговия личен живот не знаеха нищо. Едва на бала Борис бе научил, че е женен. Явно личеше, че условия за работа в къщи няма, и затова работеше всеки ден в „Ландолт“ на топло. С чаша шварц-кафе пред себе си и бележник Матов седеше в ъгъла на една маса, сам до прозореца, и пишеше с молив. Спираше, вдигаше глава и дълго се взираше с блуждаещ поглед към улицата. Тогава не беше в Швейцария, а някъде в България… никой не го закачаше. Знаеха, че в такъв момент той отсъства. Затова и Борис, когато влезе в кафенето и видя Матов, не му се обади. Тук бяха Радков, Бижев, Стоянов и още много други българи, които шумно разговаряха. Щом го забелязаха, млъкнаха, но след малко продължиха. Беше уверен, че пак нещо клюкарстват по негов адрес. Двама сръбски студенти го чакаха. Четиримата седнаха на една маса. Борис кимна към Брезов.

— Ето този господин също може да ви преподава.

— Но ние искаме Вас!

— Той е по-добър от мене!

Разговорът се водеше на сръбско-български и всички се разбираха. Започна дълъг и безсмислен пазарлък. Колко всичко ми е омръзнало, си каза Борис.

— Е, братко. Ето ти двама студенти! Бъди благословен в новото си поприще!… Ако нямах тоя дефект да ми се замайва главата, с удоволствие бих се сменил с тебе, па макар и всеки ден да ям бой като магаре…

— Изглежда никога не са те трепали както трябва. Иначе щеше да пееш друга песен!…

По-нататък Борис остана на масата безучастен. Пазарлъкът завърши с капаро от една трета. Втората трета щяха да дадат по средата на подготовката, а последната — след взимане на изпита.

— Ами ако не успеем? — попита един от сърбите.

А ти какво, глупако, аз ли да ти ги взема, искаше да викне Борис, но се сдържа. Вместо това, чу гласа на Брезов.

— Ако не ги вземете, последната трета няма да плащате!

Накрая дадоха определената сума и се отдалечиха на друга маса. Брезов потърка парите в небръснатото си лице.

— Виждаш ли, ето ти буржоазното общество в действие.

— Съвсем вярно! При свободната конкуренция винаги единият остава гладен. В случая — аз!

Двамата се засмяха.

Матов беше свършил работата си за този ден и келнерът му донесе голяма чаша кирш. Той отпи от нея и заговори на висок глас без всякакъв повод. Всички млъкнаха.

— На човек са нужни само пет неща, които не е трудно да получи: хляб, да яде, покрив, за да не го вали дъжд и сняг, дрехи — да се предпази от студа, работа, за да се уважава, и култура, за да помни, че преди всичко е дух, а не материя!… Кажете ми, кои от тия неща ти позволява буржоазията да имаш? Тя е готова да отнеме последното късче на сирачето! Разбира се, има разлика между буржоазия и буржоазия. Тук, в Швейцария, знаят, че магаре с камъни не се храни! Но така ли е у нас? Там буржоазията унищожава всичко! Унищожава горите, природните богатства, готова е да теслими България за бучка захар на който и да е! Нацията гладува, изражда се. Населението започва да намалява. От най-голяма нация на Балканския полуостров в скоро време ще се превърнем в най-малката! Защото нашият чорбаджия е мелез между вълк и свиня. Всичко изяжда, а каквото не може — издушва, и все е гладен! За нашия чорбаджия не важи правилото, което имат християнските народи — яж, но дай и на другия да яде! Не му взимай всичко! А и нашият политик е същият! Щом дойде на власт, иска да заграби всичко, да се наплюска! За него няма нищо трансцедентално! Той се ражда с чувството, че вечно ще живее. Затова песните на нашия народ за смъртта звучат толкова мрачно: „В ЧЕРНАТА земя ме зарови!“. И каквато буржоазията — такъв и Дворецът! Сякаш Фердинанд се е родил не на Запад, а в някой български пущинак. Но затова пък каква мания за величие! А и в обикновения българин тая мания е умопомрачителна!… Сложете последното българско говедо за министър-председател на Англия? И какво? Съвсем няма да се уплаши! Нито от отговорност, нито, че няма понятие как се управлява, а ще тресне юмрук по софрата и ще изреве: „Видяхте ли, бе! Най-сетне ме оцениха!“ Простотия, духовна дивотия, лошотия, завистливост, нетърпимост, безпощадност!…

В кафенето се чу възмутеният глас на Бижев:

— Вие, господин Матов, клеветите българина!

— Аз не говоря за българина, а за българската буржоазия, която управлява страната! А кой е погледнал в душата на българина? Кажете ми, какво се таи в нея? Той дори на собствената си жена не казва какво мисли!… Но ще дойде денят, когато омразата ще избухне. И тогава ще видите вие, синковци, българина!… Не само ще се изненадате, но и на очите си няма да вярвате. Защото тая натрупана злоба ще се разрази в апокалиптични картини…

В същото време в кафенето влязоха трима души. Единият беше висок с малки мустачки, изискано облечен и с мека шапка. Останалите двама бяха от този тип хора, които се запомнят. И двамата млади. Единият бе тънък, строен, прекалено слаб, с дълги коси и небръсната рядка брада, с трескав поглед в блестящи очи. Лицето му приличаше на икона. Пълна противоположност бе другарят му. Нисък, набит, с малко криви крака, едро, червендалесто лице и рижави, късо подстригани „а ла Бисмарк“ коси. Селския си кожен калпак държеше в ръка. Облечен бе в цивилен костюм, но от тъмнокафяв шаяк и без вратовръзка. Всички в кафенето се извърнаха и млъкнаха. Бижев скочи да ги посрещне. Изглежда ги водеше високият, строен и изискан мъж. Останалите двама млади имаха типичния израз на българи, попаднали за първи път в чужбина. Всички се отправиха към масата на матов и седнаха при него. Полека-лека монотонният шум от разговорите в кафенето се възвърна.

— Тия кои са? — попита Скарлатов.

— Полковник Стоев от Министерство на войната. Прочут аферист, картоиграч и женкар. Не за добро е дошъл в Швейцария… Другите двама са македонски терористи[89].

— А защо отидоха при Матов?

Брезов не отговори веднага и пряко на въпроса.

— Впрочем — каза той, — с Матов сме в обтегнати отношения.

— Но на бала не бяхте!…

— Ти не си идвал тази седмица в кафенето.

— Случи ли се нещо?

— Бижев направи събрание в „Ландолт“ за събиране на помощи за македонското революционно движение. Фарс, който той ще представи в кореспонденциите си като многолюдно, патриотично събрание!… Бяха и двамата терористи със Стоев.

— Събраха ли нещо?

— От българин пари?! — удиви се Брезов на наивността на Борис.

Скарлатов погледна към масата на Матов. Четиримата разговаряха с наведени глави като заговорници.

— Единият нещастник, тоя, по-високият, изглежда е туберкулозен. Абсолютен маниак, но от възвишените!… За пет минути изтърси толкова глупости, колкото си нямаш представа!…

— Какви?

— Стария върховистки лозунг: Пари, оръжие, терор!… И очерта такава бъдеща картина на Македония, каквато може да се сравни само с Дантевия „Ад“.

— Никой ли от нашите не стана?

— Станах аз.

— И какво каза?

— Повторих тезата на нашата Партия… Че освобождението е дело на целия народ и може да се проведе само от революционна организация, дисциплинирани членове и революционни комитети!… Че решението на македонския въпрос е само в бъдещата Балканска федерация!

— Публично ли се скара с Матов?

— Не. След събранието разменихме няколко думи… неприятно ми е да говоря.

— Какви думи? — настояваше Борис.

— В неговия стил… че не е важно откъде ще тръгнеш за истината, важното е да я стигнеш… аз — обратното, и така…

Двамата помълчаха, а после Борис каза:

— Тия наши махленски кавги… Тая наша провинциалност ме отчайва…

— Но, Борисе, помисли, нима може в днешно време да се дава предимство на националните революции, а не на социалните, на общочовешките?! Нима тия наши дългокоси терористи могат да повлияят върху хода на историята без Маркс и Енгелс?! И Матов — в такава компания! Жалко!…

— Не забравяй, че Матов е свързан с македонското революционно движение!

— Нямам нищо против! Но защо има работа с тия типове?

— Може би в едно революционно движение такива типове не са малко и не могат да се пренебрегнат?

— Всеки компромис има далечни последствия!

Борис видя как Матов стана от своята маса, като остави тримата на нея, и тръгна към тях. Беше любезен и усмихнат.

— Здравейте! — поздрави той.

— Здравей! — отвърна Борис.

Брезов само кимна с глава.

— Имам една молба към вас двамата… Бихте ли дошли тази вечер в „Петте бора“?

— А по какъв повод? — попита Брезов.

— Ще хапнем, ще разговаряме, ще се веселим…

— Само това?

— И ще поговорим по една работа. Имам нужда от вашата помощ и вашите знания.

— Ако е свързано с тия, които седят на масата ти, няма да дойда.

— А ти, Борисе?

Скарлатов погледна Матов. В очите му имаше молба. В тоя момент той се разкъсваше между двамата си единствени приятели и, все пак, не можеше да откаже на Матов.

— Аз ще дойда.

Глава пета

Беше късна вечер. Двамата седяха край масата близо до печката, която съдържателят бе разпалил до червено. Бяха единствените в този късен час в тая таверна[90] с причудливото име „Петте бора“, макар наоколо и да нямаше помен от такива дървета. Издигаше се върху пясъчна ивица край езерото, извън града, цялата дървена. Матов я бе открил случайно преди години. Понякога той идваше тук да вечеря и да изпие нещо в тишина. За това заведение знаеха само Брезов и Скарлатов. Съдържателят бе италианец с многобройно семейство, който живееше тук. Той бе обслужил клиентите си и ги бе оставил сами. Някъде от кухнята долиташе разпалена италианска реч. Борис бе доволен от вечерята: наденици, свински котлети, младо вино от юра, питка, сирене… бе ял за трима души. Сега те мълчаха и гледаха през малките прозорчета как се сипе снегът навън. Беше завалял внезапно, на вълни, и трупаше не с часове, а с минути. Скоро всичко побеля. Първият сняг за годината падна. Матов пиеше кирш, а Скарлатов коняк.

— Винаги първият сняг дълбоко ме е вълнувал. Все очаквам, че ще ми се случи нещо много, много хубаво и радостно… — каза Борис.

— Зимата има странна прелест наистина… — отвърна Матов. — Особено ако цял ден газиш дълбокия сняг, без надежда, че ще спреш, а наоколо пада мрак и мъгла… И ти ходиш без мисъл, отчаян, вкочанясал, но изведнъж някой казва: „Светлина!“… После прилайват кучета и малко по-късно си пред огнището, излегнат на чергата с другарите си… Протягаш замръзналите си крака към буйния огън, а от опинците и навущата ти излиза пара. В котела над огнището вече се вари овенът, пък ако домакините ти поднесат ракия или вино, щастието ти е пълно!… Жалко, че никога не съм описал зимите в книгите си…

— А защо?

— И в Сръбско-българската война се бих в студ, а и от Илинденското въстание си спомням не лятото и горещините, а мразовете, когато останахме само две-три чети в Македония и цяла зима ни гонеха турските потери…

— Щастлив си, че си участвал във въстание!… Защо не го опишеш?

— Защото трябва да отлежи… Писането, Борисе, е като сънищата. Сънуваш с голямо закъснение. На двайсет години все още сънувах изпитите и военното училище. Сетне сънувах войната, а въстанието сигурно ще сънувам след години… Като почна да го сънувам, знам, че мога вече да пиша за преживяното… Но изобщо, Борисе, малък народ не може да направи велика литература! Това е привилегия на големите народи. Само те могат да създадат литература за цялото човечество.

— Странно, че ти, който си писател, така мислиш…

— Вземи отстъплението на Наполеон в Русия. Че това е територия, не е шега! Само това да опишеш, рече колко е велико!… Малките народи могат да пишат литература само за себе си.

— Не съм мислил никога по това. Но като че ли има нещо вярно…

— А в Русия нещо зрее… — каза Матов.

— Да, Руско-японската война не ще мине даром…

— Зрее нещо, в което ще има толкова убийства и ужаси, а го чакаме с възторг и нетърпение…

— Но как ще преобразим света без революция?!…

— Трябва да бъдем честни пред истината, Борисе. Всички учения, разбираш ли, всички философии, колкото и противоположни, дори враждебни помежду си, стават еднакви в мига, когато признават убийството за необходимост! Но да не говорим за това! — неочаквано рязко каза Матов. — Каквото има да стане, ще стане! Важното е да не загубим интерес към предстоящото!…

Двамата замълчаха. Скарлатов посегна към коняка. Като отпи, му се стори прекалено лют, закашля се и остави чашата пред себе си. Матов изведнъж каза:

— Нуждая се от твоята подкрепа.

— Ти знаеш, че по македонския въпрос съм на едно мнение с Брезов.

— И аз.

Скарлатов изненадано го погледна.

— Не разбирам…

— Социалистите вероятно са прави. Но аз не мога да се отрека от хората, с които съм споделял и опасности, и залъка хляб.

— Ами ако те са на другия полюс, който ти отричаш?

— Именно! Виждаш ли, Борисе, ти малко си живял в България и малко познаваш хората, политиците и партиите. Може би съм най-близо до вас, до социалистите… Едно ме отблъсва — вашата нетърпимост, така както отблъсна някога Херцен. Аз съм за принципа — ненавиждам твоето мнение, но още повече ненавиждам тия, които ти пречат да го изкажеш!

— Но какво общо има тук Волтер?

— Това начало на „Интернационалът“… „Напред, о, парий презрени“… аз го схващам в буквалния смисъл, Борисе. Всички парии, всички просяци, скитници, бездомници… А хората, на които искам да помогна, са именно такива.

Борис се намръщи.

— Изслушай ме, моля те… При тебе ще дойдат двамата пратеници от Македония…

— Отказвам да имам каквото и да е общо с тях!

Матов дълго мълча. Накрая тихо каза:

— А ако те помоля да им помогнеш?

— Но не разбирам как!

— И аз не съвсем добре се разбирам понякога. Останах в Македония в най-лошия период, когато всичко бе загубено. Впрочем, това няма значение!… Тия двамата много са изпатили. Организацията им е дала на разположение пари, за да купят оръжие. Заобиколени са от мошеници. Ще ги ограбят или ще им се случи нещо лошо…

— Но какво мога аз да направя?!

— Ти учиш икономика и финанси, имаш познати в тия кръгове…

— Не за да правя контрабанда с оръжие!…

Матов сякаш не го чу и продължи:

— Тук, в Швейцария, аз лично не мога да им услужа. Може би ще има ново въстание в Македония… Не съм далеч от мисълта да отида пак там, да видя с очите си, да разбера… Но ти, моля те, не казвай не. Помисли. В края на краищата не сте само вие, социалистите, които правите революции! Нито пък те се правят от високообразовани марксисти. Повярвай ми! Измежду тия, с които бях, които се биха и мряха, едва ли трима знаеха да четат и пишат…

Той не завърши мисълта си и млъкна. Думите му объркаха Борис. Не бе съгласен по никой начин с него. Но в цялата му интонация, изражение на лицето, забития поглед в масата, във всичко имаше нещо умолително, каквото той никога не можеше и да предположи в тоя горд човек. Тази проява на човешка слабост не намали уважението му към Матов, а като че ли още повече го сближи.

— Добре — отговори Скарлатов. — Ще проуча случая, доколкото мога…

Те допиха чашите си, без да проговорят повече. Скоро напуснаха заведението и сдържано се разделиха.

Вън снегът трупаше непрекъснато. Този първи сняг изведнъж направи света чист и сега на Борис му се струваше красив и радостен. Не му се прибираше. Когато стигна пред къщата, потърси по джобовете ключа от външната врата. В тоя момент от един съседен вход излязоха двама души и застанаха до него. Позна ги веднага. Това бяха въпросните терористи. Изпита неприятно чувство, че докато е разговарял с Матов, те са чакали именно него, и вероятно такава е била уговорката.

— Какво обичате?

— Господин Матов ви е известил за нас… — отвърна високият и сух мъж с вид на монах.

— Добре, слушам…

Изглежда високият бе негласният ръководител. По говора можеше да се разбере, че е интелигентен мъж.

— Господине, вие сте социалист. Така ви представи господин Матов. Не бих могъл да се призная в особени симпатии към идеите ви — много теория, малко действия! Но все пак имаме допирни точки. И вие сте за световна революция, нали?…

— По-добре щеше да бъде да се обърнехте към някой анархист — каза Борис.

— Няма подходящ, господине.

— С какво мога да ви бъда полезен?

— Да закупим оръжие и боеприпаси.

— Но аз не одобрявам терора!

Заговори ниският:

— А какво ни остава друго, господине? Да легнеме и да ни ко̀лат?!…

— Кои сте вие, впрочем? Би следвало да знам с кого разговарям…

— Няма значение! — каза високият. — Нито имената, нито личността ни! Днес сме ние, утре ще бъдат други. Ние сме хора без личен живот. Напуснали сме всичко — родители, близки, приятели… Това не е ли достатъчно?

Внезапно ниският изтегли изпод палтото си един наган. Високият веднага го последва. И двамата гледаха нагоре по улицата. В първия момент Борис трепна. Забеляза съвсем близо силуета на един полицай. От снега не бяха усетили стъпките му.

— Приберете пищовите и стойте спокойно! Това е швейцарски полицай и прави своя редовен нощен обход — тихо ги предупреди той.

— Тая сволоч по целия свят е еднаква!… — промърмори високият.

Двамата прибраха оръжието си.

— Как са ви документите?

— Редовни, на чуждо име.

Швейцарският пазител на реда застана до тях.

— Добър вечер, господин полицай — каза Борис. — Прекрасна зимна нощ!…

Той не отвърна на поздрава и като всеки полицай подозрително огледа тримата.

— Живея тук, в тази къща. А това са мои приятели. Може би ще искате да видите документите ми?

Изисканият начин на изразяване, солидното облекло на Борис и коженият му сак успокоиха полицая. Той им пожела лека нощ и отмина.

— Нека се качим в стаята ми…

— Не. По-добре хазайката ви да не ни вижда с вас — отвърна високият.

— В Ориента е по-лесно да купите оръжие — каза Борис.

— Да ни пробутат ска̀пани пушки? — възрази ниският.

— Ти мълчи! — спря го високият. — Нас, господине, ни трябва най-модерно оръжие. Последна дума на техниката и взривни материали.

— Това струва много пари!

— Ние имаме.

— Какъв е произходът им?

— Различен. Грошове от народа и пари от експроприация[91].

— Какъв род оръжие искате да купите?

— Носим точен списък, но нямаме връзки с фабриките.

— А как ще бъде употребено то?

— По най-добрия начин! Ще вдигнем във въздуха влакове, телеграфни стълбове, ще взривим банки, ще раздрусаме тая гнила империя. Ще обърнем внимание на целия свят за страданията на Македония и ще покажем на какво е способен тоя народ!

— Няма нужда да продължавате! Останалото ми е известно от налудничавите брошури на анархистите!

Настъпи неприятно мълчание, изпълнено с напрежение. Накрая високият сухо рече:

— Знаехме, че няма нищо да излезе, но нашият другар Матов настоя и каза, че сте честен човек. Сега съжаляваме! По-лесно е камила да влезе в иглени уши, отколкото банкерски син да участва в революция!…

— И прав сте, че няма нищо да излезе!

Скарлатов почти викаше. Ниският неволно се огледа.

— А на истината, господа революционери, имат право всички, даже и банкерските синове!…

— Господине, думата на Матов е закон за нас, но да ни обиждате, няма да позволим! Ще помогнете ли, или не?

— Какво предлагате, дявол да ви вземе!

— Нашите пари са в Мезон Щерн. Ще ви дадем генерално пълномощно, за да се разпореждате с тях.

Само това не бе очаквал.

— Е, господине?…

— Не ми е много приятно. Познавам Щерн.

— Известно ни е.

— Матов ли ви каза?

— Да и Матов, но и парите до Мезон Щерн преведе Търговска банка Скарлатов в София.

— Нямам нищо общо с баща си!

— Това не ни интересува в случая.

— Защо не се отнесохте до някой, който разбира от търговия с оръжие?

— Защото човекът, когото предложи баща ви, излезе мошеник. Последната ви дума, господине?

— Утре ще ида при Щерн.

— Лека нощ, господин Скарлатов. Македония няма да ви забрави.

Двамата се обърнаха и скоро се скриха в завоя на улицата. Скарлатов бе объркан и раздразнен. Бяха го оскърбили, а после бяха му благодарили. Но това не намали огорчението му. Бе уязвен в най-чувствителното място — произхода му. И въпреки това, а може би именно затова, той знаеше, че ще изпълни обещанието си, защото дадената дума за него бе закон, бе въпрос на мъжка чест и достойнство. Борис се сети и за баща си — като капак на всичко неприятно, преживяно тази вечер. Какво е виновен той, че баща му ги е свързал с мошеник!… Откъде накъде Борис ще отговаря за постъпката му!…

Когато се прибра в къщи, мадам Ролан го чакаше. Макар и късно, тя го посрещна на вратата.

— Господин Скарлатов, имате покана за вечеря от барон Щерн. Пликът, извинете, не бе залепен и го прочетох, защото мислех, че е нещо важно.

— Не си е заслужавало да не спите заради това!…

— Но, господин Скарлатов, представяте ли си?… Погледнете каква хартия, какъв златен герб! На вечеря у Щернови!… Никога не съм ги виждала, но редовно чета в хрониките за тях. Имат дъщеря. Хубава ли е?

— Благодаря, мадам — я прекъсна сухо Борис.

Глава шеста

На другата сутрин Борис не отиде на лекции. Лежеше в леглото и мислеше. Беше се събудил с тягостно чувство и натежала глава. Защо се забърка в тая каша с терористите? Ако трябваше да отговори, можеше да намери хиляди доводи — че все пак е революционно дело, че се касае за свободата на подтиснати, че ще проникне по тоя начин в тъмните и неизвестни страни на капиталистическата търговия и един ден ще използва своите знания в практиката или даже с научна цел… Борис отдавна беше набелязал темата на бъдещата си докторска дисертация. Щеше да изследва финансовата политика на Германия и Франция, и преди всичко разликата между тях, през призмата на строгия марксически анализ. А търговията с оръжие щеше да бъде една любопитна подробност в темата. Нещо като екзотична подправка в хубаво ястие. Но каквото и да си внушаваше, истината бе друга. Той просто не намери сили в себе си да откаже, както Брезов. Трябваше да постъпи принципно именно като него!

Без да бърза, се облече и малко преди пладне застана пред Мезон Щерн. Банката бе кокетна сграда с колони в стила на неокласицизма и външно приличаше на малък елински храм, облицован целият в мрамор. Тази архитектура придаваше особена тежест на зданието и се подсилваше от свободното пространство около него. Беше сравнително нова постройка, в която липсваха пищните барокови орнаменти от гипс. Но затова пък строгият гладък мрамор създаваше впечатлението на стабилност и вечност. Надписът от големи, полирани метални букви „Мезон Щерн“, хубавата ограда от бронз, неусложнена от излишни украшения, донякъде опростяваха постройката, но същевременно й придаваха особена аристократичност. Въпреки че бе разположена на големия булевард Монблан, където бяха и всички останали банки, Мезон Щерн се различаваше от тях, както се различава хубава вила сред полето от огромен египетски храм. Наистина барон Щерн имаше вкус и някаква художествена жилка.

Борис се колебаеше. По-добре сега, отколкото друг път да си разваля настроението. Влезе в банката…

… Кабинетът на банкера бе огромен, скъпо обзаведен с барокова мебел. Зад стилна маса с извити крака, а не бюро, седеше самият барон. Когато го видя, стана с пъшкане от креслото, което изскърца. Късите му крака носеха сравнително дълго туловище. Насочи се към Скарлатов, сияещ, с най-хубавата си доброжелателна усмивка. Секретарят, който го доведе, се поклони и излезе.

— Какъв скъп гост, какъв млад, способен човек виждат очите ми! Добре дошъл, добре дошъл…

И докато говореше, баронът приятелски сложи ръка върху рамото на по-високия от него Скарлатов и го поведе към едно от креслата. Изчака го да седне и сам се настани срещу него.

— Драги господин Скарлатов, толкова се радвам да срещна един такъв представител на новото поколение!… Хубава гледка за очите и надежда за нашите банкерски сърца!…

— Страхувам се, че ще разочаровам както баща ми, така и Вас…

— О, прекалено сте скромен! Впрочем в момента обмислям една сделка… Бихте ли ми дали съвет?

— Ако е по силите ми…

— Какви са според Вас изгледите за печалба, ако човек вложи известен капитал в игралните домове?

Въпросът бе наистина изненадващ за Борис.

— Предполагам, добри! Но това би противоречало на Вашия християнски морал…

— О, съвсем не! Парите са извън сферата на морала, тъй като имат свои правила! Още император Веспасиан решил веднъж завинаги този въпрос, като отговорил на сина си Тит, че парите не миришат… Аз давам пари и получавам пари! Останалото са подробности. Те не ме интересуват!

— Но именно тия подробности интересуват други хора и тия подробности един ден биха се оказали фатални…

— Пак социализъм! Запомнете, момко, без пари, без търговия, без банки обществото не може да живее, освен ако реши отново да се качи по дърветата!… Нали според вашия Дарвин те са слезли на времето от клоните? Впрочем, знаете ли какво първо са направили? Просто са сменили банан за картоф, да речем, и това е била първата дейност на човека!… Обменът на ценности значи търговия, значи банкова операция! Чак след това е дошла религията, моралът и прочее!…

Борис не очакваше такава откровеност от барон Щерн. Затова реши да проведе разговора за оръжието. Може би сега бе моментът…

— Господин барон. Мога ли да поискам, от своя страна, съвет по един въпрос, по който аз трябва да дам съвет на други хора?

— С удоволствие.

— Става дума за търговия с оръжие. Едно лице ме моли да посреднича в сделката…

— Няма нужда да продължите! Гражданинът на Швейцарската република барон Щерн не се занимава с престъпни афери!

Борис се ядоса, като погледна предизвикателната физиономия на банкера.

— Нима? А моите сведения са други…

— Никой на тоя свят не е в състояние да каже, че барон Щерн е замесен в такава долна търговия.

— Но купувачът е Ваш клиент! Парите са във Вашата банка!

— Аз имам хиляди клиенти. Моите сейфове пазят ценности от цял свят. Пак ли да повторя, че аз работя с пари, а не с предмети, даже те да се наричат пушки!

— Излиза, че моят доверител ме е заблудил?

— Вижте, млади момко, когато се касае за сделки с държави — да! Но не и с терористи!

— Значи сте осведомен по въпроса и знаете кой е клиентът?

— Разбира се. Но Вие ме разсмивате, господин Скарлатов. Те искат да купят бандитско оръжие с определена бандитска цел. Е, как мислите? Аз, банкерът Щерн, ще се занимавам с углавни сделки и ще финансирам бандити и революционери?

— Щом Ви носят печалба… — наивно отговори Борис.

— Мерси от такава печалба! Моят девиз в живота е — по-добре да не победиш при Аустерлиц, но и да нямаш поражението при Ватерлоо!

Борис стана от креслото. Барон Щерн също.

— Аз Ви съветвам да не участвате в такива тъмни дела!

— Благодаря за съвета.

— Не си тръгвайте така сърдит… Не наранявайте сърцето ми…

— Аз нямам повече работа тук!

— Получихте ли поканата за вечеря?

— Да.

— Не ми отговаряйте, че няма да дойдете! Чувствам, че точно това ще кажете… А аз дотогава ще помисля по Вашия въпрос… Може би ще направя нещо…

— Но Вие вече отказахте!

— Не съвсем. Очаквам Ви…

Когато напусна Мезон Щерн, Борис с облекчение пое студения чист и сух въздух. Слънцето грееше и всичко наоколо блестеше от падналия сняг. Чувстваше се радостен, че по такъв формален начин се измъкна от тази противна сделка, без при това да нарани приятеля си. Запъти се право към „Ландолт“. Там с нетърпение го очакваше Матов. Скарлатов му разправи за срещата си с барона.

— Но той ти е казал, че ще помисли?

— Блъфира.

— Борисе, иди на вечеря у Щерн!…

— Смятам, че изпълних дадената дума към теб!

— Ще изпиеш ли един коняк?

— Не. Искам да се разходя навън. Времето е прекрасно! Аз тръгвам…

— Почакай, ще дойда и аз с тебе…

Матов се разплати с келнера, наметна пелерината и излязоха на булеварда.

— Накъде? Имаш ли някаква определена цел? — попита Борис.

— Понякога се отбивам в католическата катедрала…

Борис се спря от изумление.

— Аз наистина ще изулавея!…

Двамата тръгнаха.

— Не, не е точно за това, което мислиш… Органистът на катедралата ми е приятел. Отивам да слушам музика. Но не е само това… Ще се опитам да ти обясня… Спомням си, че някога, като дете, бях щастлив. За пръв път почувствах това, когато чух да пее хорът в църквата… Беше рано сутрин, мама и папа ме бяха довели с шейна… И оттогава, като запееха в храма, изпитвах такъв възторг, че се разплаквах. Очаквах всеки миг, че Бог ще слезе от небето и аз ще го видя…

— Добре, че ние, българите, сме се опазили от мистика! Това е все пак предимство за нацията ни!

— А богомилството? На татарите ли ще го теслимиш[92]?

Борис не искаше повече да спори.

— И все пак ти не ми каза: какво от това, че като дете си бил щастлив?…

Матов въздъхна. Борис с любопитство погледна мъжественото му и сурово лице.

— Ами после дойдоха Военното училище, офицерството, пиянството, жените и пълното отъпяване, докато на двайсет и пет години стигнах до самоубийство… Ако нещо ме е спирало, то е било именно детството ми…

— Съжалявам, но не мога да разбера.

Матов винаги успяваше да наруши духовното равновесие у Борис, равновесието на отговорите, които си бе дал за света и хората, които по-скоро му бе дал научният социализъм, и които го задоволяваха. Но тъкмо с това, че го изкарваше от релсите на неговото мислене, Матов едновременно го отблъскваше и привличаше към себе си, като една своеобразна тера инкогнита, пълна с изненади…

Неусетно бяха стигнали до катедралата. Влязоха вътре. Тя представляваше стар готически храм. Стъпките им отекваха по каменния под. Те отминаха купола с вода, където католиците си потопяват пръстите и се кръстят. Отминаха и няколкото богомолки. Изкачиха се по едни дървени стълби към балкона. Там бе разположена клавиатурата на органа. Един възрастен музикант седеше зад него. Двамата застанаха встрани. Побелелият мъж с буйни коси като на Бетховен кимна с глава на Матов. После засвири нещо от Албинони. Целият храм вибрираше от дълбоките, тревожни звуци, предвещаващи нещо трагично, нещо, което непременно ще се случи. А после дойде примирението и след примирението — малкото, крехко, мимолетно земно щастие… Дали точно това е искал да каже с музиката си Албинони, не беше важно. Но именно такъв бе редът на чувствата, които нахлуха в Борис. Защото той обичаше, разбираше музиката и тя дълбоко го вълнуваше. Вълнуваше го до такава степен, че рядко си позволяваше да я слуша и се оставя в нейната власт. Сега волята му бе смазана и се отдаде на звуците безотказно, напрегнато, сякаш в тях щеше да намери решение и изход на проблемите си. В даден миг не се сдържа и тихо попита отново Матов:

— А защо все пак спомена, че детството те е спряло от самоубийство?

— Защото тогава бях в Царството Божие… — каза Матов. — Ако не станем като децата, никога няма да влезем в Него…

— Какво божествено има в децата?! Те са неразумни същества.

— Съгласен съм, но не това е имал предвид Исус, когато е рекъл, че децата са в Царството Божие.

— А какво, по дяволите, е имал предвид?

— Хората, Борисе, са най-приемливи, когато са болни или като са деца. В останалото време са зверове и бягай далеч!…

Борис не чу отговора на Матов. Той гледаше от балкона към входа на храма. Едно момиче в черна пелерина от копринено кадифе с качулка, цялата обточена с бяла, скъпа кожа, влизаше в тоя миг. Фигурата й бе грациозна под тъмната дреха. Тя свали качулката. Русите и къдрави коси се пръснаха около малкото лице. Той трепна. Това бе Симон Щерн. Тя се прекръсти благочестиво, като натопи пръсти в купола за вода. Тръгна по страничния кораб на катедралата. Падна на колене пред иконата на Мадоната с Младенеца и склони надолу глава. Молитвено бе прилепила дланите на ръцете си. После вдигна очи и устните й нещо шепнеха. Русите й коси върху черния фон на пелерината, осветени от свещите, приличаха на ореол около главата на светица. Нима и Симон Щерн може да бъде нещастна, помисли Борис. С усилие отмести поглед от нея.

— Не, аз не съм дете… — тихо каза той. — И не мога да бъда дете…

Двамата отново се заслушаха в музиката. По-късно те излязоха от храма.

— Отивам в Университетската библиотека — каза Скарлатов.

— Борисе, иди на вечеря в Щернови… — повтори молбата си Матов.

Толкова доверие имаше в неговия чист и топъл поглед, в тия големи, кафяви очи, че Борис не издържа и наведе глава. Те се разделиха на Плас дьо Рон.

Откъде това доверие в мене, джанъм, възбудено мислеше Борис, като вървеше. С какво съм го заслужил?! Защо не се обърне към Брезов?! Той ме превъзхожда във всичко!… Почувства се подтиснат. Разходката не бе го разведрила. Може би за пръв път той усети, че доверието понякога тежи повече от скръбта.

Глава седма

Когато Борис Скарлатов излезе от къщи, погледна джобния си часовник. Имаше още време за Щернови. Навън се здрачаваше. Той тръгна бавно, въпреки студа. Усети глад. Пребърка джобовете си. Нямаше нито стотинка! Хвана го яд, че забрави да вземе пари. Не искаше да отиде в Щернови гладен като пес, но нямаше избор. Сега вървеше по кея. В тази тиха част на града, може би и най-хубавата, с изглед към цялото езеро и снежните върхове в дъното, живееха в красиви, тихи сгради най-заможните хора тук сред огромни английски паркове, заобиколени с високи бронзови решетки. Те не бяха само швейцарци, а богаташи от цял свят. Защото имаха нюх на ловджийски кучета и твърде рано, преди всички останали хора, разбраха, че Швейцария за дълги години, а може би вечно, ще остане единственото тихо пристанище в тая така несигурна и размирна планета.

Домът на барон Щерн бе внушителна триетажна къща, в бароков стил, с балкон, колони и големи прозорци. Приличаше на Петѝ шато̀, често срещани в Южна Франция по долината на Лоара. Но тук, в Швейцария, такава сграда говореше за престижа на богатството. Паркът пред къщата бе малък с шадраван и скулптура на голо момиче, носещо съд на рамото. Заприлича му на Симон Щерн. Бяха източили водата да не замръзне и момичето стоеше самотно сред сухия басейн, покрит от окапали есенни листа. Той позвъни на високата порта. Лакей в червена ливрея, без да бърза, излезе от къщата и му отвори желязната порта. Борис тръгна след него по пясъчната алея, изкачи мраморните стъпала и на входа го чакаше друг лакей. Борис не се бе облякъл официално и когато свали пелерината с джобове, издути от тетрадки и вестници, остана по износения си костюм. Оттук го пое трети лакей и се запъти по вътрешната мраморна стълба. Спря се на площадката с огромното огледало. Видя слабото си изпито лице. Горе, където завършваше стълбата, започваше дълъг коридор. По стените висяха големи маслени картини. Повечето бяха с митологически сюжети. Лакеят отвори една бяла врата и високо обяви:

— Господин Скарлатов.

Борис мина край него и се озова в една голяма зала. Тя бе цялата с гипсови орнаменти, с позлатени инкрустации, а таванът беше изрисуван в небесносин основен тон с ангелчета и амурчета. От средата се спускаше висок полилей. Всичко бе подредено с вкус. Старинните стилни мебели, малко на брой, даваха на залата простор. Един бял роял в дъното до прозорците стоеше на издигнат подиум, до който се стигаше по две стъпала. И тук по стените бяха накачени няколко платна в позлатени рамки — изглежда най-ценните картини.

Посрещна го лично барон Щерн. Бе облечен в стегнат редингот, но явно се чувстваше притеснен в него. Сигурно насаме се облича само в халат, си рече Борис.

— Веднага се познава банкерското Ви потекло… — любезно заговори Щерн. — Точно навреме! Харесва ли Ви къщата ни?

— Да. Но аз съм идвал толкова пъти…

Банкерът не му обърна внимание и продължи да разказва това, което Борис бе вече слушал.

— Беше стара къща, но аз я ремонтирах. Знаете ли колко пари ми струва… Но не съжалявам!… Видяхте ли картините ми? Това е голямата ми любов и страст!

Той го поведе към един малък пейзаж на стената.

— Не разбирам много от живопис — каза Борис.

— Напразно! Живописта е връзката между изкуството и нас, банкерите.

Борис неволно се усмихна.

— Не се смейте! Кажете ми в днешно време кой поддържа художниците? Аристократите? Те нямат пари! Кралете и придворните? В най-добрия случай поръчват собствените си портрети, и то на посредствени художници. Ние, само ние, деловите хора, поддържаме изкуството! Без нас то ще умре. Художниците няма да има какво да ядат. Ние сме меценатите на съвременната епоха.

— Доста стиснати меценати, ако съдя по бедняшкия живот на художниците, които познавам…

— Не сте прав. Хората на изкуството не трябва много да се галят! Ако им дадеш всичко, те престават да работят. Нуждата е, която прави човека гениален!

— Но изкуството не е покупко-продажба!

— Защо не е? Най-великите произведения на живописта са по поръчка, направени за пари! Ако сега бях млад човек, щях да купувам, щях да влагам оскъдните си средства в картини. Това е капитал с нарастване — по-висок от най-високия банков процент в света! Но само при едно условие — ако имаш вкус и поглед към бъдещето! Ние, банкерите, се ориентираме и в тази област… А сега — да видим какво правят нашите дами…

Той отвори съседната врата. Влязоха в не голяма стая с бяла мебел и златни инкрустации, тапицирани в небесносиньо копринено кадифе. Килимът също бе издържан в светли тонове. Имаше много саксии с цветя и две клетки с пойни птици. Баронеса Щерн нещо плетеше. Беше с очила, леко паднали на носа, и Борис помисли, че именно това е истинският й вид — на кротка домакиня. Тя му действаше успокояващо. Малко по-далеч, към прозореца, седеше Симон Щерн и четеше някаква книга. Тя едва вдигна глава, когато двамата влязоха. Борис се учуди, но не даде израз на това. Той се радваше, че щеше да я види, и смяташе нейното присъствие най-приятния момент в предстоящата вечеря. Затова поведението на Симон го озадачи.

— Нашият скъп гост иска да ви поднесе почитанията си…

Скарлатов целуна ръка на баронесата. После застана пред Симон.

— Е, въпреки всичко дойдохте… — каза тя.

Той се смути.

— По работа и… от любопитство.

— Е, задоволихте ли си любопитството?

— Все още не…

Цялото държание на Симон беше подчертано студено с лек оттенък на насмешка, коренно различно от предишните им срещи. Това неловко положение прекъсна барон Щерн.

— Ние ще се оттеглим с младия човек в Библиотеката. Ще се видим на вечерята…

Дамите не възразиха нищо и двамата се запътиха към вратата. Това беше забележителна библиотека със старинни издания, повечето в кожена подвързия. Всички стени представляваха скрити книжни шкафове, неделима част от декорацията на залата. Пред мраморната камина стояха два фотьойла. Огънят в нея пламтеше. В дъното имаше дълга маса с извити крака, с позлатен свещник на нея и едно кресло в същия стил. Те седнаха пред камината и докато банкерът се намести, изпъшка някак по старчески.

— Е, синко, защо като Ви каня не идвате? Или не искате вече да виждате лукавия банкер, експлоататор и капиталистическо изчадие?…

Това беше отново намек срещу идеите на Скарлатов и той отговори в същия дух.

— Господин барон. Знаете, че съм дошъл по работа. И Вие ще простите на нихилиста, на вагабонтина и нехранимайкото, на блудния син, анархиста, комуниста и социалиста, че бърза да разбере какво известие му носите…

— Вие сте оскърбили, уважаеми господине, един стар човек, едно нежно сърце…

Това баронът каза с такъв скръбен израз и тон, че Борис, който още не бе научил изкуството да се владее, искрено се разсмя и едва успя да спре навреме. Баронът никак не се смути и продължи със същия тон и израз на лицето.

— Да, нежно сърце, което се разкъсва от болка за най-обичното същество — своя син…

— Уважаеми бароне, още на времето приключихме разговора по причините за скъсването между мене и баща ми. Аз се отказах от каквато и да е негова помощ.

— Аз, млади господине, уважавам Вашата независимост. Вие се справихте блестящо сам. Вие сте първенец на курса, гордост на Университета!… Дъщеря ми редовно ме уведомява за успехите Ви. Но, господине, още повече уважавам Вашия баща. Гениален банкер в тежките условия на Балканите и Ориента!… И нас ни свързва трайно приятелство.

— До следващата клопка или самоизяждане?

— Цитатите, с които сте си наблъскали главата от социалистическите брошури, само Ви пречат. Повярвайте ми! След това ще трябва дълго време да употребите, за да се научите да мислите самостоятелно.

— Благодаря. Харесвам се и така.

— Младост, младост!… Някога и аз почнах от нищото… Животът на банкера не е сладък. Той е една постоянна война, в която даже най-близките му не го разбират. Даже собствените му деца!… Но, млади момко, как мислите, че ние се запазваме в този вълчи свят? Задавате ли си този въпрос вие, социалистите?

— Отговорът не е труден, даже да не си социалист — интересът!

— Няма по-силно приятелство и по-трайна, по-безкористна помощ от тази между банкерите! Много повече, отколкото между така обичаните от Вас пролетарии…

Скарлатов рязко и грубо го прекъсна.

— Господин барон, аз дойдох по работа! Вие обещахте, че ще помислите по въпроса, който ме интересува. Едва ли ще бъде удобно да го разискваме на вечеря.

Лицето на Щерн стана изведнъж недоброжелателно.

— Да, помислих. И не съм забравил! Надявах се, че Вие сте се отказали…

— И какво?

— Има един човек… — Баронът бръкна в джоба и извади една визитна картичка. — Тук е името на тоя човек… Адреса му знаят малцина, смея да твърдя, че в Женева може би само аз… Ще Ви чака понеделник осем часа вечерта. Бъдете точен! Но, мили момко, все пак Ви съветвам — не отивайте! Това е Сатана, Луцифер, баща на лъжата!…

Борис прибра визитната картичка, без да я прочете. Учуди го само свирепата характеристика, която даде баронът. В Библиотеката влезе лакеят.

— Граф Конрад Щаренберг — съобщи той.

Изведнъж старият банкер пъргаво скочи от фотьойла. Оправи набързо дрехата си. Лицето му засия в усмивка.

— Простете, млади момко, дойде мой скъп гост… Прекрасен, млад човек! Ще Ви бъде приятно да се запознаете. Нека идем и посрещнем този блестящ, културен джентълмен, потомък на една от най-знаменитите старинни фамилии в Европа! А знаете ли колко е изискан и забавен! Симон много го харесва…

Той излезе с бързи крачки от Библиотеката, следван от Скарлатов. В салона видя да чака, изправен спокойно, един млад мъж с руси коси и тънки мустачки, облечен елегантно като лондонско денди — с фрак, светъл панталон и вратовръзка във весели тонове. Банкерът забърза с късите си крака към него и го прегърна.

— Каква радост, скъпи графе! Каква чест! Най-очакваният гост в тоя дом! Елате да ви заведа при дамите… Симон с нетърпение Ви очаква…

Трапезарията бе огромна с масивна, баварска, дъбова мебел. Бе сервирано изискано. Съдовете бяха сребро, порцелан и кристал, разположени сред цветя и позлатени свещници. Ястията и вината поднасяха лакеите. Барон Щерн бе довел храненето до съвършенството на църковен ритуал. Той обичаше да си похапва. Ядеше с наслада. Седеше начело на масата. Ястията бяха малко тежки за несвикналия стомах на Борис. Една типично немска кухня! Въпреки глада, който изпитваше, той се въздържаше от тия тлъсти гозби, за да не му стане лошо. Затова се задоволяваше с по няколко хапки от всяка, просто от учтивост. Повечето време наблюдаваше и пиеше.

От едната страна на масата седяха баронесата и Скарлатов, а срещу тях Симон и Щаренберг. Графът се грижеше по всички правила на етикецията за дамата си, но тя почти не ядеше и седеше мълчалива и замислена.

През цялото време нито веднъж не погледна към Борис. Баронесата също не пророни нито дума. Затова пък заедно с яденето барон Щерн все повече и повече се развеселяваше. Той разкопча златните копчета на жилетката. Заприлича му на Бакхус от Рубенс. И когато отпи от виното, той заговори с усмивка на Борис:

— Обърнете внимание каква прекрасна двойка са!…

Борис нищо не каза. Стана му неприятно. Симон не помръдна, сякаш не се отнасяше до нея.

— Как личи аристократът във всичко!…

— Повярвайте ми, бароне — каза Конрад Щаренберг, — да си аристократ в днешно време е все едно да бъдеш огромно, породисто куче. Всички казват, че кучето е хубаво, но никой не го ще, защото не може да го изхрани. Накрая то умира от глад. Бих предпочел да съм наследил от дедите си не титли, а повече пари.

— Напразно така мислите! — оживи се Щерн. — Именно титлите са Вашият капитал. Аз съм банкер и знам цената на всичко в тоя свят. Но и ние, Щернови, значим нещо…

Баронът с наивна гордост кимна към Симон.

— Поколения е трябвало да минат, за да създаде такъв изящен екземпляр нашият род!…

Изведнъж Симон рязко заговори:

— Папа, какъв род сме ние! Прадядо Ви е бил равин, а Вие сте почнали като амбулантен търговец!

— Симон, добре знаеш, че сме католици! — намеси се баронесата.

Барон Щерн се засмя. Явно, че нищо не можеше да наруши доброто му настроение.

— Започнах не като амбулантен търговец, а като снабдител на австрийската армия. И не се срамувам от миналото си! Дал съм на двама историци да изработят родословното ми дърво. Пък ако се съединят маслината с кипариса…

Той погледна многозначително Симон и Конрад. После банкерът се обърна към жена си с една неподозирана в него нежност:

— А ти, мутер — рече той на родния си немски език, — нямаш нищо против, че стана баронеса, нали?…

Симон сведе глава. Без да иска, Борис я следеше. Спомни си възторженото й лице със затворени очи, когато танцуваше на бала, опряна на ръцете му… Силно му дожаля за нея. Но Щерн с усмивка вдигна чашата с червено вино.

— Хайде, деца, не се мотайте! Да пием и плюскаме като германци, както е казал татко Лютер!…

Всички пиха, само Симон остана мълчалива.

След вечерята Борис се извини пред домакините, че има работа. За негово учудване графът също си тръгна. Борис запомни погледа на Симон, когато си подаде ръката за сбогуване. Имаше толкова отчаяние в очите й, че му стана страшно за нея. Но не й каза нищо, а и не можеше. Двамата с графа излязоха.

Глава осма

Скарлатов искаше да се отърси от тягостното чувство и навън реши да се осведоми от Щаренберг за личността във визитната картичка. Извади я от джоба и му я подаде. Графът стреснато го погледна.

— Барон Базил Захариас[93]… — прочете той.

— Познавате ли го?

— Лично не. А Вие?

— Аз също.

Тогава графът набързо разказа това, което знаеше за тази тайнствена личност. Бил прекалено богат. Свързан с най-мощните банкери и концерни в света!… На времето се подвизавал в Ориента и в Турция, където спечелил богатството си и достигнал висши правителствени постове. Произходът му бил неясен. Знаел великолепно всички основни европейски езици плюс гръцки, турски, староеврейски и арабски. Живеел ту в Париж, ту в Лондон, ту в Женева, Виена или Берлин, където имал собствени резиденции. Понякога го виждали на игралната маса и никога не губел. Основното му занятие било продажба на оръжие по цял свят, и то неофициално. Имал собствен търговски флот. Именно поради тази търговия, свързана с войни, въстания и убийства, си спечелил славата на злодей. Всички изпитвали мистичен ужас пред личността му, какъвто хората изпитват пред палача. Не протестирал, когато в печата пишели най-невероятни неща за него, граничещи с легенди. Това, според графа, му било приятно. Да, това бил могъщ и с огромни връзки човек!… Но малко пернат на тема окултизъм, ложи, предсказания и магии…

Скарлатов бе толкова силно заинтригован[94] от разказа му, че не усети как Щаренберг свойски го хвана подръка.

— Господин Скарлатов… аз също бих искал да Ви попитам за нещо…

— Моля, графе…

— Какво мислите за Симон Щерн?

Борис неволно се намръщи.

— Разбрах, че я познавате от дете… — бързо добави графът.

— Тя е чувствително, гордо и интелигентно момиче.

— Знам, че не е за мен. Изобщо не съм за семеен живот!… А и тя, доколкото схващам, не питае никакви чувства към мене. Но нямам друг изход. Единственият, изглежда, е в изгоден брак.

— Единственият?

Борис попита механично, но не очакваше реакцията, която последва от страна на Щаренберг. Той заговори страстно, някак припряно. Започна с това, че за него, разбира се, има изход. Той го е проверил! Хиляди пъти е бил близо до успеха, но винаги губел, понеже нямал достатъчно средства, за да проведе системата си докрай. От младини играе на рулетка и ако нещо наистина знае досконално, това са правилата и възможностите на тая игра. И в края на краищата той ще покаже кой е! Нека го смятат за вятърничав аристократ! Но той се отнася към рулетката с цялата сериозност и смята, че да посветиш способностите си в тая област съвсем не е глупаво. Това е повече от най-висша математика… И ето, след два дни той заминава за Монте Карло. Наистина капиталът му е малък, но ако играе внимателно, може би този път ще разбере достойнствата на системата си. Щаренберг извади от джоба на палтото едно измачкано тефтерче. Започна да му обяснява цифрите и начините на залагане. Целият се бе изчервил от възбуждение. После му разказа случаи на големи печалби, а също и за няколко тайнствени играчи. Накрая предложи на Скарлатов да отидат заедно на юг, да обединят капиталите си и проведат на по-широка основа системата му. Тоя път той не се съмняваше ни най-малко в нейния успех!… Тия думи, тази непоколебима увереност, изгарящият стремеж към шанса в хазарта, тази неистовост, стигаща до лудост, дълбоко потресоха Борис. Тоя човек бе разкрил себе си на него, непознатия!… Под тая сдържана аристократична маска бушуваше такава страст, която със силата си неволно предизвикваше уважение. Борис бе от хората, които много се колебаеха, преди да вземат решение. Затова тая всеотдайност на Щаренберг го респектира. Тогава той не знаеше, че по-голямата част от човечеството мисли и се колебае в решенията си като него и само една малка част, само единици, вярваха така силно в себе си, че можеха да увличат останалите хора след своите идеи. Такива бяха императорите, пълководците, великите политически личности, създателите на религии и картоиграчите. Хора, дотолкова убедени в своята правота, която изключваше каквато и да е друга истина, освен тяхната!…

— След два дни тръгвам, господин Скарлатов. Елате! — Не изпускайте щастието си! Предполагам, че и Вие сте зле материално. И на Вас Ви трябват пари.

Да, на Скарлатов му трябваха пари, и то много пари, но възрази:

— Доказано е, че от рулетка не може да се спечели, по-точно печелят собствениците!…

— Не е вярно! Освен всичко друго, това е единствената възможност да бъда самостоятелен и да не завися от хората!…

Това графът изрече така убедено и с такъв наивитет, че Борис истински се замисли за неговото умствено състояние. Разделиха се малко преди моста, но Борис не се прибра в къщи. Той седна на една пейка, изчистена от снега, в Жарден д’Англе. Беше тъмна нощ, но не усещаше студ. Силата и възбудата, която излъчваше Конрад Щаренберг, му се беше предала. Той гледаше пред себе си елхите, отрупани със сняг, но не ги виждаше. Защото в тоя момент си представи рулетката и златото, много злато, което печели с един удар!… Опита се да изхвърли тая мисъл от главата си, мисълта за единствения удар, спасителния удар в живота, който би му дал всичко, от което се нуждаеше. Но не можеше да се отърве от това видение. Борис стана.

— Започвам да полудявам… — каза гласно той.

Още долу, от улицата, видя, че прозорецът на мансардната му стаичка светеше. Завтече се, бързо отключи и влезе. Мадам Ролан усмихнато го посрещна.

— Господин Скарлатов, имате гост… Един много изискан мъж. Шик, с такива хубави маниери!… Простете, че го поканих във Вашата стая… Оля-ля-а-а-а… доста е разхвърляна… Чака Ви. Правих му компания, докато дойдете.

Борис се изкачи на няколко скока и отвори вратата на стаята си. Елегантният мъж, който седеше до бюрото, стана и тракна с токовете, като се поклони.

— Полковник Стоев. Интендант от българската армия.

— Скарлатов, студент. По какъв повод ме търсите?

— Господине, аз от дълги години работя съвместно с Вашия баща. Той е мой патрон! Искам да изразя задоволството и радостта си, че сега се запознавам със Скарлатов-син.

Борис сухо каза:

— Не разбирам връзката.

— Мога ли да седна?

— Моля…

Полковникът седна. Борис също, но така, че разстоянието между двамата да бъде по възможност най-голямото. Стоев беше човек, който внимателно наблюдава събеседника. Веднага разбра, че стъпва на хлъзгава почва с името на стария банкер.

— Поводът, по който идвам, съвсем не е свързан с баща Ви. Господин Скарлатов, идвали ли са при Вас двама македонски революционери?

— Двама терористи?

— Можем да ги наречем и така, ако не действаха от името на най-мощната нелегална политическа организация на Балканския полуостров. Но, за да не губим време, ще пристъпя направо към работата. Въпросните лица са упълномощени да купят оръжие и боеприпаси. Вярвам, че знаете това…

Борис бързо съобрази, че сега е моментът да прекъсне разговора. Но любопитството му бе голямо, затова реши да го проведе докрай, с цел да получи необходимите сведения. Спомни си молбата на Матов, ето защо кимна с глава. Полковникът продължи:

— Отлично! Вие не сте се наели с тази работа и правилно! Предполагам, че подозирате в каква каша бихте се забъркали?…

Борис се ядоса. Този нахален тон направо го вбеси. Сякаш някакъв дух на противоречието започна да го ръководи.

— Обещах да проуча въпроса — отвърна той.

Полковникът млъкна. Беше изненадан.

— Значи така… Приели сте да бъдете съветник? При това положение вярвам, че са Ви уведомили какви стъпки са направени.

Борис нямаше и понятие какво се е правило преди него, но реши да блъфира.

— Господин полковник, в течение съм на всичко. Вие досега се опитвахте по наивен начин да разберете какво смятам да предприема. Естествено е, че няма да Ви кажа нито дума! При това положение считам разговора за приключен, освен ако желаете непременно да издекламирате Вашия монолог.

Полковникът взе една чаша от бюрото. Погледна я. Там нямаше нищо. Но Борис мълчеше.

— Е, добре, господин Скарлатов… Сякаш виждам баща Ви пред себе си… Парите на Организацията са преведени на Запад с посредничеството на Търговска банка Скарлатов и син. Не искайте от мене да Ви кажа къде!

— Банката е Мезон Щерн! Стоев стреснато го погледна.

— Значи и това са Ви съобщили?

— Полковник Стоев, Вие лично какво направихте, за да задоволите искането на Организацията?

— Господине, аз съм офицер от българската армия. Наистина патриотичният ми дълг е да подпомагам нашите братя в Македония. Но ако нещо се случи, плащам аз! Разбирате сега, че можех да бъда страна в сделката само като частно лице. Вземете в съображение, че в случая нямаше да има нужда от нелегален трафик. Оръжието е складирано на самата турско-българска граница. Ако се бяхме споразумели, прехвърлянето му щеше да е детска шега!…

О-хо, си каза Борис. Значи тия преговори имат дълга предистория и чак сега научавам.

— И все пак, господин Стоев, защо не осъществихте сделката?

— Намериха се разни типове, които внушиха на двамата терористи, че оръжието е остаряло и бракувано от българската армия.

— Но щом сте тук, в Швейцария, значи не сте изгубили надежда… Може би печалбата не е за изпускане?

— Печалба за мене няма да има никаква!

— Разбирам. Патриотичен дълг. Но като доверено лице ви питам, как смятате да набавите оръжието? Да го купите откъде?

— Господине, ако не се казвахте Скарлатов, щях да помисля, че имам работа с невежа. Знаете добре, че Шнайдер, Круп и Армстронг не биха продали и патрон на частно лице.

— Това знам! — излъга смело Скарлатов. — Става дума… кои ще бъдат посредниците, тъй като са верига. Интересува ме името на главния посредник.

— Аз няма да отговоря на този въпрос. Не мога да ви отговоря!

— В такъв случай ще дам препоръка на моите довереници да бъдете изключен като един от посредниците в сделката!

Полковникът мълчеше. Той наистина не можеше да каже нищо за трафика на търговията с нелегално оръжие, тъй като собствената му кожа бе по-мила от най-голямата печалба.

— Не правете това, господин Скарлатов. Аз ви предлагам блестяща сделка! Няма да има нито нужда от фабрики, нито от посредници. Вие сте студент. Колкото и да е богат баща ви, едва ли би покрил всичките ваши нужди и желания. Обяснете им, че е невъзможно тук да купят оръжие. Тогава ще бъдат принудени да се върнат на първото ми предложение за оръжието на границата. Ще делим печалбата на две!

— Печалбата ви като посредник?

— Не. Почти цялата сума. Оръжието не ми струва нищо. Господин Скарлатов, нека не се самоизяждаме като българи!…

— Вие знаете по-добре от мене какво значи негодно оръжие за революционери! Една истинска касапница!…

— Годно е! Само е малко остаряло…

В тоя момент една мисъл осени Борис. Тя се яви внезапно като повей от дълбините на съзнанието му, както на артистите се явява внезапно вдъхновението. Той попипа портфейла си във вътрешния джоб и каза:

— Господине. Смятате ли, че вие сте единственият, който може да осъществи тази сделка?

— Не мисля, а твърдя!

— Ами ако ви докажа обратното?

— Тогава ще се откажа от нея.

Скарлатов извади от джоба си портфейла. Там някъде бе оставил визитната картичка. Извади я.

— Господине, прочетете това…

Полковник Стоев стана, отиде при него и прочете визитката. Челото му се изпоти.

— Господине, вие сте самият дявол. Надминахте баща си! Приемете моя… моя поклон!…

Борис се усмихна, когато видя, че Стоев наистина изискано се поклони. Този човек умееше да губи. С това му стана донякъде симпатичен. Съобрази също, че сам едва ли би свършил някаква работа. Полковникът щеше да бъде добра маша.

— Не го приемайте толкова трагично, полковник… Все пак ще ви имаме предвид!…

— Благодаря, господин Скарлатов. Заслужавах си този шамар. Аз ви подцених. Никога втори път няма да сторя тази грешка. Ако съм ви нужен, ще ме намерите в хотел „Екселсиор“. Ще бъда в Женева още една седмица.

Борис стана от бюрото. Офицерът също.

— Имам чест — каза Скарлатов.

Полковникът кимна, искаше да каже нещо, но после се завъртя на токовете и напусна стаята с приведена глава. Борис не го изпрати. Остана до бюрото. Всичко му беше странно и чудно.

— Боже господи, какво правя аз?! — каза той гласно.

Още държеше визитната картичка в ръка. Чак сега я разгледа подробно. На едната й страна имаше златен герб с полумесец, звезди и пирамида. Отдолу се четеше името:

БАРОН БАЗИЛ ЗАХАРИАС

Обърна я. Със старинни черни букви бе написано на френски: „както сянката следва тялото, кармата[95] следва нас. Всеки по необходимост трябва да вкуси това, което самият е правил!“

Глава девета

На другия ден Скарлатов се отправи към „Ландолт“. Поговори кратко с Матов. Разправи му докъде е стигнала работата. Следобед с негово съдействие се срещна с двамата терористи в италианската таверна. Там уточниха някои подробности и взе списъка на исканото оръжие. Останалото време до мръкване посвети на себе си. Изкъпа се, избръсна се. Извади една риза и внимателно се облече. Без да иска, се вълнуваше. Отиваше на риск. Не познаваше този мистичен барон. Не знаеше как ще се отнесе към него, ако изобщо благоволи да го приеме…

Навън се беше вече стъмнило. Любопитството му се толкова засили, че набързо си метна пелерината и тичешком излезе на улицата. Гъста мъгла се бе спуснала над Леманското езеро и крайбрежния булевард. Скарлатов се загърна и с бързи крачки тръгна към резиденцията. Чу зад себе си тракането на копита и видя един фиакър. Той го спря. Макар и да не бе далеч, но за тежест реши да отиде с превозно средство. Сега играеше ролята на зрял, солиден мъж, комуто предстои сериозна финансова сделка, и Борис взе напълно да се вживява в нея. Фиакърът се движеше бавно по крайбрежния булевард. Спря пред една странна къща с кули, с причудливи и начупени форми. Имаше вид на миниатюрен рицарски замък и впечатлението се засилваше от падналата мъгла. Оградата бе цялата от дълги стволове на пушки с щикове, каквито са били пушките в наполеоновите войни. Върху колоните край портата стояха два малки бронзови топа, а върху крилата на портата от ковано желязо имаше също два щика с бога на войната Марс.

Борис слезе от фиакъра и се разплати. Къщата бе потънала в мрак. Застана пред желязната порта и натисна бутона на електрическия звънец. Беше точно осем без една минута. Не виждаше никого нито в двора, нито пък къщата даваше някакъв признак на живот. Но след малко от къщата излезе един лакей, облечен в черно, прекоси алеята и отвори желязната порта. После направи знак на Борис да го последва. Запътиха се, без лакеят да проговори. Изкачиха стъпалата пред входа на дома и влязоха. В преддверието Борис съблече пелерината си и я подаде на мълчаливия лакей заедно с цилиндъра и ръкавиците. Тръгнаха по една извита мраморна стълба, която водеше до един коридор с картини. Той свършваше с една голяма врата. Лакеят застана пред нея и широко я отвори. Чу се бавен мъжки глас, доста силен, който отекна като ехо в празната къща.

— Влезте!

Борис прекрачи прага и се намери в една огромна зала. Цареше полумрак. Тежките завеси бяха спуснати. Приличаше на оръжеен музей. Цялата бе в картини от битки и по стените имаше накачено оръжие от римските щитове, гръцките дротици през арбалетите, ятаганите, мускетите, пушките — до съвременните на Скарлатов оръжия. Подът бе постлан с дебели ориенталски килими. В дъното на залата съзря фигура на мъж в черно, в гръб, и озарена от пламъците на камината. Борис не пристъпи, а остана до вратата, която се затвори зад него.

— Барон Захариас? — попита тихо Скарлатов. Мъжът се обърна със скръстени ръце и каза:

— Можете да ме наричате и така, а можете да ме наричате Авадон, Аполион или както ви е угодно, защото аз нямам име, нямам родина, нямам националност. Не принадлежа към никоя религия или, по-точно, изповядвам всяка религия.

Очите на Скарлатов свикнаха с полумрака. Сега той разгледа барон Захариас. Беше нисък на ръст, слаб, с черни мустаци, завити нагоре. Но това, което поразяваше, бе неговото облекло. Носеше черен фрак, черна риза с проблясващи черни диамантени копчета, черна вратовръзка и панталони. Черни камъни на копчетата за ръкавели и черен диамант на вратовръзката. Инстинктивно го нарече в себе си черния принц. Лицето на мъжа нямаше мимика. То бе масковидно, изсушено като мумия и това впечатление се подсилваше от голия му череп. Беше възрастен и все пак не можеше да се определят точно годините му. В бледата светлина лицето му в своята безжизненост всяваше страх. Мъжът продължи с глас, който отекваше в залата.

— Аз очаквах да дойдете… Вие също не сте този, за когото се смятате. Един ден ще разберете кой сте всъщност и към кои принадлежите. Сега е още рано… Още дълги години ще търсите своето име, своето истинско „аз“ и може да го намерите, а може и да не го намерите в сегашния си живот… Но аз знам кой сте!…

В първия миг всичко беше толкова неочаквано и странно, че Борис се стресна. Но скоро се взе в ръце.

— Тогава може би знаете, че идвам за сделка.

— Сделка? Тя ще бъде уредена от моите подчинени. Жалка сделка, нищожна!…

Борис и не попита дали говорят за една и съща работа. Чак сега той се приближи и остави на масичката до камината списъка на оръжието.

— Благодаря ви…

Двамата продължиха да стоят прави около огъня.

— Вие мислите сериозно, че няколко хиляди франка значат нещо за мене? Аз ви повиках с мисълта си, за да ме изслушате!… Ние, избраниците, движим човешката история, ние я правим. Какво са Наполеон, Александър Цезар… Наши подчинени, които ние караме да изпълнят волята ни. Ето аз продавам оръжие на някакви жалки терористи. Те вършат своето дело и се сблъскват със слугите на турската империя. Но това, че се бият с модерно оръжие от мен, принуждава цялата турска армия да се превъоръжи, да закупува най-ново оръжие в огромно количество!… И щом то е налице, има и хора, които да го носят, а то никога не мълчи. Само̀ почва да стреля. И ето, отново ходът на световната история забързва, отново кръв и смърт, и след кратка почивка — нисшите същества, направлявани от нас, се вкопчват в битка на живот и смърт помежду си. И пак ние продаваме оръжие!… Явяват се нови пълководци, а нашите имена никой не знае! Никой не предполага, че ние, именно ние, сме принцовете на тоя свят! Вярно е, че ние събираме златото. То е символ на нашата мощ, но истинската ни мощ е в това, че сме избрани да ръководим света, а само ние знаем къде той отива и докога ще съществува!…

Борис го слушаше учуден, но не смутен. Той е побъркан, реши изведнъж в себе си.

— Бароне, преди няколко години в Берн умря един човек. Беше професор и завърши като луд. Той също смяташе, че светът се състои от няколко избраника, а останалото човечество е техен тор.

— Да, Ницше!… Той изрази някои наши идеи, но съвсем не беше от нашите, тъй като не проумя силата на златото. Идея без злато е като кораб без океан! Един друг, евреинът Маркс, проумя силата на златото и обясни света чрез парите. Но също невярно, защото не разбра неизменната, неподатливата на промени същност на човека. Не разбра древната истина, че това създание в зло е заченато и е осъдено да не разбира резултатите от своята дейност. Той мислеше, че като открие законите на парите, ще открие законите на човешката история. Той не прозря, че съдбата на човечеството е предопределена още преди създаването му и тая съдба никой не я знае. Знаят я може би малцина, знаем я ние!…

Изведнъж без никаква връзка Борис си спомни скулптурата на дявола в един от ъглите на тясната тераса, обкръжаваща Нотр-дам в Париж. На времето му бе направила силно впечатление. Дяволът бе замислен и подпрял с двата си юмрука лицето, гледаше надолу великия град… тогава се запита какво мисли тази скулптура, а сетне реши, че нищо не мисли и само наблюдава суетата на тоя свят, уморен от всичко. Дяволът се взираше в града, където всичко бе пропито от съблазънта на хазарта, парите, на внезапното забогатяване и разврата. Сякаш човечеството, въпреки хилядите години, не се бе променило и чакаше, както в първия ден, чудото, и вярваше в него много повече, отколкото в прогреса и великите открития…

Мъжът взе от масичката зад него голяма златна табла. Върху таблата имаше покривка от тъмно кадифе, а върху кадифето блестеше едър, златен пръстен.

— Приближете се, млади човече… — каза той. Борис се подчини. Сега можеше да разгледа добре пръстена. В средата му чрез малки диаманти се очертаваше пирамида, а отстрани бяха изгравирани цифри и древни семитски букви, чийто смисъл не можеше да схване.

— Това е тайна… — каза мъжът. — Това е името на принца на тоя свят. Числото му е 666! Който го открие, ще бъде безсмъртен и ще владее земята!… Вземете го! Където и да го покажете, вратите ще бъдат отворени за вас. От тоя ден вие ще имате помощта и подкрепата на хората като мен. Сега вие сте един от НАШИТЕ!

— А пирамидата какво изразява?

— Тя изразява, че вселената в неспирните си кръговрати се връща отново към своята стабилност — до новия кръговрат. А символ на стабилност е пирамидата.

Борис вдигна пръстена и го погледна съвсем отблизо, а после го прибра в джоба си. Неволно хвърли поглед към ръката на барона и забеляза, че носи същия пръстен.

— А ако решите един ден да работите при мен, тогава ще можете да проникнете в неизречените тайни — каза мъжът.

Борис се поклони и бавно излезе. Пред вратата го чакаше мълчаливият лакей, който го придружи до желязната двукрила порта на двора.

Най-сетне Борис се намери навън и се спря на тротоара. Той избърса потта от челото си. Черният принц му направи неотразимо впечатление със своите мисли и поведение. Сега той ги свърза с ритуалите и аксесоара на масонските ложи, за чието могъщество често пишеха швейцарските вестници. Борис напипа в джоба си пръстена и го измъкна. Той блясна в ръката му под бледата светлина на уличния фенер. И все пак здравият разум в него лека-полека надделя. Той изправи глава, усмихна се и тръгна по тихата улица.

А там, в странната къща като рицарски замък, мъжът в черно бе открехнал пердето и го наблюдаваше през прозореца. Когато Борис отмина, пердето бавно се спусна…

Глава десета

Следващите дни минаха като неприятен кошмар. Сделката с оръжието се уреждаше с невероятна бързина. На два пъти трябваше да ходи при Щерн и да подписва разни разписки. Неприятно му беше, че полковник Стоев присъстваше на всичко това. В крайна сметка той не бе пренебрегнат и сега с нетърпение чакаше Скарлатов да свърши своята формална работа и да се заеме той със своята част. Промяната в него бе забележителна. Носеше нови дрехи, златен часовник с верижка и три пръстена с едри камъни на ръката. Един ден мина край Скарлатов на булеварда във фиакър. Този мъж добре се забавляваше. Дали бе получил своя дял или предварително харчеше парите, които се надяваше да вземе?… Както разбра Скарлатов от документите, поръчката далеч надхвърляше наличната сума в Мезон Щерн. Не се съмняваше, че барон Захариас е този, който я е осъществил. Когато подписа и последния документ, двамата със Стоев излязоха от Банката. Нито грош вече не остана от капитала на Организацията. Стоев го попита:

— Простете, господин Скарлатов, бих ли могъл да Ви задам един нескромен въпрос?

— Моля?

— На колко възлиза Вашият процент?

В първия момент Борис не можа да разбере добре въпроса. Трябваше му малко време. Когато разбра, целият се изчерви от гняв, но се сдържа. Любопитството в него бе много силно. Наслуки, след кратко разсъждение, каза:

— Десет.

— Не е лошо. Но аз Ви питам за процента от барон Захариас…

— А защо не ме питате на колко възлизат капиталите ми?

— Знам, че е тайна, но аз се интересувах с друга цел… Ако действахме заедно, щяхме да измъкнем повече! Не съм самомнителен, но имам по-голям опит от Вас.

— Щом имате толкова опит, кажете какъв е процентът на барон Захариас.

— Никакъв. Погледнато формално, той е на загуба. Но за него това е една отлична сделка. Представете си, господин Скарлатов, той вече афишира в австрийската преса продажбата на оръжието. Искате ли да Ви дам вестника?… И реакцията от турска страна не закъсня! В момента се водят преговори с Турция за доставки на пушки система „Маузер“, с които ще се превъоръжи аскерът. И в центъра на тази сделка е Баронът. Сега разбрахте ли, че печалбата му не може да се изчисли с проценти. Да, господин Скарлатов, той е от принцовете на този свят!… Къде ние двамата ще се сравняваме с него!

— Ние двамата с Вас нямаме нищо общо помежду си! — каза сухо Скарлатов.

— А аз оставам с отлични впечатления от Вас. Приемете моите дълбоки почитания!…

Без да отговори, Скарлатов се извърна и тръгна по булеварда. Чак сега почувства колко се е омърсил. В цялата тая история бе изявил себе си като безхарактерен и безпринципен човек!… А имаше ли друг изход? Да, отговори другият Скарлатов, изходът на честните хора, на идеалистите, които никога не правят компромис с убежденията и съвестта си!… Досега той не подозираше подобна проява в себе си, но тя бе факт и той не си правеше илюзии, че е нещо временно. Вероятно е нещо вродено, си помисли Борис. Той се боеше, че отново в труден момент тази безпринципност ще се покаже. Просто нося бремето на наследствеността, си каза той. В ония времена на Ибсен много неща се обясняваха с наследствеността, както малко по-късно щеше да дойде модата на Фройд. Но Борис беше млад и не знаеше, че компромисът със съвестта не се случва само при него или където и да било по света. А е във всекидневния живот, във всекидневните решения, които човек взима. Защото компромисът е отражение в човешкото съзнание на реално съществуващата случайност в битието. Той е заложен в невъзможността да предвидиш всички обстоятелства. Но Борис дълбоко вярваше в човешкия разум, в неговите неизмерими простори и затова тая слабост го унижаваше, противоречеше на всичко, каквото той бе изградил в себе си, и на всичко, каквото искаше да бъде!… И той реши никому да не разказва преживяното. Утешаваше се, че с времето всичко ще улегне, и този болезнен, срамен спомен щеше да изчезне. По-нататък ще може с други очи да го погледне, тогава, когато целта ще е вече оправдала средствата. Защото все пак той се бе намесил в играта, за да помогне на революцията, на свободата на един народ!… Но дали тази цел наистина оправдаваше средствата, с които се постигаше?… Трябваше ли в едно идеално дело да се намесват хора с нечисти ръце като Стоев, като Захариас, като Щерн, а не на последно място и като него самия?… И така, младият Борис се сблъска за пръв път с противоречието, че целта оправдава средствата, и щеше да се сблъсква през целия си съзнателен живот, да приема или отхвърля тази толкова човешка и затова толкова мъчителна дилема, еднакво убеден и неубеден в различните периоди от съществованието си до смъртта. Но сега, докато крачеше по булеварда и разсъждаваше, без да забелязва нищо наоколо, реши никога, за нищо на тоя свят да не оставя компромисът да ръководи волята му!

Ето защо следващите дни Борис напълно се изолира. Не отиваше в „Ландолт“. Не се срещаше с Матов. С Брезов се виждаха в Университета. Той с нищо не му даде да разбере, че знае за участието му в сделката, и да го упрекне. Беше отслабнал, блед, явно парите съвсем не му стигаха, и Брезов — този весел, силен атлет, започна да прилича на монах. Двамата решиха да вземат колкото се може изпити през тази сесия, а в лятната да приключат със следването и само в краен случай да продължат до есента. Това беше смел и амбициозен план. Двамата не се съмняваха в силите и възможностите си. Тази устременост и простота на поставената цел действаше ободрително на Скарлатов. Той се зае упорито да чете. Осъмваше над учебниците си. Съвсем внезапно, на няколко пъти, изпъкна в съзнанието му лицето на Симон — възторжено на бала, насмешливо от последната им среща. Но той не се опитваше да го задържи, защото смяташе, че нищо не трябва да го отклонява от целта. Дори веднъж я зърна в гръб по коридора на факултета и в първия си порив искаше да я настигне, но се въздържа. Цялото си време той прекарваше в Университета, Библиотеката и у дома. Външно съвсем се занемари. Ядеше каквото му падне. А зимата беше студена. Вечер навличаше всички топли дрехи, намяташе се с одеялото и четеше в мансардата до съмване. Избягваше българите в Университета. Все му се струваше, че знаят за падението му. Най-много му липсваше Матов, но срамът му бе по-голям и Борис направи всичко възможно да не се срещне с него. В дълбочината на душата си го считаше за Съблазнителя, за този, който го подведе, въпреки че чувствата му на обич към него не се измениха, а напротив, тази наложена раздяла сякаш ги засили.

В началото на декември, когато веднъж излезе от Библиотеката и вън бе вече тъмно, купи от близката будка някакъв вечерен вестник. Там, на първа страница, видя портрета на двамата македонски терористи и още един непознат. Под уличната лампа прочете сравнително краткото съобщение, но с обширен коментар. Пишеше, че трима терористи направили атентат, като вдигнали във въздуха цяла влакова композиция в отсечката между гара Кара-Суле и Солун. Влакът бил военен. Броят на загиналите бил сравнително малък, но всички били войници и офицери. Единият терорист загинал по време на експлозията, другият бил убит два дни по-късно при престрелка. Третият, тежко ранен, бил публично обесен на площада във Воден. А в коментара към събитието европейският печат го представяше по традиционния начин като углавно престъпление на поредната разбойническа банда — както в повечето случаи осветляваше трагедията на Македония. Така вестниците създадоха картина на това революционно движение, която малко се отличаваше от тая на сицилианската мафия. Борис бе обхванат от неудържим гняв. Просто се задушаваше и без да мисли, тръгна към „Ландолт“.

А там отдавна бе почнало траурно събрание в памет на загиналите. Борис застана до входа и никой не го забеляза. Събранието водеше Бижев. Откакто бе дошъл в Женева, покрай кореспондентската си работа, той разгърна и голяма дейност по македонския въпрос. Издаваше малък бюлетин на френски, пишеше понякога в швейцарския печат, тъй като владееше езика до съвършенство. А напоследък се заговори за задгранично представителство на македонската организация и вероятно неин резидент щеше да бъде Бижев. Върху тази Македония барем деветдесет на сто от българските политици си изградиха кариерата, помисли Борис.

В момента Бижев казваше обикновените и вече толкова изтъркани думи за жертвата пред олтара на Отечеството… Те безсмислено се лееха от устата му, но още преди да приключи речта си, от дъното на залата се чу мощният баритон на Матов. Той беше станал зад масата с кръвясали очи, брадясал, и този път — наистина пиян.

— Тишина, дявол да ви вземе!… — изрева Матов. Всички онемяха.

— Станете на крака и млъкнете поне за минута! Убити са хора! Хора, които доскоро бяха между нас и ние ги познавахме. Убити са мъченици! Спрете да лаете и им отдайте поклон! Защото не умряха под юрганите си, а умряха за свободата, каквато и да е тя!…

Така в пияно състояние той направи скандала в „Ландолт“, за който после дълго време говореше цялата българска колония. Скарлатов си тръгна, без да дочака края. Беше отвратен от всичко.

Една вечер, към средата на декември, Борис излизаше от семинар. Във фоайето към изхода видя Матов, който разговаряше с Жан портиера. Поздрави го и се спря, тъй като не искаше Жан да разбере, че помежду им е настъпило охлаждане. Освен това го обзе привичното му любопитство, породено този път от странното облекло на приятеля му — груби ботуши с подковани подметки и една полушубка от дебело черно сукно, каквато носеха норвежките моряци. На главата си бе сложил кожен каскет. Матов сърдечно поздрави Борис с ведра и добра усмивка на лицето, сякаш искаше да му каже: „Ти нямаш право да ми се сърдиш, аз не съм те насилил…“. Този човек умееше при нужда да прояви старото си аристократично възпитание и по този начин да обезоръжи събеседника си. Матов хвана Борис под ръка и двамата излязоха.

— Искаш ли да се поразходим и поговорим?

— Тоя път може би ще ми предложиш да подпалим Цариград. Най-сетне да осъществим мечтата на хъшовете!

Матов искрено се засмя на висок глас. Двамата закрачиха и след като пресякоха моста, тръгнаха към кейовете. Вятърът не духаше, небето бе чисто и безоблачно, можеше да се различи всяка звезда, но студът се бе усилил и пронизваше телата им.

В „Петте бора“ цареше топлина и спокойствие. Имаше още няколко посетители, които пиеха виното си, без да нарушават тишината.

— Кирш, двоен! — поръча Матов.

— Грапа — каза Борис.

Когато изпи първата голяма глътка, почувства острия вкус на напитката и след миг топлина се разля по цялото му тяло. Отпи още веднъж, като с това преполови чашата. След толкова дни на глад и безсъние той се отпусна душевно и почувства някаква радост. Матов усмихнат го наблюдаваше.

— Мислиш ли, че алкохолът е нещо лошо? — неочаквано попита Борис.

— Съвсем не! Пиенето е най-великият успокоител, който човечеството е открило. Помисли си как би се чувствал един работник след дванайсет часа скотски труд, ако вечер не изпиеше една чаша?! Именно тя го прави да се почувства човек. Според мене алкохолът е дар на човечеството, един мистичен дар, както е огънят и хлябът.

— Но твоят любим Толстой е въздържател… — усмихна се Борис.

— Той би разбрал какво искам да кажа. А как мечтая да го видя!… Готов съм, Борисе, пеша да тръгна, бос посред зима до Ясна Поляна!… Човечеството никога не може да оцени своите гении приживе! А Толстой е не само гениален писател. Той е последната уникална проява на човешката цивилизация за деветнайсти и двайсти век! И аз ще го видя! Непременно ще отида при него! Трябва да го видя! Може да не ме приеме… Но ей така, отдалеч да ме благослови, че и аз като него, въпреки злото, което се умножава, вярвам в бъдещото човешко единение!

Сега Матов на свой ред вдигна чашата си и отпи много глътки от своя любим кирш.

— Ама ти май наистина заминаваш?

— Да, Борисе, но не за Русия.

— А къде, ако не е тайна?

— В България, а оттам може би ще трябва да премина нелегално границата за Македония.

— Ново въстание?

— Не. Битката между отделните крила на Организацията е дошла до братоубийство. Аз съм длъжен да бъда там!…

Двамата помълчаха.

— Ще ме изпратиш ли до гарата? — попита Матов.

— Да.

Борис разбра, че Матов сигурно бе дошъл в Университета не случайно, а само заради него, за да се сбогуват като приятели… Но ако Борис не бе пожелал да се спре, нямаше да го покани да тръгнат на разходка. Матов стана и отиде в кухнята на италианците. Излезе оттам с пътнически кожен сак в ръка. Двамата напуснаха таверната.

Гарата на Женева беше тиха. С този последен влак пътуваха малко пътници, а и те вече се бяха настанили в топлите купета. Двамата приятели самотно се разхождаха по перона. Матов дръпна ръката на Борис и заговори развълнувано.

— Не съм ти разказвал нищо за моя интимен живот… Ненавиждам това и доколкото съм могъл, съм държал в тайна личните си работи.

— Аз не любопитствам.

— Имам жена и две малки деца. Оставил съм ги с много малко пари.

— Ще имам грижата.

— Милостиня от никого не търся!

Матов му подаде един малък пакет, който измъкна от черната си сукнена полушубка, и откачи джобния си часовник заедно с верижката.

Не исках да усложнявам раздялата си в къщи и затова реших да помоля тебе… Това са няколко скъпоценности от майка ми и часовникът… Продай ги и занеси парите на жена ми.

— Бъди спокоен!

— Освен това съм се договорил с Бижев за издаването на последните ми разкази. Иди при него — може би вече е дошъл хонорар от България…

— Добре. И все пак не ми е ясно, защо тръгваш?

— Ние не винаги правим това, което мислим… — отвърна Матов. — Странно същество е човекът и може би това е интересното в живота, че се изненадваме от себе си!…

Глава единадесета

Коледните празници наближаваха. Тая зима валя много сняг. Всичко наоколо бе побеляло. Цареше весело оживление. Улиците и магазините на Женева бяха изпълнени с хора, които радостни купуваха подаръци и се готвеха за празниците. По улиците се появиха и шейни с весели звънчета. Но всичко това не правеше впечатление на Борис Скарлатов. Той продължаваше да се готви упорито за изпитите. Една сутрин, когато се занимаваше в малката аудитория за семинара по политическа икономия, влезе Жан и тихо му прошепна:

— Господин Скарлатов, вън Ви чака… — той се смути и запъна, а после добави — една Ваша колежка…

— След половин час свършвам.

— Тя настоява да й се обадите сега.

Скарлатов се зачуди кой може да го търси. Излезе в тясната пътека между банките и последва Жан. Той не очакваше, че колежката е Симон Щерн. Намръщи се.

— Какво има, Симон?

— Борис, трябва да поговоря на всяка цена с Вас. Не исках да Ви безпокоя, но нямам друг изход. Търсих Ви у дома.

— У дома?

— Там, където живеете. Мадам Ролан е много симпатична.

— Вие сте били в квартирата ми?!

— Но какво лошо има? — каза тя с треперещ глас.

Той я погледна внимателно и като че чак сега я видя. Беше облечена в пелерината от кадифе с белите кожички покрая. Качулката обкръжаваше миловидното й лице, което видимо бе отслабнало. Имаше много измъчен вид. Стори му се съвсем малка, беззащитна и плаха. Очите й бяха насълзени. Нямаше и помен от надменното, дори презрително отношение на Симон към него при последното му посещение у тях. Изведнъж му стана мъчно за нея. Усети как сърцето му се сви.

— Добре, Симон, ще поговорим. Но не тук, нито в квартирата ми.

Тя като че се поколеба, а после каза:

— Още по-добре. Елате тогава в сладкарницата на рю „Монблан“ до големия магазин, знаете я, нали?

Той, разбира се, знаеше тази сладкарница, където се събираше женският хайлайф на Женева. Бе известна като дамска сладкарница. Никога не бе стъпвал там. След като размисли, прецени, че наистина така е по-добре, отколкото да ходят по студа и разговарят по улиците. Разбраха се да го чака там. Симон бързо си отиде. Какво наистина ставаше с това момиче? Той все пак не можеше да си представи, че дъщерята на банкера Щерн бе способна да преживее нещо, което да я направи толкова нещастна!… Но промяната бе очевидна! Така, лутайки се в догадки, той се запъти към уреченото място. Точно след един час влезе в сладкарницата. Портиерът го погледна изненадано и строго. Тук не бяха свикнали да посрещат мъже, но понеже нямаше явна забрана, принуден бе да приеме пелерината му. Освен това младият човек съвсем не правеше лошо впечатление. Борис попита:

— Госпожица Щерн тука ли е?

— Вие господин Скарлатов ли сте?

— Да.

— Госпожицата всеки момент ще дойде. Помоли да я почакате!…

Когато Борис влезе в това изискано заведение с дебели килими, тежки завеси, много цветя и всякакви декоративни дървета, всички жени по масите се извърнаха и го изгледаха с неприкрито учудване. В края на краищата това бе тяхна територия… Той също огледа сладкарницата, но без да обръща внимание на никого. В ъгъла имаше няколко палми в бурета и разни декоративни храсти. Особено интересна бе една от стените, преградена с тънка мрежа, и зад мрежата, множество пойни птици, които чуруликаха и прехвръкваха. Той избра място до една завеса в дъното. На съседната маса се бяха разположили три жени на средна възраст, които тихо, но оживено бъбреха и от време на време хвърляха погледи към Скарлатов. Явно, темата на разговора бе той. Скоро дойде една келнерка, облечена в тиролски дрехи с боне на главата.

— Какво ще поръча господинът?

— Зависи какво имате.

— Изберете си по листа.

Той погледна листа и бързо схвана, че няма почти нищо, което би могъл да вземе.

— Тортите са току-що приготвени от нашата кухня — осведоми го келнерката.

— Какво имате за пиене?

— Плодови сокове, топло какао, чай, кафе…

— Питам за алкохол.

— Ликьор Кюрасо, прекрасен планински ликьор от малини…

— Друго?

Момичето отрицателно поклати глава. Съседките му млъкнаха и слушаха с интерес разговора.

— Имаме „Курвоазие“ — добави момичето, — но го даваме с чай.

— Напълнете ми тогава една водна чаша с коняк без чай!

Келнерката стоеше и чакаше.

— Това е всичко! — каза той.

Момичето се отдалечи. След малко се върна, като носеше на поднос поръчката му.

— Донесете и минерална вода, лимон и захар. Не знаете ли да сервирате коняк?

— Даваме го с чая… — повтори келнерката.

Той не я дочака и веднага отпи няколко големи глътки. Когато запали цигара, една жена от съседната маса високо каза:

— Господине, тук не се пуши.

— Надявах се, че не съм попаднал в черква… — отвърна кисело той, но загаси цигарата.

Дамите започнаха нещо усилено да си шепнат. Скарлатов извади джобния си часовник и го погледна. Симон закъсняваше. Сега наля минерална вода в чашата и отново я надигна, като въздъхна. Бе решил да почака още малко. Лека-полека се унесе в своите мисли. Не сбърка ли, като се съгласи на среща със Симон?… И без това не му стигаше време за четене… Изведнъж се сепна, защото постоянният монотонен шум от говора на жените бе спрял. Чуваха се само птичките зад мрежата. Учуден, той вдигна поглед. На входа бе застанала Симон — трогателна в своята плахост, наивност и красота. Русите й къдрави коси излизаха изпод качулката и падаха на челото й. Тя бе цялата задъхана и зачервена. Но това, което направи впечатление, бе тъмновиненият кожен, елегантен куфар, доста голям, вероятно мъжки, с инициалите и герба на Мезон Щерн. Тежестта му прегъваше крехкото й тяло. Изведнъж всички в сладкарницата в надпревара почнаха да говорят и гледат Симон. Тя прекоси залата. Скарлатов стана от масата. Той бе изумен. Тръгна срещу нея, взе куфара и я отведе на своята маса. И той се изпоти и изчерви от смущение. Остави тъмно винения куфар до масата и почака Симон да седне. Тя разкопча златната катарама на пелерината и се настани удобно в креслото. Скарлатов седна срещу нея. Тя си подпря главичката с две ръце и го погледна право в очите — така внимателно, сякаш за първи път го виждаше. Сега той забеляза, че си бе сложила обици с два големи скъпоценни камъка. Ръцете й също бяха обсипани с гривни и пръстени. Това съвсем го удиви. Никога не я бе виждал да носи украшения.

— Симон, какво правите всъщност? — тихо попита Скарлатов.

— Това, което трябваше да направя!

— Но сега всички разбраха! Само не знам защо избрахте мен за тази пантомима! Тук са клюкарките на цяла Женева…

— На това и разчитах! Целият курник е налице. Връщане назад няма!

— Симон, сега излезте, докато се разплатя, и ми оставете багажа. След малко ще бъда на улицата… Накичили сте се като коледна елха!…

— Тук е толкова уютно, а аз съм така уморена… Това са бижутата от баба ми. Ще ми потрябват. Какво пиете?

— Не е важно! Искате ли нещо?

— Да, това, което пиете… И бъдете учтив, моля Ви… Казах Ви, че днешният ден ме съсипа.

Той се огледа за чаша. Но такава нямаше. Симон взе неговата и спокойно изпи остатъка от коняка. Малко се закашля и направи гримаса, но после се засмя. Жените на съседната маса отново млъкнаха.

— Обожавам коняк! — обяви Симон.

— Не е време да показвате пиянските си дарби!

— Поръчайте още, моля Ви…

— Това беше последният коняк на заведението.

— Добре — въздъхна тя. — Тогава да се махаме оттук…

— Наистина ли искате?

— Разбира се! Това е най-противната сладкарница в цяла Европа. Любимото заведение на мама!…

Дойде келнерката. Скарлатов хвърли една банкнота. Тя беше учудена от големия бакшиш и бръкна в джоба на престилката, за да върне рестото. Но той й направи отрицателен жест.

— Бог да Ви благослови, господине… — рече объркано момичето.

Скарлатов вдигна тъмновинения кожен куфар и тръгна след Симон. Внезапно куфарът се отвори и на килима почнаха да падат всевъзможни женски принадлежности. Объркан, той се опитваше да задържи вещите. Любопитството на околните стигна най-високия си градус. Някои от жените даже се надигнаха, за да видят какво се е случило. Ядоса се, че Симон не си мръдна пръста да му помогне, и тръгна към изхода. Най-сетне събра багажа, затвори куфара и с наведена глава, целият плувнал в пот, излезе от сладкарницата. На улицата вече го чакаше Симон с радостна усмивка.

— Боже Господи! Да бях искала, по-добре не можеше да стане!

Борис все още въздържаше гнева си и като остави тъмновинения куфар на тротоара, сериозно попита:

— Сега какво смятате да правите?

— Нищо. Просто идвам с Вас!

— Но това е глупост! — викна Борис. — Невъзможно! Помислете!

— Омръзна ми вече да мисля! — викна и Симон.

— Симон, бъдете разумна!

— Слушайте, Бо̀рис, ако се опитате да ме изгоните, ще вдигна цялата улица наопаки. Ще почна да крещя и да хапя…

Няколко минувачи се спряха и гледаха разправията, като хвърляха коси погледи към Скарлатов. Той съвсем се обърка. Сега забеляза Радков и Стоянов, които идваха право към тях. „Ландолт“ бе близо до сладкарницата. В същото време се зададе файтон. Борис веднага го спря.

— Тръгвай, чуваш ли! — каза той грубо на Симон и вдигна куфара. Със свободната си ръка хвана нейната ръка и забърза напред, като почти я влачеше. Симон се задъха.

— Бо̀рис, спрете, моля Ви… Уморих се…

— Вървете, дявол да го вземе и багажа, и…

— И какво още? — все пак попита тя.

Скарлатов не отговори и почти насила я натика във файтона.

Когато заизкачваха скърцащите стълби на мансардата, той се стараеше да стъпва тихо и направи знак на Симон. Най-неочаквано тя се засмя. Хазайката явно я нямаше. Влязоха в стаичката му и той тръшна тъмновинения кожен куфар на земята. Симон въздъхна и го погледна.

— Сега ще останете тук! Няма да вдигате никакъв шум! Аз ще изляза и бързо ще се върна…

— Бо̀рис, не ме оставяйте сама, моля Ви… — протегна ръце Симон.

— Престанете да хленчите! Ще гледам нещо да уредя. Връщам се скоро и тишина, по дяволите!…

Той с яд тръшна вратата след себе си.

В следобедните часове целият състав на кафене „Ландолт“ бе на лице. Скарлатов влезе. Получи се същият феномен, както в сладкарницата — всички спряха да говорят. Той видя лицата на Радков и Стоянов. Потърси с поглед Брезов, но никъде не го откри. Запъти се към Бижев в ъгъла на заведението.

— Да си видял Брезов?

— Не се е мяркал от месец…

— Преместил ли се е вече в нова квартира?

— Нямам понятие. Но какво става с теб?

Скарлатов нищо не отговори и се готвеше да тръгне, когато чу реплика зад себе си:

— Парите отиват при пари!…

Бе гласът на Радков.

— Така е… — отговори Стоянов. — На някои лудо им върви… кой на комар… кой на жени…

Борис още не можеше да разбере, но му стана ясно, когато едно младо студентче с присъщата си простотия отиде при него и искрено му рече:

— Хайде, хаирлия да е, бай Борисе! Хем богата, хем хубава!… Нищо, че ти е пристанала. Ще поритат, па накрая ще се съгласят. Голям дявол си!

Скарлатов го хвана за реверите.

— Слушай! — викна той настръхнал. — Ти скоро бой ял ли си?

— Какво лошо рекох, бай Борисе? Всички разправят… Па и ние, българите, не сме кои да е!

— Идиот!

Скарлатов тръгна. Срещна за миг погледите на Радков и Стоянов. Те се усмихнаха. На тротоара, без да иска спря и си хвана челото с длан.

Намери Брезов късно следобед на стария му адрес. Той продължаваше да живее в една от бараките на „Спорт-палас“. Ирландецът го бе оставил, въпреки че Брезов не му бе вече помощник. Спортистите се поддържат все пак… си помисли Борис. Завари го в една стаичка, цялата облепена с афиши за боксови състезания. Обстановката беше бедна, много по-бедна от тая на Скарлатов. Брезов бе навлякъл всички дрехи и отгоре хавлията, привързана с шнур. Отопление нямаше, но видът му бе бодър и весел. Той сърдечно посрещна Борис. Настани го на единствения стол и запали спиртника да направи чай. Извади изпод кревата бутилка ром и наля в чая солидна доза. Напитката го стопли. Брезов му подейства успокояващо. Борис му разказа всичко, каквото се бе случило. Накрая попита за мнението му.

— Нищо — каза Брезов.

— Но ти разбираш ли в какво положение съм изпаднал?!

— Най-нормално. Не виждам какво те тревожи.

— А ти как би постъпил?!

— Бих я оставил да прави каквото си ще. Ако иска, може да остане да живее и при мадам Ролан. Не предполагах, че е толкова смело момиче, браво!…

— Но аз нямам намерение да се женя!… Аз… аз с нищо не съм виновен. Защо трябваше именно при мене да дойде?!

— Защото ти беше единственият мъж, когото тя познаваше. Не си ли забелязал, че любов, женитби стават между съседи, между младежи и девойки, който живеят в една махала?

— Женева не е България!

— Не е по-различно. По-интересното е защо е така. Не си ли се питал?

— Не!

— Защото в избора човек се спира върху най-близките предмети и хора. Хората са милиони, а изборът е ограничен. Ти посещаваше на времето Щернови. Тя бе още наивно момиче, почти дете. Щернови живеят изолирано от околните, от съседите… Тя няма приятели, приятелки… И насочва вниманието си върху теб. Това е толкова естествено…

— Аз нищо не съм забелязал.

— Странно. Матов и аз забелязахме, мислехме, че знаеш, и че и ти не си безразличен…

— Аз?! Но аз я избягвах!

— Анджък де… — усмихна се Брезов.

— Какво искаш да кажеш?

— Рано или късно, Борисе, това щеше да се случи между вас, но още не си узрял да го признаеш пред себе си.

— Защо така мислиш?

— Не мисля, а знам. Ако всичко бе станало постепенно, с течение на времето, ако ти сам стигнеше до откритието, че си се влюбил, щеше да поемеш инициативата в свои ръце…

— Едва ли!

— … Но тя те изпревари — продължи Брезов, — защото обстоятелствата са я принудили. И сега твоята мъжка Скарлатова гордост се бунтува.

— Излиза, че аз съм виновен! — сърдито каза Борис. Брезов се засмя.

— Не бих казал, но смятам, че носиш известна отговорност. Пък и защо приемаш всичко това трагично? Вземи и човешката страна на въпроса… Момичето се съпротивява, не иска да живее така, както е живяла. Грях ли ще е да й помогнеш и натриеш мутрата на барона и на такива като него?

— А ти би ли й помогнал?

— Аз имам момиче, което ме чака в България. Познаваме се от деца. Родителите ни също. Те са социалисти. Тя вече работи в младежкото движение. И все пак бих помогнал на Симон. Впрочем във вестниците четох, че била сгодена за някакъв граф?

— Един идиот!

— Момичетата на тази възраст могат да направят всичко. Разбираш ли? Може да посегне и на живота си.

— Но това е обществен скандал!

— Какво те интересува? Нали пред себе си си чист? Знаеш ли какво е било отношението към първите социалисти, в България? Родителите ми са разказвали. Били са като прокажени!… Плюй на това гнило общество и върви по своя път, като помагаш на всички угнетени и оскърбени!

Скарлатов си тръгна объркан от разговора с Брезов. Нямаше желание да си дава отговор кое бе вярно и кое не от това, което каза приятелят му. Внезапно почувства как в него бавно се надига онова тъмно, безформено нещо от неизвестните дълбочини на съществото му. Изпита гняв към себе си, към Симон, към Брезов, към всичко и всички. Вървеше с бързи крачки и се мъчеше да се овладее.

Глава дванадесета

Той изкачи тихо стъпалата на мансардата, които сякаш нарочно скърцаха най-много, когато се стараеше да бъде незабелязан. Помъчи се безшумно да отключи вратата, но тя широко се отвори и пред него застана мадам Ролан.

— Господин Скарлатов, няма защо да криете годеницата си! Аз имам вкус и мога да Ви кажа, че е много възпитано момиче. Поздравявам Ви! И моят съвет е да престанете да скитате и се прибирайте навреме!…

— Благодаря за съвета — каза троснато Скарлатов и тръгна към своята стаичка. Той чу гласа на Симон. Тананикаше си някакъв мотив. Отвори вратата. Тя бе облякла домашна роба. Сложила бе стаята му в ред. Имаше даже цветя на масата. Хазайката влезе след него и каза:

— Остава да пренесем двойното легло…

— Мадам, Вие съдена ли сте?

— Не, но защо? — обърка се хазайката.

— Защото скоро ще Ви съдят за сводничество! — каза Борис.

— Но, господин Скарлатов…

Мадам Ролан се просълзи. Симон я прегърна и сякаш тя това бе чакала, за да заговори наново:

— Не се безпокойте, мила… — обърна се тя към Симон. — Напоследък беше много нервен. Преуморен е от четене… Иначе е шик и възпитан мъж! Ще му мине. Всичко ще се оправи! Знам ги аз тия работи…

Най-сетне тя излезе. Борис бе отчаян.

— Ще ида да купя нещо за ядене — каза той.

— Няма нужда. Приготвихме вечеря. Има и десерт.

— Остава само шампанското!…

— По-добре коняк. Толкова ми хареса…

— Изглежда не си почистила както трябва…

Борис измъкна зад пердето на прозореца една бутилка, до половината пълна. Изправена до прозореца, Симон го гледаше — напрегната и леко уплашена. Той сипа по малко в две чаши. Чукнаха се и отпиха по глътка.

— Симон, комедията свърши! Изпийте си чашата и ще взема файтон да Ви заведа в къщи.

— Вие няма да направите това! Аз вярвам във Вас!

— Симон, Вие не сте малко момиченце, нито аз добрият принц от „Хиляда и една нощ“!

— О, Бо̀рис, колко мило, че си спомняте!…

— Симон, аз не се шегувам!

— Да, Бо̀рис, аз тогава се бях простудила и Ви чаках и като дойдохте, Ви попитах искате ли да се качите на луната, а Вие ми казахте: „О, не, ще ми свети цяла нощ“, и аз страшно се смях…

— Симон, престанете да ме разигравате! — викна Борис.

— Но Вие няма да позволите да ме продадат на този идиот!

— Но аз не Ви обичам!

— Знам. Но знам и че нямате друга, която да обичате.

— Откъде сте сигурна?

— Сама се досетих.

— Как?

— Чрез сърцето си. Вие може би мислите, че познавате жените?

— Не, не мисля, или по-точно мислех, преди да се случат някои неща…

— Борис, нека говорим както трябва!… Аз не съм вече малка, дори вече ме сгодиха! — с горчива насмешка каза Симон. — Приемам, че не ме обичате. Така е, въпреки че ми е болно. Но не ме и мразите, нали?

— Не.

— Може би аз Ви харесвам повече от останалите жени?

— Да, харесвате ми.

— Може би с времето биха се появили и някакви чувства към мене?

— С „може би“ не се разсъждава!

— Съгласна съм, но сега това „може би“ е реалност! Аз Ви обичам, а Вие нямате друга. Следователно МОЖЕ БИ Вие бихте ме обикнали?…

— Твърде много предположения!

— Е, добре. Бихте ли намерили по-добра съпруга от мен?

— Не Ви липсва самочувствие, но все пак ще Ви отговоря честно. Вероятно не!

— Така-а-а… За мене най-голямата печалба би била, ако Вие ме обикнете, ако се ожените за мен и ме вземете от семейството ми.

Борис неволно се усмихна.

— А най-малката?

— Ако ме оставите тук. Впрочем аз взех вече най-малката печалба. Скандалът е готов. Поне се отървах от сватбата!

— Сигурна ли сте?

— Не съм сигурна и тъкмо от това изпитвам ужас. Вие не знаете на какво е способен папа!… Това са поколения лихвари, събрали омразата на почти цяла Германия и Австрия! Презирани и гонени, но необходими… Затова и са станали католици. Естествено баронската титла е също купена и сега трябва да се заздрави с поредица бракове на дегенерати, но със синя кръв! Парите от нас, родословието от тях!… А пък аз искам да обичам, да обичам мъжа си, децата си… Много ли искам?

— Нормално…

— Но папа ще направи всичко възможно, за да не получа това, което искам.

— А фон Щаренберг?

— Той иска парите ми. Аз имам и образование. Ще завърша Университета. Мога и сама да се издържам. Освен това имам свои пари. Щернови са пръснати по цяла Европа и Америка. В края на краищата те ще се примирят, ако… ако…

— Какво ако?

— Ако сте смел! И тогава ще имате моята вечна, кучешка благодарност.

— Но Вие не бихте желали Вашата признателност да се превърне в примка на шията ми, нали?

— Разбира се. Но така ли я възприемате наистина?

Борис отмина въпроса и.

— А защо избрахте мене?

— Защото Ви обичам и защото сте единственият мъж, когото познавам с такова кавалерско чувство. И Ви обикнах от дете. Още като влязохте за първи път, помните ли?…

— Не, не помня!

— Плитките ми все падаха върху клавишите. Вие ми отмахнахте едната назад, а като свърших да свиря, ми казахте: „Какви тежки плитки на такава малка главичка!“. О, Борис, аз казах всичко!

Той я остави да се успокои сама. Извади една носна кърпа, подаде й я.

— В едно съм сигурен, ако можете да приемете това за отговор… че наистина не бива да се омъжвате за Щаренберг!

— А ще ми помогнете ли?

— Ще се опитам…

— И ще ме оставите тук?

— Мадам Ролан има стая, която дава под наем.

— Благодаря Ви. А усложненията?

— Ще ги понесем.

— А защо ще ми помогнете, ако смея да попитам?

— Първо, за да не станете жертва на Щаренберг! Второ, защото искам да дам един урок на стария Щерн, че не всичко на тоя свят се купува с пари!…

— О, Борис, нашият изповедник père Жервезо̀ ми каза веднъж, че всяко живо същество има своя небесен покровител. Веднага помислих, че за мен това сте Вие, и не съм се излъгала…

— Симон, аз нямам нищо общо с небето!…

Някой почука на вратата. В стаята наново влезе мадам Ролан.

— Мадам е сервѝ.

— Стаята долу свободна ли е? — попита Борис.

— Но да…

— Тогава я наемам за госпожицата.

Симон хвана за ръка Борис и така тръгнаха за малката трапезария. Тя бе наредена празнично и на масата горяха свещи. Двамата седнаха на определените им места един до друг, а срещу тях мадам Ролан. Тя непрекъснато им се усмихваше.

По-късно, пред стаята на Симон, двамата се спряха за малко.

— Ще спя като пребита — каза тя.

— Аз тепърва ще чета… Скоро съм на изпит.

— Защо не ми казахте?

— Нямаше смисъл. Лека нощ…

Тя си подаде ръката и той я пое. Беше малка, топла и мека.

Борис заизкачва скърцащите стъпала към мансардата. Когато запали лампата, почна да се разхожда напред назад. Изведнъж тръгна към леглото. Наведе се. Измъкна под него един дървен куфар като сандъче и го отключи. Оттам извади някакъв вързоп. Разтвори го. Блясна злато — монети, скъпоценности и накити. Помисли, че сега, когато се забърка в тая каша, може би ще му трябват повече пари. Това съкровище бе от майка му. Донка му го предаде след погребението. Той извади от купчината една проста малка дървена икона на Богородица с Младенеца и един железен кръст. Борис помнеше тия вещи. Майка му никога не се разделяше от тях. Този малък вързоп и едно късо писмо, написано преди смъртта й — беше всичко, оставено от нея. Затова може би не посегна на монетите. Те бяха достатъчно, за да завърши следването си. Още тогава реши сам, със собствени сили, да се справи. Беше изхарчил една част в началото, когато още не бе ориентиран и трябваше да плати пътя до Женева и таксите в Университета. Там, в последната си заръка, тя му казваше да не се лишава от нищо, а ако запази накитите, един ден да ги подари на жена си. Пишеше, че ще мисли за него и само за него, дори след смъртта си. Накрая завършваше: „Бъди много, много щастлив! Твоя майка завинаги!“. Какво остава от хората след тяхната смърт, си мислеше Борис. Дали само споменът от тях?… Хубаво би било тия, които обичаме, да са винаги при нас, поне докато сме на тоя свят! Но сигурно е закон на живота да разделя близките същества…

Скарлатов запали цигара и разтвори широко прозореца. Нахлу студен въздух. Някъде отдалеч се чу тракането на влак, а после долетя призивният вик на локомотивната свирка…

Глава тринадесета

Симон нахлу внезапно в живота на Борис и го обърка. Целия ред, който си беше създал — невзискателен и прост, спартанското отношение към студ и глад — разбра, че трябва да промени. От една страна, това го дразнеше, но едновременно и мобилизираше. Той за пръв път в живота си изпитваше чувството на отговорност към друго същество, което бе потърсило неговата закрила. А Симон със своята нежност и крехкост, със своята доверчивост и детска вяра в силите и способностите му го караше да се страхува, че може да й нанесе неизлечима рана. В две безсънни нощи, в които прецени всичко, той взе твърдото решение да се противопостави и бори с всички, които биха посегнали на свободата й. Защото чувството на кавалерство и справедливост у Борис Скарлатов бяха силно развити. Така че, след като Симон се настани на квартира при мадам Ролан, той всеки момент очакваше да дойде ударът. Беше напрегнат като стоманена пружина и готов да се нахвърли върху всеки. Но в тия дни, за негово учудване, не се случи нищо. Барон и баронеса Щерн не даваха никакъв признак на дейност. Това объркваше Скарлатов. Мъчителното очакване на нещастието е винаги по-силно от самото нещастие. Но той бе трезв и затова първото, което направи, беше да провери финансите си. Прецени, че може да се справи. Той нито за миг и не помисли, че Симон Щерн може да се издържа сама или че би могла да го подпомага в съвместния им живот при мадам Ролан. Знаеше, че сега разходите значително ще се увеличат, и то не поради прищевките на Симон, а поради най-елементарните нужди, от които той се бе лишавал, като например дърва и подпалки за горене, редовно ядене по три пъти на ден, дребни пари за всекидневни нужди, а също и наемът за още една стая. От себе си не можеше нищо да спестява. Сам бе ограничил разходите си до краен предел. Оставаха парите и накитите на майка му. Но и те нямаше да стигнат за година и половина, докато завърши. Имаше един изход. Да вземе изпитите и приключи следването си още през лятната сесия. Това бе изпълнимо, но присъствието на Симон му пречеше. Той не можеше да се отдаде изцяло на учене, както досега. Тя беше човешко същество и изискваше внимание, макар и минимално, а то означаваше време. Поне в тия първи дни той отбягваше да говори със Симон за нещата, които го измъчваха.

Угрижен и умислен той се връщаше в къщи от Университета, когато внезапно се сети за обещанието си спрямо Матов. Трябваше да се отбие на всяка цена в „Ландолт“. Това му бе крайно неприятно. Но когато влезе, кафенето беше почти празно. Зимната ваканция на студентите бе започнала. Завари Бижев и няколко други българи. Седна на масата им. Бижев бе станал нещо като доайен на българската колония и след отпътуването на Матов се чувстваше в „Ландолт“ като господар. Изглежда работите му вървяха отлично. Това не бе плахият кореспондент, който дойде преди месеци в Женева. Беше облечен елегантно, маниерите му бяха станали изискани, говореше френски прекалено добре за чужденец. Но очите му, или по-скоро очичките му, бяха хитри, подвижни, никога не гледаха събеседника право в лицето и все пак забелязваха всичко. Скарлатов решително не го обичаше. Той посрещна Борис дружелюбно. Даже стана от масата. След това почна несдържано да се хвали. Показа му новия брой на списание „Македония“, излизащо на френски. После му подари с автограф новата си брошура по македонския въпрос, също на френски. Борис успя да го прекъсне и попита за хонорара на Матов. Отначало Бижев не разбра за какво става дума. После се сети.

— Драги Скарлатов — каза той, — известна ли ти е издателската дейност у нас, в България?

— Не много…

— Тогава мога да ти кажа, че Матов те е пратил за зелен хайвер. Колко пари има да ти дава?

— Матов никому не дължи и особено на мен! Става въпрос за хонорара му от разказите!

— Първо, издателят, който обикновено е частно лице, трябва да даде пари, за да се отпечата сборникът. После, по абонаментна система да разпространи изданието. После, да се продадат книгите, ако се продадат… После, той да си удържи изразходваните суми, заедно с печалбата, и накрая — каквото остане, след като окончателно се разплати с печатницата, да даде нещо на писателя. Така че в най-добрия случай Матов може да получи някой грош след една година.

— Може би става дума за аванс?

— От комар лой и от български издател аванс!…

— Но той има семейство!

— Разбирам. Ако искаш, можем да уредим една подписка между нас.

— Я не говори глупости! Аз идвам не за помощ, а за пари, които с честен труд си ги е изработил!

— Виж, Скарлатов. Ако той издаваше книгите си с помощта на нашата Организация или с помощта на Военното министерство, Министерството на народната просвета — друг въпрос. Но книгите му ги издават няколко бедняшки социалистически издателства и това на толстоистите. Така че никога той не би могъл да се издържа от писателски труд! Всъщност той се издържа изключително от преводи и кореспонденции. Но и те вече не вървят. Матов трябва коренно да промени тона си и да не обижда кой му падне!… За това нещо си заслужава да поговориш с него…

Скарлатов разбра какво иска да каже Бижев.

— Драги Бижев, все още има хора, които не продават душата си на дявола! Един от тях е Матов и това прави чест не само на него, но и на цялата българска интелигенция! Заслужава си човек да погладува за такава честна слава! Но както и да е… Това за тебе е непонятно!…

— Даже Вазов се издържа, благодарение на държавни субсидии! — възрази Бижев, но отговорът му увисна във въздуха. Скарлатов вече излизаше от „Ландолт“.

Оставаха три дни до Коледа, но хората вече празнуваха. По улиците бяха накичени гирлянди. Във витрините на магазините имаше елхи. Скарлатов опипа в бездънния джоб на пелерината пакетчето и часовника, които му беше дал Матов. Трябваше на всяка цена да отиде при семейството му, и колкото се може по-скоро! За всеки случай, преди Коледа!… Знаеше една заложна къща на рю „дьо Лафонтен“.

Когато влезе в магазинчето, всичко му заприлича на картина от Рембранд. И полутъмнината вътре, и вещите по рафтовете — най-разнообразни, както е разнообразна човешката дейност, а оттам и човешката мизерия. Евреинът зад тезгяха, с малка шапчица от кадифе на главата, с дългите тънки плитки, спускащи се пред ушите, и тихия си глас, напомняше колко е древен този обмен между хората — залог на вещ срещу пари на ръка с приспадната лихва. Беше чел, че от намерените вавилонски глинени плочки с йероглифи деветдесет на сто от текстовете касаели точно такива примитивни банкови операции. Евреинът развърза пакетчето. Вътре имаше един златен медалион от тънка пластинка с малка златна верижка, един пръстен с полускъпоценен камък и друг медалион с емайл върху сребро. Парите, които предлагаше лихварят, бяха нищожни. Часовникът на Матов имаше позлатени капаци. Машината му работеше добре, но цената, която му даде, бе още по-жалка. Борис си спомни една поговорка от един руски емигрант — да тръгнеш за Тула със свой самовар! Същото бе да продадеш стар часовник в Швейцария, която произвеждаше най-хубавите в света! Той се отказа от сделката и отново прибра всичко в джоба си.

Върна се в къщи напрегнат. Само да не ме чакат за обяд, си каза той, но го чакаха, и то от дълго време… Масата в трапезарията бе отрупана с ястия и подредена блестящо, с вкус.

— Симон, аз не съм Ротшилд[96]! Откъде взехте всичко това? На кредит ли?

— Успокойте се. Не е на кредит.

Мадам Ролан се усмихна. Скарлатов избухна.

— Ще Ви моля, много ще Ви моля, Симон, да запомните следното! Докато сте тук, в тая къща, всички разноски, без изключение, са мои! В момента разполагам с малко пари.

— Но успокойте се. Какво е станало?

— Вие не ми отговорихте откъде са парите?

— Имам много, ще се убедите…

— Симон, погледнете ме! — той отмахна с две ръце дългите й коси. Обиците ги нямаше. — За това ли сте си разпуснали косите като фея. А сега, протегнете ръцете си!

Тя плахо протегна ръце. Виждаха се само два пръстена.

— А гривните? А златният часовник?…

По това време малките ръчни дамски часовници бяха една рядкост и се изработваха само в Швейцария. Симон искаше да каже нещо. Но като видя лицето на Борис, млъкна.

— Няма повече да питам. Къде ги заложихте? Дайте разписката веднага!

Тя му подаде една изящна дамска чантичка, която извади от джоба на домашната си роба. Той рязко я взе. Тежеше доста. Скарлатов изтича навън като луд и се върна чак след един час. Двете жени продължаваха да го чакат в трапезарията. Симон бе посърнала и бледа. Борис учтиво помоли:

— Мадам, бихте ли ни оставили за миг?

Тя излезе. Той посегна към косите на Симон. Тя инстинктивно се дръпна, но се преодоля и се остави в ръцете му. Борис внимателно сложи обиците на малките изящни като мида уши на Симон. После взе ръката й, където постави златния часовник, и сдържано се усмихна.

— Да не повярваш, че сте банкерска дъщеря! Сделките са Ви умопомрачаващи, като на български финансов министър! И, дявол да го вземе, знаете ли колко ми струва този обяд?

— Но аз…

Очите на Симон се насълзиха. Скарлатов разбра, че е прекалил.

— Вече аз ще купувам всичко. Ще видите какво значи сайбия! — каза той и нежно я погали по косата.

Симон с треперещ глас попита:

— Какво е това саебѝ?

— Това е абсолютен Господар над семейството — над жена, деца, имоти, домашни животни, птици… В енциклопедията едва ли ще намерите тая дума. А сега да ядем, защото съм гладен като куче!

Мадам Ролан влезе със супник, от който излизаше пара.

— Мадам Ролан, Бо̀рис е мон шер саебѝ! — извести Симон с детска усмивка.

След като обядваха, Скарлатов се прибра в мансардата. Отново извади пакетчето с бижутата на Матов и часовника му. Остави ги на масата. После измъкна отпод кревата дървеното куфарче с парите и скъпоценностите. Златото не беше много, повече в турски лири. Имаше съвсем малко златни френски франкове. Взе ги и ги сложи на масата. Помисли, че отсега нататък ще бъде чест посетител на заложните къщи. После прибра в джоба на пелерината си вещите на Матов, а в куфара вързопчето. Седна до масата и пресметна франковете, с които можеше да купува. Раздели ги на две купчини. Едната — по-голяма, другата — малка. Подсвиркваше си с уста за кураж. В това занятие го завари Симон, която отвори тихо вратата на стаичката му.

— Аз мога да бия телеграма на баба… — съобщи радостно Симон — да ни прати пари!

— А пък аз на пер Ноел[97]!… — каза Борис. — И престанете с всичките си роднини, дядовци, баби и тутикванти.

— Извинявайте, но аз също…

Той я прекъсна:

— Звучи като Шекспир, „Дванайста нощ“… Аз ще пиша на татко да ми прати пари, казва сър Ендрю на сър Тоби. Спомняте ли си?

Симон се засмя.

— Ето това е за нас двамата… — каза Борис, като й подаде голямата купчина злато.

— Но защо?

— Защото Вие сте домакинята и Вие ще купувате… И без това всички мислят, че вече съм изял половината капитали на баща Ви… А това — посочи той малката купчина, — за да поддържам лихварското предприятие на висота! Искам не искам, ще трябва да ида в Мезон Щерн! Дано старият Ви папа се е запилял някъде!…

— Не се надявайте. Той спи в Банката!

— Е, добре, на война като на война! А сега да тръгваме и не мислете за нищо!

Това, последното, го каза повече за себе си.

— Не разбрах, къде да тръгваме?

— На разходка, на покупки, на гости, на вечеря… И горе главата! Коледа идва! Ще я отпразнуваме славно!

— Но това е прелестно!

— И си облечете най-хубавите дрехи!…

Когато Симон излезе, той се погледна в огледалото. Отдавна не го беше правил. Втренчи се в него с безстрастно изражение. А после взе един кичур от дългата си черна коса и го стисна под носа като мустак. Премрежи очи и гласно произнесе през зъби:

— Похитител на млади момичета!…

Глава четиринадесета

Когато излязоха на улицата, времето бе тихо и меко. Прехвърчаше сняг на едри парцали. Запътиха се не към големите търговски улици, а към старинната част на града. Скарлатов се надяваше, че там никой няма да ги види. Но изпитваше стеснение и неудобство, че върви със Симон, и крачеше напред, а тя подтичваше след него. Най-сетне не издържа и му хвана ръката, като го накара да спре.

— Хей, Бо̀рис, защо бягате все напред?

Той се спря.

— У нас мъжът върви напред, а жената с децата и добичето след него…

— Но, мон шер, тук е Женева и ме хванете подръка! Нали Вие сте моят саебѝ?

Сега двамата млади хора вървяха по тесните улички на стария град с възбудени весели лица и спираха пред всяка витрина на малките магазинчета. Минаха край някакво магазинче с детски играчки. Изведнъж Скарлатов спря и се загледа. Симон също се зазяпа.

— Обожавам кукли! — каза тя.

— А какво бихте купили, ако имахте момченце и момиченце, да речем…

— Кой, аз ли?!

— Вие, разбира се!

— Момченце и момиченце? Ваши и мои? Искам да кажа наши?

— Е, да речем, да… — каза Скарлатов. — Нямате никакво въображение!

— Грешите, но не искам да споря. И на колко години са?

— Има ли значение?

— Разбира се!

— Малки.

— А каква е разликата между тях. Момчето ли е по-голямо?

— Знам ли? Но престанете с Вашите глупави въпроси!

— Не са глупави! Бих искала наистина да зарадвам децата си, а не да им купя първата попаднала вещ!…

— От десет минути именно това Ви моля да направите.

— Е, добре, за момиченцето е лесно — една голяма кукла.

— А за момченцето, ей тоя крокодил! — посочи Скарлатов витрината.

— Не знам кой няма въображение!…

— Тогава да влизаме…

— Но Вие наистина ли ще купувате нещо?

— Да, разбира се, и то за истински момченце и момиченце — децата на Матов…

Симон го дръпна пак за ръката.

— Бо̀рис, моля Ви, като влезем в магазина, говорете ми на „ти“…

Тогава той я хвана за ръка и влязоха вътре. Звънчетата на вратата иззвъняха. Това бе обикновено швейцарско магазинче, тихо, спокойно, разположено в къщата, където живее притежателят. В случая — бе жена. Звънчетата се чуваха по цялата къща, за да слезе трудолюбивата домакиня от кухнята, където е заета с готвене. Типична швейцарка на средна възраст — пълничка, закръглена, с неизменната доброжелателна усмивка на лице. Насочи се право към Скарлатов. Тя бе търговка и знаеше, че търговията се върши далеч по-лесно с мъже, отколкото с жени. Защото мъжът, без много много да се колебае, купуваше направо и понеже не бе много сигурен в избора си, обикновено взимаше под внимание мнението на продавачката, а в повечето случаи изцяло се оставяше в нейни ръце. Така покупката се извършваше по възможно най-бързия начин. Докато при жените не бе същото. Те се колебаеха, спираха се на една вещ, след това я оставяха. После отново се залавяха за същата. После почти се съгласяваха с покупката, докато внезапно прекъсваха преговорите и излизаха. И тогава когато продавачката, раздразнена от несполуката оправяше нервите си, останала сама в магазина, внезапно вратата се отваряше и жената, която току-що се бе отказала от покупката, се връщаше за нейно огромно изумление и всичко почваше отново…

— Добър ден — поздрави ги притежателката. — Какво ще избере господинът?

Скарлатов, който внезапно се почувства изоставен, се огледа за Симон.

— Момент… — извини се той.

Тя бе хванала вече една кукла и дълбокомислено я въртеше на всички страни.

Продавачката се обърна към нея.

— Имаме великолепни английски кукли, госпожо.

— А за момче? — попита Борис.

— Господине, много се радвам, толкова млади и вече две деца!… Та това е прекрасно съчетание — момче и момиче! Кое е по-голямо?

— Започва се… — промърмори на български Борис, а сетне твърдо отговори:

— Момчето е по-голямо!…

— На колко е години?

— На… на…

Но се намеси Симон.

— Госпожо, мъжете никога не знаят на колко години са точно децата им. Алфред навършва две години, а Фредерика е на една година!

Тя дръпна ръката на Скарлатов, който искаше да каже нещо.

— Моите поздравления, госпожо и господине! Позволете ми да поднеса това цвете на госпожата. Тя напълно го заслужава! Родила Ви е две деца, Боже Господи!…

Тя взе едно изкуствено цвете, едно лале.

— Парижка стока! Трябва само от време на време да се измива и става като ново!…

Симон напълно се бе вживяла в ролята си и я играеше с такава трогателна искреност, че изуменият Скарлатов почна да се пита дали наистина Алфред и Фредерика не са самата действителност.

— Днес е рожденият ден на Алфред!… — обяви Симон.

— Значи, зодия Козирог! Имате голям късмет, госпожо! Това е дълбоко чувствителна и духовна зодия, хора на разума и религиозни водачи!…

— Но също и егоисти, отмъстителни типове и престъпници. Завършват на въжето!…

— Не сте прав, господине… Наистина всяка зодия е двойнствена, но в случая, като ви гледам, убедена съм, че преобладава доброто начало!…

По-късно, двамата натоварени с пакети и пакетчета, излязоха на улицата. Продавачката ги изпрати пред вратата.

— Щастлив рожден ден! Магазинът и аз сме винаги на Ваше разположение…

— Благодаря Ви, госпожо, особено за съветите — отвърна Симон.

Той не можа да се стърпи и се ухили:

— Алфред и Фредерика страшно ще се радват!…

Тръгнаха, но Борис внезапно зави в една странична уличка и почна да се смее като луд. Две пакетчета паднаха от ръцете му. Симон се наведе да ги вземе.

— Какво ти става?

— Като се върнем, Фредерика ще е заревала с пълен глас, а пък Алфред е подпалил къщата…

Двамата не спираха да се смеят.

— Не си прав, скъпи — каза Симон. — Алфред е страшно послушен и е моята опора. А Фредерика сама си намира цукалото…

— Нима?! От кога?…

Така двамата се забавляваха, като измисляха все по-ужасяващи лудории на „децата си“ и не забелязаха колко дълго вървяха, докато стигнаха покрайнините на Женева. Вече навлязоха в един типичен емигрантски квартал, населен предимно от италиански семейства. Спряха се в някакъв двор, където имаше три едноетажни къщи. Скарлатов учтиво попита на френски една бременна жена, която се бе запътила към улицата, къде живее семейството на господин Матов. Но жената не го разбра добре. Тогава той я заговори на италиански. Тя отзивчиво ги поведе към една от къщите и се върна. Борис почука на вратата, но никой не им отговори. Натисна дръжката и влезе, а след него Симон.

В стаята на пода играеха едно момченце около три годинки и едно момиченце към пет, но вече със сериозния вид на дете, на което е възложено да пази по-малкото братче. Симон не можа да се сдържи и веднага грабна малкото момче в ръце.

— Мон пти шушу… — галеше го тя.

Борис отиде при момиченцето. То стоеше и го гледаше недружелюбно.

— Фредерика? — попита той.

— Не съм Фредерика, а съм Цветана — отвърна то на френски.

— Добре, Цветано. Идем ти на гости.

— Седнете, моля…

Скарлатов остави пакетите по масата. Момиченцето се направи, че не ги вижда, и взе да нарежда нещо в бюфета.

— А братчето ти как се казва? — попита наново Борис.

— Иван, Ваня…

— Послушен ли е?

— Ох, не. Той нищо не разбира!

— Къде е майка ти?

— Маман тръгна да занесе прането, а папа е революционер. Той отиде да се бие за свободата на Македония.

— Твоят папа е мой приятел. А това е Симон…

Момиченцето се обърна към нея. Симон й се усмихна.

— Много е хубава — каза внезапно момиченцето на български.

— Какво?! — опули се Борис изненадан, а после преведе думите и на Симон.

Тя подаде детето на Борис.

— Подръж малко Алфред!…

Започна да разпечатва пакетите. Извади първо голямата кукла. Малкото момиченце я гледаше очаровано.

— Тя е твоя!

— Pour moi[98] — възкликна то и не можейки да сдържа радостта си, извика на руски с типично детско „р“:

— Пррросто пррелесть!…

Грабна куклата и почна да я разхожда по пода. Куклата бе английска и като я държиш за ръка и тътриш краката и по земята, тя ходеше. Освен това казваше „мамо“, отваряше и затваряше очи. Момиченцето напълно се захласна. Но изведнъж се сети, че е забравила да благодари и отиде при Симон.

— Госпожо, мога ли да Ви целуна?

Симон се наведе и то обви тънките си ръце около шията й.

— А това — каза Симон — е лично за Алфред-Ваня! Тя му подаде голям шоколад.

Момченцето неумело разкъса обвивката на шоколада с дебелите си пръстчета. Без колебание взе да яде, като се цапаше целият.

— О-ля-ля-ааа — възкликна сестричката му. — Ваня, Ваня… пак се изцапа! Трябва сега да те измия!…

— Аз, аз! — каза Симон.

Тя взе да го мие над един леген. Момиченцето се смееше на глас и казваше думата „гледайте“ ту на френски, ту на български, ту на руски. Това многоезичие в емигрантските семейства бе нещо обикновено. Децата трябваше да знаят езика на майка си, на баща си и на страната, където живееха… Така ги завари госпожа Матова — една млада, висока и стройна жена, но малко повяхнала от нелеките й семейни грижи. Тя спря на вратата с празен кош за пране на ръка, изненадана от неканените гости.

— Казвам се Борис Скарлатов, приятел съм на мъжа Ви — веднага се представи той. — А това е моята годеница Симон…

Жената се усмихна.

— Ох, извинете… виждате как е при нас… Миша толкова ми е разказвал за Вас…

Момиченцето се завтече и дръпна майка си.

— Мамо, виж! — показа то куклата си. — Прросто пррелесть!…

Ваня седеше доволен и кротък върху коленете на Симон, която му бършеше лицето и кимна за поздрав на госпожа Матова.

— Госпожо… — започна Скарлатов.

— Наричайте ме Ирина.

— Мъжът Ви, преди да замине, остави някои неща за Вас…

Той й подаде пакетчето със златните бижута и часовника му.

— Но Михаил как ще се оправи без никакви пари?…

— Остави и тази сума…

Той извади от джоба парите, които беше приготвил.

— Не мога да повярвам! Ние рядко сме били толкова богати!… Борис, моля Ви, не ме лъжете!

— Той получи в последния момент някакъв хонорар и ми предаде всичко това на гарата. Аз съм длъжен да изпълня молбата му.

Ирина Матова въздъхна.

Когато двамата излязоха на улицата, Симон беше въодушевена.

— Толкова съм радостна! Какъв прекрасен ден! Благодаря ти за всичко!

— Няма за какво.

— Ти ме нарече твоя годеница…

Скарлатов нищо не отговори.

На другия ден той рано се измъкна от къщи. Всички спяха. Симон обичаше да си поспива. Чете цяла сутрин в Университетската библиотека. Беше почти сам в залата. Повечето студенти и преподаватели вече празнуваха. Както четеше, изведнъж почувствува неудържимо желание да се прибере у дома и види Симон, да направи нещо хубаво за нея… Той просто скочи от стола, събра набързо тетрадките си и напусна залата. Денят беше ясен и слънчев. Борис купи вестници и една плодова торта, а от първия магазин — букетче цветя.

Наближаваше вече къщата на мадам Ролан, когато видя на улицата ландото с герба на Щерн. Скарлатов спря и сърцето му се разтуптя. Бе смутен. Никак не очакваше среща с банкера. Тъкмо се запъти към вратата, и от нея излезе баронеса Щерн. Тя не си бе спуснала воала на лицето и личеше, че е плакала. Борис й се поклони. Баронесата тръсна гневно глава и мина край него, като го погледна с изпепеляващ поглед. Той се усмихна и въздъхна облекчен. Лошото мина, си каза той. Но в последния миг, преди да се качи в ландото, баронесата с неочаквана пъргавина се върна. Скарлатов спокойно я изчака.

— Господине — каза тя, — не очаквах това от Вас!

— А какво точно сте очаквали, баронесо?

— Че ще постъпите като честен човек!

— А какво нечестно върша?

— Това, което направихте с дъщеря ми!…

— Баронесо, мога да Ви уверя, че Вашата фантазия е далеч по-необуздана, отколкото е действителността.

— Един ден ако имате дъщеря, и то единствена, бих искала да почувствате това, което сега аз чувствам!…

Баронесата се разхлипа.

— Амин, дай Боже! — отвърна на български Скарлатов.

Той се опита да й помогне, за да се качи в ландото, но тя с рязко движение отказа. Колата потегли. Борис влезе в дома. Мадам Ролан и Симон го чакаха. Тя бе прелестно облечена в своята домашна роба и чехли. Той се готвеше да я види обляна в сълзи, но я завари весела.

— Имах преди малко неприятна среща с баронесата-майка!

— Ти си я видял?

— Да, на улицата.

— Но това е чудесно!

Той й подаде букетчето и остави тортата на масата.

— Благодаря, страшно си мил!…

Загледа се втренчено в нея. Обиците с едри диаманти на ушите и се поклащаха. По ръцете й се виждаха всички бижута. Изведнъж най-неочаквано, както ставаше с него, гневът го обхвана неудържимо.

— Веднага да свалите от себе си всички тия дрънкулки!

— Но те струват пари, поне да ги продадем!…

— Именно за това! — викна побеснелият Борис. — И всички да бъдат върнати на майка Ви!

— Но те са мои!

— Те не са Ваши, защото Вие в живота си не сте спечелили едно су!

— Но те са подарък от баба ми! — объркана настояваше Симон като дете.

— Махни ги, чуваш ли!

Симон с посърнало лице започна бързо да сваля накитите. Тя никога не бе видяла Борис Скарлатов в неговия бяс. Беше за нея впечатляващо зрелище.

— И до довечера да бъдат върнати! В противен случай аз ще се махна оттук!

Той излезе. Гневът го бе обхванал като болест. Борис се задушаваше. Почувствува се зле, защото в дълбочината на душата си знаеше, че не е справедлив. Отново отиде при Брезов. Разказа му всичко. Очакваше, че той ще го поздрави.

— Тя е била напълно права! Парите ще ви трябват.

— Аз от Щернови благодеяния не искам!

— Но помисли колко е глупаво от твоя страна! Така или иначе, това са нейни вещи. Ти нямаш право да се разпореждащ с тях.

— Аз не й ги взимам.

— Формално, да. Но фактически ти й ги отнемаш.

Брезов сложи ръка на рамото му.

— Борисе, ти си великодушен и добър човек. Знам, че си разстроен. Но щом веднъж си поел такъв товар, бъди мъж!

— Не мога да понасям Щернови. Кой знае какво ще ми сервират за Коледа. Може би ще ми пратят полиция?…

— Няма от какво да се безпокоиш! От всичко дотук виждам, че Симон има характер. Тя ще съумее да се защити.

След половин час Борис омекна. Почувства се напълно виновен и прокле гнева си. Изведнъж Брезов каза:

— Що не се махнете от Женева?

— Чуваш ли се какво говориш!

— Говоря само за празниците. Така ще избегнеш някои неприятности.

— Аз не искам да си закривам очите пред неприятностите!

— Помисли за Симон. Тя винаги е очаквала с радост Коледа.

— А къде, по дяволите, да се махна?

— Аз мога да ти предложа нещо…

И наистина Брезов му разказа за едно планинско село, в което бил миналата година. До него се стигало с железница, а после с фуникулер. Даде му адреса на една малка кръчма, където предлагали стаи под наем и нямало усложнения с регистрацията.

— Но няма ли окончателно да я компрометирам по тоя начин?

Брезов се усмихна.

— Нали Симон те обича… А и ти, доколкото те познавам… Така ли е?

Борис нищо не отговори. Неочаквано за него, Брезов нежно го хвана за лакътя.

— Борисе, ако чакаш приличието да ти разреши кога да изявиш чувствата си, ще престанеш да ги имаш…

— Винаги ли си бил на такова мнение?

Брезов замълча и сякаш не присъстваше до него, а после заговори сериозно:

— Братко мой, едно нещо отдавна съм разбрал, че човек не бива да сдържа и задушава миговете на щастие, когато нахлуват в сърцето му. Те и без това са рядко… Слуша ти се страстно музика, до сълзи се трогваш от нея!… Слушай я! Обичаш някого искрено и честно — няма нужда да се срамуваш от това, да сдържаш, да отлагаш за по-подходящо време радостта си! Тя може и да не се върне… Позволи на душата си да изживей тия сладостни мигове!… Иначе постепенно ще я парализираш, ще я изсушиш и тя ще стане чувствителна само към глад, към студ и още нещо…

Скарлатов смаяно слушаше думите на приятеля си. И си въобразяваше, че го познава!… Какво ли бе преживял този мил, предан и прям Марат Брезов?…

Когато Борис се върна в къщи, беше тихо. Мадам Ролан не му проговори, сякаш самата тя бе обидена. Той отвори вратата на стаята, която заемаше Симон. Тя седеше на едно столче и гледаше покрусено навън през прозореца.

— Симон, ставай…

Тя стана и се изправи срещу него. Болка прониза Скарлатов, като я видя толкова нещастна и безпомощна.

— Приготви си топли дрехи и тръгваме!

— Къде?

— Ще прекараме Коледа в планината! Хайде, размърдай се, имаме на разположение само един час, за да хванем влака!…

— Моля те, ела и ме прегърни… — каза Симон.

Той нежно я притисна.

— Обещай ми, че никога вече няма да бъдеш такъв…

— Какъв?

— Страшен.

Глава петнадесета

Те слизаха от височината. Бяха стигнали чак до границата на глетчера. Но екипът им и по-точно обувките не бяха подходящи. Беше слънчев, студен ден. Понякога вятърът духаше на вълни, вдигаше ситен пясък сняг и го хвърляше в лицата им. Слънцето клонеше към запад. Тя държеше ръката му, която той бе пъхнал в джоба на полушубката, за да я топли. Спряха малко над боровата гора. Борис я погледна. Ситни капчици от разтопени снежинки имаше по русите й коси. Вълненият шал се бе смъкнал. Тогава Борис го върза върху косите и ушите, а после го намота около врата й.

— Студено ли ти е?

— Не, радостна съм. Само очите ми парят…

Със съжаление се сети, че трябваше да вземат слънчеви очила. Цялата разходка можеше да свърши със снежна слепота. Беше я изпитал веднъж и знаеше колко болят очите.

— Да тръгваме! — каза той. — Тук не е много подходящо да стоим.

— Още малко… — помоли тя. — Толкова е хубаво!…

Но той я дръпна за ръка, затича се надолу и тя по него. Задъхани стигнаха боровата гора и поеха по една тясна пъртина, която ги изведе на голямата, изрината от шейните пътека с жълто-кафеникави петна от конска тор и пикоч. Отстрани се бе получило нещо като снежна стена и те вървяха сякаш по коридор. Слънчевите лъчи преминаваха на ивици през отрупаните със сняг дървета. Цареше тишина и се чуваше само хруптенето на снега под обувките им. Понякога с шум се откъсваха парчета сняг от дърветата и пак настъпваше тишина. Някъде зад тях се чу веселата мелодия на звънчета. Трябваше да се отдръпнат и затънат в стената край пътеката, за да направят място на шейната, карана от ниско, набито конче с много косми над копитата, целите в скреж, сякаш носеше гамаши. Младите хора в шейната закачливо им подвикнаха, но те не чуха какво, защото снегът от плазовете отиде в лицата им. Когато излязоха от гората, долу в краката им беше цялата долина, огряна от последните лъчи на слънцето, залязващо зад високия връх. Оттук се виждаха ясно в кристалния въздух и двете бели сгради на санаториума, а по-ниско — селото с една главна улица, с малките си къщи, с островърхи покриви, черквата с камбанарията и железния кръст, и още по-нататък — дъскорезницата, а край нея жълтеникави обелени трупи, които отдалеч приличаха на кибритени клечки. Влакчето на зъбчатата железница с труд изкачваше последната височина, преди да стигне селцето, и писъкът на спирката му долетя до тях. По пътеката слизаха крави на едри кафеникави петна, водени от нисък швейцарски селянин, който се подпираше на тояга. Дим излизаше от всеки комин на селцето и се стелеше по посока на вятъра. Те и двамата запомниха тая чудна мирна картина на природа, хора и животни, слети в едно, толкова красива и недействителна, сякаш илюстрация на снежна, северна приказка…

Те се забавиха в селото. Отидоха в единствения магазин. Симон си купи снежно бели пухкави и топли вълнени чорапи. После извървяха улицата от край до край. Но мракът в планината бързо се спуска и се отправиха към малкия хотел, по-точно кръчма, с две-три стаи за гости на горния етаж, където си бяха оставили багажа. Странноприемницата беше разположена близо до дъскорезницата на една поляна и до нея се стигаше по снежна пъртина. Когато влязоха, огънят в камината хвърляше искри. На една маса двама швейцарски селяни играеха карти. Съдържателят ги посрещна и настани пред огъня. Те си събуха обувките и протегнаха мокрите си крака към него. Съдържателят им донесе две чаши грог. Така седяха в тихата кръчма, гледаха пламъците и ги обхвана умора и сънливост. Стопанинът стоеше, облегнат зад тезгяха. После дойде жена му — една швейцарска селянка, облечена с няколко вълнени поли. Двамата нещо тихо си казаха. Жената отиде при тях.

— Какво ще пожелаят господинът и госпожата за вечеря?

— Ще се радваме, ако Вие изберете менюто — отвърна Борис.

— Няма да съжалявате… — каза усмихнато съдържателката. — Младата госпожа нуждае ли се от нещо, докато приготвим ястията?

— Всичко е чудесно!

— Виното не влиза в сметката.

И наистина вечерята беше превъзходна. Ядоха с апетит и изпиха от прясното вино една кана. Съдържателката ги отведе лично до стаята им над кръчмата. Прозорците бяха отворени, а стаята студена. Жената остави газената лампа на дървената маса. Имаше широко дървено легло с пухен юрган и дюшек.

— Няма ли да е студено? — попита Борис.

— Студено?… Млади хора, и предполагам скоро женени, и да им е студено?!… Сложила съм и две грейки в леглото. Ако сутринта ми кажете, че ви е било студено, ще ви върна парите. Съветвам ви да не затваряте прозореца.

Жената излезе. Скарлатов започна да се разхожда из стаята. Изпитваше неудобство. Симон стоеше в средата и гледаше замислено през прозореца. Борис духна лампата. От снега беше светло и в стаята се виждаше всичко. Той отиде зад паравана и бързо се съблече. Борис легна под пухения юрган. В краката си почувства топлината на грейката и затвори очи от удоволствие. Скоро Симон по нощница и боса се пъхна в леглото. Сви се на самия край. Борис усети, че цялата трепери. Но не смееше да мръдне. Изведнъж почувства тънката й ръка как хвана неговата и силно я стисна. Той се извърна към нея. Гледаше чистия й профил и светлите като коприна коси върху снежнобялата възглавница. Видя сълзи в сините й очи. Тогава една огромна нежност го обхвана, не желание, а нежност и отговорност към едно същество крехко, слабо, но толкова храбро!…

— Симон — каза той, — ела и сложи глава на ръката ми…

Тя се премести до него и сложи глава на ръката му. Той усети влагата на сълзите й. Погали челото й.

— Не се бой, мила. Успокой се и заспи… Обичам те достатъчно, за да не си позволя да те пипна с пръст!…

— Не, не е това. Аз го желая…

— Не си ли уморена?

— Не.

Те дълго лежаха така един до друг и гледаха през прозореца небето, звездите и Млечния път. И тогава Борис Скарлатов разбра какво е това любов. Попита се защо се случва така, че в целия свят, при толкова милиони хора, се срещат само двама — един мъж и една жена! И беше щастлив, че жената до него е именно тя. Помисли си, че любовта не е нито притежание, нито желание. Разбира се, и те бяха част от нея, но не най-важната! Защото любовта беше преди всичко благост, милост, желание за закрила към тая, която обичаш!… А сетне дойде и другото… Любовта нарасна, стана огромна, не можеше вече никой да я задържи и тя полетя като лавина. И тогава към всичко се прибави желанието и притежанието. Той чу в тоя миг думите, идващи сякаш някъде отдалеч…

— Мили, бъди внимателен. Толкова много те обичам…

… Нощта бе дълга. Те ту дремеха и се унасяха в кратък сън, ту наново се любеха. И двамата искаха нощта никога да не свърши, защото бяха обладани от най-силното в любовта — стремежа да продължава безкрайно. Може би затова тя е свързана с Вечността и любовта към човека, към любимото същество продължава и след смъртта му… Борис заспа за малко и когато се събуди, видя над себе си Симон с широко отворени очи. Навън мракът се бе особено сгъстил, както обикновено става преди разсъмване. И двамата замряха в едно дихание и сякаш времето изчезна. Тя нежно докосна устните му.

— За какво мислиш? — попита Симон.

— Мислех колко е хубаво, когато хората свободно прилагат своя избор в любовта…

— Но това можеш да направиш и с друга, ако те харесва…

— Не, повече няма да мога! Знам го!

Той й хвана главата с две ръце и я притегли към себе си. Симон го гледаше изпитателно. В дълбокото синьо дъно на очите й имаше нещо ново и загадъчно. Почувства, че тази нощ в нея нещо се бе преобразило. Сигурно е вярно, помисли той, че душата на жената узрява в любовта…

Глава шестнадесета

Първите дни след завръщането в Женева Скарлатов бе напрегнат. Очакваше всеки момент старият Щерн да предприеме нещо. Симон, напротив, бе весела и спокойна, напълно доволна от живота, който водеше.

— Не се тревожи! Папа няма да предприеме нищо прибързано.

— Откъде си сигурна?

— Бои се от обществен скандал и, доколкото го познавам, сега само обмисля как да постъпи.

Полека-лека Скарлатов се успокои. Той усилено се готвеше за изпитите и още в първата седмица от сесията взе два. Симон, която бе първи семестър, нямаше изпити и се занимаваше с домакинството. Общо взето и двамата избягваха да се показват заедно на публични места, където околните можеха да ги познаят. Но след двата изпита отидоха с Брезов на вечеря в „Петте бора“.

Както винаги, в таверната бе топло, тихо и уютно. Италианците ги посрещнаха като роднини. Там имаше известна промяна. Притежателите бяха настанили двама свои сънародници — възрастен мъж и едно дете, което му беше син. Това бяха пътуващи певци, с каквито Швейцария бе пълна. Те трудно си изкарваха хляба от случайните дребни монети, които хората — повечето чужденци — им даряваха. Зимният сезон за тях бе най-тежкото време, така както е за пойните птици. В италианците още не бе загубено чувството на общност и взаимопомощ, каквито вече по-рядко се срещаха при швейцарците, немците и французите. Италианците се държаха помежду си като близки роднини, както само бедните по цял свят си помагат като братя. В знак на благодарност бащата и синът пееха в таверната, като създаваха тая неповторима италианска южна обстановка в една студена страна с навъсено небе. С присъщата им чувствителност, още щом тримата приятели влязоха, те веднага схванаха, че Симон и Борис са влюбена двойка. Мъжът изрази с прочувствени думи, че в таверната влиза една красавица, една мадона и те се прекланят пред нея, затова ще изпеят в нейна чест една канцонета за любовта… това вечно и най-прекрасно чувство!… След тази малка блестяща реч двамата настроиха инструментите. Мъжът свиреше на китара. Беше слаб, с мустаци и скулесто лице. Момченцето нямаше повече от десет години — недорасло и недохранено, — но с чист, ясен дискант. То свиреше на мандолина. И след встъпителните звуци, в които накратко бе изсвирена темата, те запяха, като си акомпанираха. Гласът на възрастния беше баритон, малко хрипкав, но с онова непосредствено и топло чувство, което винаги ще отличава италианското пеене.

Симон се взираше в детето. Неговите огромни черни очи също я гледаха. Когато свършиха, тя отиде при него, прегърна го и го целуна. После извади от чантичката си една сребърна монета и му я подаде. Малкият музикант я взе и все я гледаше с огромните си черни очи.

— Да Ви благослави Мадоната! — каза момченцето.

Скоро им поднесоха яденето. Както винаги, беше изобилно и вкусно. Скарлатов поръча и за италианците, а също и кана вино. Трогнати, двамата изпяха още една канцонета. Симон бе щастлива. От виното лицето й се зачерви, а сините й очи блестяха. Смееше се непрекъснато. Брезов беше бодър и весел, както всякога. Само Борис не можеше да се отпусне напълно. Все още не бе наясно пред самия себе си какво трябва да прави по-нататък. Затова разговорът им след вечерята прие неочакван обрат. Брезов простичко запита:

— Какво смятате да правите?…

Отговори Симон.

— Ще се оженим!

Борис се ядоса, че тя така лесно решава един въпрос, по който той си бие мозъка от толкова време.

— Странно нещо е човекът… — въздъхна той. — Как може едновременно да са в него и доброто, и лошото!

— Не те разбирам, Борис…

— Защо, Симон, искаш официален брак? Отговори честно!

— Защото те обичам!

— Не казваш истината. Защото искаш да бъда твоя собственост. Да си сигурна! Да имаш права над мене, ти и никой друг! Това е недоверие към чувствата на партньора…

— Но нали ти ме обичаш!

— Ами ако ти се промениш, ако станеш друга, а не тая, която сега обичам? Пак ли съм длъжен да бъда с теб?

— Но това означава неразбория в… отношенията между мъжа и жената!

— Напротив! Пълно доверие между двама души! Тогава край на жестокото робство на пола! Чак тогава би могло да се говори за истинска свобода! Та тя не е нищо друго, освен свобода на волята, когато сам решаваш да направиш или не направиш нещо, особено да не направиш!…

— Аз… аз… не мисля така… — колебливо каза Симон.

— Мила швейцарко!… Като тебе мислят почти всички мъже и жени, включително и социалистите!

— О, ти измести въпроса!

— Но ти наистина ли не виждаш, че предстои коренен поврат и в пола? Няма ли да е добре, ако това се ускори?!

Брезов се намеси.

— Може би, но само когато обществото стане друго!

— Социалистическо? Не съм убеден. Социална революция още не значи морална революция! Ето тук е моето противоречие с останалите социалисти.

— Но какво лошо искам? Искам да си мой мъж!…

— С помощта на някаква хартийка с печат? Или с помощта на църквата? На държавата? На властта?

— А с какво?

— С революция вътре в човека — най-страшната, но и най-великата!…

Симон се обиди и млъкна. Борис мислеше, че ще получи подкрепа на мислите си от Брезов. Но и той мълчеше. Тогава не се стърпя и го попита:

— Е, Марате, не разбрах докрай твоето мнение?…

Всъщност малкото име на Брезов бе Марат[99]. Родителите му го бяха избрали и записали под това име. Брезов не го обичаше. Смяташе, че за да носиш това славно име, трябва да си като този, който тъй високо го е носил в най-великата революция досега.

— Моето мнение за брака не съвпада с твоето — спокойно отговори Брезов.

— Това ясно почувствах, но не чух обясненията ти.

— Те са твърде лични и едва ли интересни за вас…

— Напротив!

— Родителите ми са прекрасни хора… Много добри и вече много стари. Безкрайно честни и вярващи в социализма като в религия… И двамата са учители. Скитат от село в село и от град в град… Те са едни от първите социалисти в България, разказвал съм ти. А да си бил на времето социалист е било по-страшно, отколкото да си прокажен!… Осмивани, гонени, преследвани… единствената им опора са били другите приятели — социалисти и вярата!… Аз съм им единствено дете. И те като тебе са вярвали в теорията. Затова може би са ме нарекли така глупаво с такова неподходящо за мене име… Марат!… Все пак добре, че не съм Робеспиер[100]… — усмихна се той.

— Сърдиш ли им се? — попита Борис.

— Не, разбира се. Те ме обичат, аз ги обичам… И все пак в душата ми остана някакво чувство на негодувание от тях… Те не са се оженили. Не ме разбирай криво! Баща ми не е погледнал друга жена в живота си, а майка ми също. Те все още са нежни един към друг, но не са се оженили…

Брезов спря и запали цигара, нещо, което си позволяваше твърде рядко.

— Не разбирам какво искаш да кажеш…

— Става дума за мене… Щом те нямат официален брак, значи аз съм незаконно дете, разбираш ли? А понякога децата са много зли… В училище ми викаха копелето. Биех се с всеки и с всички по всяко време! Бях се превърнал в малко зверче. И мечтаех, само как мечтаех да отидат двамата в черква, заедно с мене, и се венчаят в присъствието на всички хора!…

— Аз смятам, че не са сгрешили! — каза Борис.

— Не ги осъждам, но какво са виновни децата? И знаеш ли как може да страда едно дете?… Нищо по-късно не е в състояние да изтрие споменът от болката…

Брезов млъкна. Явно не искаше да продължи по-нататък. Очите на Симон се насълзиха.

Този разговор, колкото и да беше неприятен, внесе някакво успокоение в душата на Борис. Защото тази вечер в „Петте бора“ той окончателно реши, че трябва да има официален брак със Симон. Добре, че в Швейцария гражданските бракове се признават и няма да има нужда да се влачим при поповете, помисли си той.

Глава седемнадесета

Но по-късно, когато хванаха големите януарски студове, в разгара на изпитната сесия Симон се разболя. Започна се така…

Симон като първокурсничка нямаше изпити, затова си стоеше повече у дома, а Борис четеше в Библиотеката. Веднъж, като се прибра в къщи, завари Симон много възбудена. Беше цялата зачервена, а движенията й неспокойни. Помисли, че е пила нещо. Но тя не беше пила. Накрая му се оплака от главоболие. Легна си рано и заспа. Борис продължи да чете в мансардата. Но не му вървеше. В главата му непрекъснато се мяркаха сметки и пари. Разноските се бяха увеличили неимоверно. Особено много отиваха за отопление. В стаята на Симон гореше огън през цялото денонощие. Освен това не беше свикнала на никакви лишения. Тя просто не разбираше какво е това да няма. А и гордостта на Борис не му позволяваше да й обяснява постоянно финансовите си затруднения. Понякога за един обяд тя изхарчваше толкова, колкото той си позволяваше за една седмица. Златните монети бързо свършиха. Сега беше ред на скъпоценностите от майка му. Налагаше се утре на всяка цена да иде в заложната къща. Той окончателно се разсея. Погледна наново учебника и изпита отвращение. Повече не можеше да се сдържа и слезе в стаята й. Отвори тихо вратата. Лампата светеше. Това, което завари, го стресна. Симон седеше върху леглото по нощница, цялата червена, с блестящи очи, и тананикаше някаква детска песничка.

— Симон, какво ти е?

— А сега слушай… — каза тя и запя друга, която започваше с думите: „Au claire de la lune, mon ami Pierrot…“[101]

Той разбра, че има висока температура. Събуди хазайката. Мадам Ролан с готовност стана. Но и тя нямаше термометър. Когато пипна с ръка челото на Симон, той се уплаши. Толкова силно гореше. Веднага излезе. Навън бе сух студ. Духаше леден вятър. Отиде пеш чак до „Спорт-палас“. Събуди Брезов. По негово предложение отидоха и събудиха един друг българин — четвърта година студент по медицина. Казваше се Александров. Макар че още не беше завършил, всички го наричаха Доктора. Беше добър студент. Той с готовност тръгна с тях. И така, тримата на разсъмване се събраха в стаята на Симон. Александров внимателно я прегледа и обясни, че се касае за инфлуенца, но са засегнати и белите дробове. Предписа някакъв сироп. Тримата поговориха, сякаш бяха консулт от професори. Борис излезе да намери аптека. Почака, докато приготвят сиропа. Когато се върна, Александров си беше отишъл, но им бе оставил термометър. До леглото на Симон стоеше Брезов. Температурата й се колебаеше между 40° и четиридесет и две десети. Симон вече не пееше, а дишаше бързо и тежко. Когато Борис я помоли да си отвори очите, тя тихо каза, че я болят от светлината. Загасиха лампата и така останаха в полумрака на идващия ден. Брезов излезе и някъде преди обед се върна с масажиста на „Спорт-палас“ — един възрастен швед с ръце като лопати. Шведът беше самоуверен и говореше смешно френски. Той бързо се разпореди за топла вода, олио и започна масажа. По едно време Борис искаше да го спре. Струваше му се, че от Симон нищо няма да остане. После я завиха с две одеяла и насила й дадоха да изпие чай. Тя се изпоти и температурата спадна. Борис въздъхна от облекчение. Но вечерта постепенно се покачи и се закова отново на четиридесет градуса. Този път и повиканият Александров се уплаши. С файтон доведоха един прочут професор. Той каза, че е засегнат белият дроб. Предписа големи дози хинин. Сега Борис остана сам със Симон. Тя дишаше тежко. Говореше объркано, като я питаха нещо, и бълнуваше. След полунощ заплака и несвързано споменаваше „мама“ и „баба“. Все повтаряше:

— Искам при мама… Искам при баба…

Тогава Борис с пълна сила почувства каква неизмерима отговорност бе поел със Симон. Дали да съобщи на родителите й? Реши да я изчака, докато дойде на себе си. На сутринта температурата малко поспадна и той я запита.

— Не, по никой начин! — отвърна Симон. — Аз никога вече няма да се върна при тях!

А после започна кошмарът. На третия ден диагнозата беше съвсем точно определена — пневмония. Налагаше се да вика ту един, ту друг професор. Хонорарите, които плащаше, бяха огромни. Почти всеки ден тичаше до лихваря. Сега вече с яд си мислеше, че тогава не трябваше да кара Симон да върне накитите. Тя се държеше храбро. Изпълняваше послушно всичко, каквото й казваха. Той се принуди да отложи два от изпитите. Брезов и Александров бяха постоянни посетители в дома му. Особено Брезов му помагаше във всичко. Въпреки това приятелят му си взимаше всички изпити, които беше записал за сесията. Шведът също не ги изоставяше. С буйните си побелели коси той приличаше на някакво старо скандинавско божество, слязло от горите. Говореше срещу професорите, които нищо не разбират, и срещу медицината изобщо. В същото време беше дълбоко убеден в своите знания, в силата на природолечението и масажа. Това не се виждаше чудно на Борис, тъй като наистина от масажите и отварите на стария швед Симон сякаш се чувстваше по-добре и имаше полза.

В началото на втората седмица от заболяването настъпи кризата. Температурата изведнъж спадна. Симон се обля цялата в пот, но лицето й от червено, стана бледо като платно, а дишането й повърхностно. Борис потърси пулса й. Едва се напипваше и беше бърз като на птица, хваната в ръце. Дъхът му спря. Беше сам посред нощ. Разтърси я. Тогава тя отвори сините си като синчец очи и го погледна в пълно съзнание. Беше спокойна и уморена. Той заспа на стола до леглото й.

Борис не си правеше илюзии, че барон Щерн не знае за разболяването на дъщеря си. Бяха извикали почти всички медицински светила на Женева. Все някой бе съобщил на барона, но той не даде с нищо да се разбере това. Изглежда, твърде добре познаваше дъщеря си, за да очаква, че ще се обърнат за помощ към него. А вероятно и обидата от постъпката на Симон, както и общественият срам надделяваха над родителското чувство. Но Борис нямаше време да се замисля над това. Когато кризата мина, Симон продължи да бъде на легло. Трудно се възстановяваше. Трябваше да й помага във всичко, а до тоалетната да я носи на ръце. Все пак той направи усилие да се съсредоточи за следващия изпит. Отиде в Библиотеката да чете. В случай на нужда, мадам Ролан щеше да го извика.

Сега седеше на една от банките, но още не бе почнал да чете. Пред него имаше бял лист хартия, изписан с цифри. На едната колонка бе това, което притежаваше като остатък от накитите на майка му, превърнати в пари. На другата колонка — разноските от съвместния им живот със Симон. Балансът не излизаше. Ако ги вложеше във вид на франкове, като дългосрочен влог в някоя банка, то годишната рента нямаше да стигне за един човек, камо ли за двама. Досега не бе питал Симон за финансовото й състояние. Това и не го интересуваше. Той беше мъж и българин. А българинът не се жени, ако не може да осигури храна и покрив на жената и децата си. Изход почти нямаше. Дори ако продължеше да преподава уроци, парите щяха да подпомогнат съвсем малко бъдещото домакинство. Той не разговаряше със Симон по тия въпроси и никога не би си позволил подобен разговор. Това беше негов и само негов проблем, който не можеше да сподели с никого!… А като завършеше образованието си, щеше ли да стане по-добре?… Той никога не си бе представял бъдещето като банков чиновник или юрист. Виждаше своята дейност в обществото като свободна дейност, несвързана с определени работни часове и учреждения. Знаеше, че след завършване можеше да разчита на място в Университета, което да му осигури много свободно време за собствени занимания и съвсем малко пари. Но и това щеше да стане не по-рано от година, ако успееше да съкрати следването си, като вземаше двойно повече изпити. Само че трябваше да се откаже от частните уроци. Всичко това го гнетеше. Борис толкова искаше да посети университетите в другите страни — Германия, Франция, Англия… А това означаваше да води чергарски живот. В такъв случай университетската кариера отпадаше. За да водиш такъв живот, трябва да имаш един минимален постоянен доход. Оставаше един-единствен изход…

Борис извади от чантата нов лист хартия и започна писмото до баща си. Дълго мисли как да го назове и реши, че щом писмото е строго официално, следва да се обърне не към човека, а към банкера Скарлатов. Затова написа: „Уважаеми господине“. После отново дълго се замисли и добави: „Както Ви е известно, покойната ми майка Цветана имаше свой личен капитал“. Пак спря. Това знаеше от слухове, от Донка, от Никола… Но какви факти имаше? Наистина ли бе така? Борис и не помисли за сумата, оставена за неговото учене в Мезон Щерн. Той искаше само част от наследството на майка си, за да може поне две години да не мисли за насъщния. Със сухи протоколни изрази той уведомяваше стария банкер за своето намерение да се ожени, а също и за бъдещите си проекти. Когато го завърши и го подписа, бе плувнал в пот. Даже и сега не знаеше дали правилно постъпва, тъй като в душата му остана утайката, че е извършил нещо не съвсем почтено.

Жан отвори тихо вратата. Беше в обикновените си черни дрехи, а не в ливрея. Използваха го при балове за лакей, но си бе прислужник във факултета. Той безшумно се промъкна към мястото, където седеше Борис.

— Господин Скарлатов, очакват Ви навън…

Борис трескаво събра листовете в чантата си. Бе сигурен, че е нещо неприятно, свързано със Симон. Когато излезе, барон Щерн го чакаше на стълбището при колоните. Долу стоеше фамилното ландо с герба на барона. Духаше студен вятър. Баронът имаше угрижен и унил вид.

— Млади момко, бих искал да поговорим…

— Нямам нищо против.

— Тук ли?

Борис се замисли. Той не знаеше къде би могъл да го покани, затова рече:

— Вие къде предлагате?

— Мисля, че най-добре ще бъде в Банката.

Изборът на барона никак не му хареса, но нямаше какво да противопостави.

— След половин час съм там — отвърна той.

Глава осемнадесета

Още когато влезе в обширния кабинет, Скарлатов бе точно определил въпросите, по които щеше да разговаря. Той седна на фотьойла, който му посочи с кимване баронът. Изчака известно време, но старият човек мълчеше. Тогава реши да почне пръв, за да го насочи към своята цел, а не към тая, желана от Щерн. Смяташе да не допусне никакви преговори за Симон.

— Господин барон, доколкото ми е известно, на мое име е вложен известен капитал за следването ми…

— Да. И в този период, в който Вие не благоволихте да изтеглите нито сантим, той се удвои.

— А мога ли да го получа, като държа да Ви подчертая, че съвсем не смятам тия пари за бащини! Той е длъжен да върне поне част от наследството на майка ми!…

— Принуден съм да обясня още един път условията на влога. Вие можете да теглите от него само част, съответна на едномесечната Ви издръжка, а тя е от щедра по-щедра. Можете да теглите и пари за покупка на вещи, за екскурзии в чужбина, за дрехи, но при едно условие — като се отчитате!

— И смятате, че бих приел тия унизителни условия?

— Всеки младеж би Ви завиждал на тях! Останалия капитал получавате, когато ми представите диплома.

— Господине, аз завършвам, тоест ще завърша след една година!

— Не е вярно.

— Реших да взема изпитите за две години наведнъж.

— Великолепно!

— Тогава какво Ви пречи преди това да ми дадете капитала?

— Липсата на диплома.

— Но аз ще я имам!

— Млади човече, тук, в Швейцария, идват да учат стотици студенти от цял свят. Записват мнозина, завършват малцина. Представете ми дипломата и капиталът е Ваш!

— А мога ли да ипотекирам капитала си и получа от банката Ви пари?

— Чудесно! Това е вече истинска сделка! Та какво е Банка, ако не учреждение, което дава пари назаем, нали така, господин Скарлатов?…

— Значи ли това, че сте съгласен?

— Ето вече настъпваме в практичната материя… От момента, когато ти искат пари назаем, започва мисленето. Забележете, мило момче, мисленето на живот и смърт! При това не е важна големината на сделката или заема. Защото банкер, който греши в малка сделка, греши и в голяма. И така, банкерът дава пари на някой в заем с надежда да получи и той печалба. Нали? Но кой е този някой? Няма ли да ги пропилее с проститутки, да ги изпие или проиграе на рулетката? Ще бъде ли в състояние да върне заема заедно с лихвата? За колко време ще успее да направи това? Ами ако не ги върне? В състояние ли съм да понеса загубата?…

Скарлатов и друг път бе слушал от Щерн подобни разсъждения за банковото дело. Не му беше до това. Трябваха му пари, пари на всяка цена! Затова дойде тук! Затова се подложи на унижение!… Той знаеше предварително отговора. Но като си влюбен, надеждата ти става толкова голяма, че почваш да вярваш в невъзможното. Добре! Сега поне знаеше, че не може да разчита на нищо, освен на себе си. И когато реши това, изведнъж му стана скучно. Попита се какво прави той тук? Защо разговаря с тоя хитър човек? Защо го слуша?… Той искаше веднага да скочи и си тръгне, но приличието го задържа. Какво прави сега Симон?… И докато мислеше това, Щерн извади от малкия бюфет едно шише коняк и две чаши. Наля ги. Те не се чукнаха. Скарлатов на един дъх изпи своята чаша. Беше умислен и не забеляза, че баронът не докосна своята и напълни отново неговата. И нея изпи наведнъж.

— Изглежда във Вашия род е имало големи пияници… — говореше Щерн бащински. — Виното е във Вашата кръв. Влече Ви. Ох, как Ви влече!… Виното и жените… Но имате воля. Завидна воля! Вие ще преодолеете тия страсти и един ден ще бъдете истински банкер…

Скарлатов се ядоса от този тон и реши също да бъде директен.

— Господин барон, вместо да се опитвате да разберете мен, по-добре ще е да разберете дъщеря си!… Защо правите всичко това? Симон никога не може да бъде щастлива с мъж като Щаренберг. Тя стои неизмеримо по-високо от Вашите мерки за нея. Поне да беше някой друг, а не такава жалка личност!…

— Не, моето момче. Когато и ти един ден имаш деца, ще разбереш, че банкерът никога не сключва бракове както обикновените хора. Неговите бракове са далеч по-обмислени и прецизни от тия в най-големите императорски дворове в Европа!…

— Мисля, че ако продължим нататък разговора, излишно ще се дразним!…

Скарлатов се надигна от стола, но баронът сложи кротко ръка на рамото му и той пак седна.

— Не съм толкова лош човек, господин Скарлатов… Знам, че Симон Ви обича. Не съм недоволен и от избора й. Мъж на място сте! Но какво, за Бога, й предлагате Вие?

— В истинската любов човек предлага само себе си!

— Та това е нищо! Едно духване и човек си отива.

— Това се отнася и за тия със синята кръв!

— Бракът Ви е обречен. Ще отведете дъщеря ми на Балканите. Там е ад. Няма даже една свястна баня да се изкъпе! Ще й липсват средата, комфортът и полека-лека ще почне да тъжи и да се мъчи. Вие ще пиете, ще тръгнете по други жени… И в резултат — балканска история!… Имали сме в нашите среди и такива случаи. Всички са завършвали по тоя начин.

— Вие смятате Вашия живот за най-примерен?

— Не, просто казвам, че навикът на човека и наследствеността са всичко! А сега, господин Скарлатов, завършете Университета, помирете се с баща си, върнете се в България, поемете банката… Ще имате своите радости и грижи. Ще се ожените за някое от Вашите момичета, което е свикнало на всичките Ви навици. Ще имате деца и един ден ще си спомните, че банкерът Щерн Ви е дал добър съвет…

— Благодаря за щастието. Много сте хитър наистина!

— Не съм хитър, а психолог! Запомнете, момко, за да бъдеш банкер, трябва не да си математик, не философ, не художник, не политик, не военачалник, а трябва да имаш най-важното на тоя свят — дарбата да разбираш хората!

Скарлатов мълчеше. И така, първият тур от битката с Щерн завърши в негова полза. Той пак се надигна от фотьойла. Банкерът, без да му обръща внимание, отиде зад масата. Взе някакви книжа и ги подаде на Скарлатов.

— Прегледайте извлеченията от Вашата сметка.

Борис хвърли поглед на цифрите. Учуден подсвирна с уста.

— Та аз съм бил заможен човек!

— Да, така е. Тук е вписана и сумата от Вашето комисионно за сделката с оръжието…

— Но аз не съм искал нищо!

— Това се разбира от само себе си. Тази сума можете да изтеглите. Нали сте материално затруднен?

— Никога! — каза Скарлатов.

— Жалко. Но позволете да Ви попитам какво всъщност искате? На Вас Ви трябват пари! Аз намирам изход! Вие отказвате! Простете, но това не е съвсем нормално от Ваша страна.

Борис се ядоса и рязко отвърна:

— С мръсни пари не желая да си оправям положението!… Предполагам, че Вашият процент от тази сделка е добър, макар и да участвахте инкогнито…

— Разбира се!

— А къде остана моралът, който искахте да ми внушите?

Но Щерн напълно се владееше. Посочи му наново фотьойла да седне и Борис се подчини.

— Момент, ще Ви обясня… Банкерът никога, запомнете, за нищо на света не участва официално в такива сделки. Той не си цапа ръцете. Има други за тази работа. Аз имам клиенти. Те са вложили своите капитали при мен. Значи ми имат пълно доверие, както децата на бащите. Банката за тях е едно семейно огнище…

— Бароне, Вие сте били поет! Нарисувахте такава пасторална картина на банковото дело, просто да се разплачеш!…

— И да не вярвате, точно така е! Аз търся къде да вложа парите на моите клиенти-деца, те да получат най-голямата възможна печалба!

— Но Вие може и да се разорите заради Вашите деца!…

— Не. Аз просто взимам своите законни двайсет процента.

— Не е ли все пак много за едно инкогнито?…

— Това са трохи, паднали от трапезата.

— Но, ако чедата са хиляди, трохите ще се събират в кошове, както е в Евангелието…

— Вие се отнасяте лекомислено към живота на банкера…

— Нищо подобно! Доколкото разбрах, това не е живот, а денонощна мисъл!…

— Попаднахте в целта!… И ако този банкер има нещастието да му се е родила една-единствена дъщеря, и да я обича с цялата сила на бащиното сърце, Вие ще разберете колко то е нежно и уязвимо…

Той извади кърпичка от джоба и избърса сълзите си.

— Странно колко си приличате с баща ми! — каза Скарлатов.

— Защо?

— Защото и той може да се разплаче, когато пожелае или, по-скоро, когато има полза от това.

— Вие сте още млад и не познавате човешката искреност. Впрочем прав сте. Да говорим като мъже! Аз исках дъщеря ми Симон да избере добър съпруг, но, както е казано, човек предполага, а Бог разполага. Аз не съм деспот и уважавам чувствата й. Но в едно не вярвам.

— В какво?

— Във Вашите чувства. Вие сте много по-ловък, отколкото мислех…

— Тогава считам разговора за приключен!

— Постойте, моля Ви… Ох, това оръжие, това оръжие… Виждали ли сте се отново с този, тозиии…

— Барон Захариас?

— Той е толкова барон, колкото аз съм кюре! Но че е мръсник, гаден левантиец, изрод, безверник, подлога на султаните, баща на бандитите по цял свят…

— Значи е успял да Ви удари в сделката?

— Тепърва ще си премерим силите! Атентатът му дойде като манна небесна. Сам пусна в печата съобщение, че е закупено хиляда пъти повече оръжие за революционерите и в резултат какво? Това изчадие, този…

— Да пропуснем епитетите — прекъсна го Борис.

— Сключва кучият му син една огромна сделка с Турция! Пробутва им цяла флота, ама цяла-целеничка от изгнили кораби, изпразва складовете на Европа от Наполеоновите войни и слага гнусната си ръчичка в строежа на Багдадската железница — единственият път между Изтока и Запада!…

— Чудесно! Значи кадърен човек!

— Той е само едно дяволско семе! Срам за Вселената! Но Господ гледа отгоре! И Вие, господин Скарлатов, му помогнахте, толкова много му помогнахте, че този стиснат скъперник даде голямо комисионно на Ваше име. Тоя мошеник никога не изпуска да ми сложи крак!

— Защо страдате? Щом е във Вашите възможности, изобличете го с цифри и документи! По този начин ще го съсипете…

— О, млади момко, тия работи стават по съвсем друг начин…

— А не го ли щадите, понеже барон Захариас знае твърде много и за Вашите „почтени“ сделки?

Щерн сякаш не чу последните думи и неочаквано рязко го прекъсна:

— Какво смятате да правите със Симон!

— Още не сме решили, но вероятно ще се оженим.

— Ще Ви предложа нещо, изслушайте ме…

— Да чуем…

— Вие още не сте завършили, тя също. За жена това не е важно, но за Вас е друго!

— Казах Ви, че завършвам след няколко месеца!

— Е, как да не уважавам такъв момък!… Всяко зло за добро! Аз съм стар. Няма на кого да оставя Банката и всичко, свързано с нея. Затова един енергичен млад човек, който не се спира пред нищо, е може би най-доброто решение. Не Ви обичам, господин Скарлатов, но Ви уважавам. Да сключим почтена сделка. Скандалът е голям. Ние не смеем да се явим пред обществото. Нека Симон се върне, Вие завършете!… Имате много сериозно да четете. Ще бъдете по-спокоен. Донесете ми дипломата, а след това останете на работа при мен в Банката.

— При Вас няма да остана!

— Добре… Още по-добре… Мезон Щерн е свързана с банки в цяла Европа и Америка. Ще Ви изпратя там на работа, да станете истински финансист! А след това ще видим…

— Какво всъщност искате от мен?

— Да убедите Симон да се върне! Половин година не е толкова много. Тя е още болна. Трябва да укрепи здравето си. После правете каквото искате! И винаги ще имате моята финансова и бащинска подкрепа. Е?

— Това е въпрос, който може да реши единствено Симон. Аз мога само да Ви обещая, че ще й предам разговора.

Настъпи неприятна пауза. Скарлатов си помисли, че ще спечели и втория тур от битката. Дали баронът имаше още предложения в портфейла си? Той наистина имаше, защото след малко заговори:

— Господин Скарлатов, може би като баща не обръщах достатъчно внимание на Симон, по-скоро на възпитанието й. Така че тя не е свързана много нито с мен, нито с майка си. Бих казал повече с баба си, която я е отгледала. Както Ви казах, поемате голям риск! И ако с нея, с нейното здраве се случи нещо, ще търся отговорност от Вас и само от Вас!… Ето писмо от баба й! Предайте й го! Тя предлага Симон да отиде в Кан през зимните и пролетни месеци, докато закрепне. Баба й живее в Лондон, но студените месеци обикновено прекарва във вилата си в Кан. Моля Ви, въздействайте на Симон!… Не искам да Ви кажа в какво състояние е майка й. От наша страна обещавам, че няма в нищо да се месим, нито ще направим опит да й влияем. Е, господин Скарлатов, какво лошо има в това?

Наистина в това предложение Борис не видя нищо лошо. То решаваше, макар и временно, всички затруднения.

— Ще помисля — каза той.

— Това е голяма утеха за стария човек… Мили момко, много бих искал за в бъдеще да работим заедно. Ето аз, старият глупак, Ви подавам ръка, подайте си, моля Ви, и Вашата!…

Скарлатов му подаде ръка. Банкерът пак изхлипа. В тоя момент влезе секретарят.

— Барон Захариас… — обяви той.

— Нали казах никого да не пускате!

Барон Захариас властно го отмести от вратата. Секретарят я затвори след него. Той бе пак целият в черно наметало със златна закопчалка и цилиндър на главата. Отведнъж лицето на барон Щерн се промени. Стана любезно, усмихнато, почтително.

— Кого виждат очите ми! Моя най-близък и скъп приятел на тоя греховен свят!…

Впрочем риториката на стария Щерн бе особена. Той все пак произлизаше от равински род и Библията бе влязла в целия му лексикон. Затова се изразяваше високопарно — с изречения, наподобяващи понякога псалми от Давид.

Но Захариас не му обърна внимание и гледаше към Скарлатов.

— Това е моят бъдещ зет — каза Щерн.

— Внимавайте много, момко! Този Велзевул Ви крои нещо! Не му вярвайте, синко!…

— Аз ви напускам — каза Скарлатов.

Поклони се и излезе.

Глава деветнадесета

В къщи Симон го чакаше и се тревожеше. Много беше закъснял. Той й разказа целия разговор с баща й. Подаде писмото от баба й. Тя бегло го прочете. Очакваше мнението й. Симон стоеше неподвижна, накрая тихо каза:

— Сънят…

— Какво? — попита той в недоумение.

— Сънят излезе верен.

Борис се възмути.

— Симон, но това са глупости! Ти не си вече дете!

Тя втренчено се загледа в очите му и страстно каза:

— Не му вярвай, мили! Не му вярвай нито дума!

Той се изненада, че тя дори и не се замисли.

— Но, Симон, разсъди хладнокръвно! Какво лошо има в това? Що за изпитание от шест месеца!

— Не, не е това! Боже Господи, аз исках да живея като всички хора, да имам радостите на обикновените хора, а не цял живот да бъда свързана с пари и само с пари!…

— Само шест месеца! В които аз ще чета спокойно! Само след шест месеца ще се оженим и ще отидем на работа в Европа или Америка. Целият свят ще бъде пред нас!…

— Да, целият свят, но всеки сам, аз сама и ти сам! Знам, че не мога да искам повече от тебе… Господи мили, помогни ми!

Тя заплака. Борис я прегърна и галеше косите й. Сложи я нежно на леглото. Седя до нея, докато утихне. Стори му се, че заспа, и тихо се прибра в стаята си. Свечеряваше се. Той се разхождаше напред-назад и мислеше по какъв начин да убеди Симон. Все повече се убеждаваше в правотата на предложението от барона. Най-сетне седна и разтвори учебника. Четенето го погълна. Но по-късно на вратата се почука.

— Да — механично каза той.

Влезе Симон и застана виновно в стаята. Върху дългата си бяла дантелена нощница бе наметнала голям небесносин вълнен шал. Заприлича му на младите католички в катедралата, дошли за първото причастие. Той неволно се усмихна.

— Защо чукаш? Още ли не спиш?

— Не, тази нощ ще бъда при теб!

— Мила, но ти си още болна.

— Искам да съм с теб… — упорито каза тя.

Борис я прегърна, вдигна я на ръце и я отведе на леглото. Тя плахо се притискаше до силните му гърди… И отново двамата се изпълниха с копнежа един към друг, който сплиташе телата и душите им, сякаш никога не щяха да се отделят… Едва по-късно, когато Борис се вслушваше в неравномерните и все още бурни удари на сърцето си, той помисли, че може би пълнотата на чувствата е все пак да вършиш това, което не трябва да вършиш… Навън зазоряваше. Симон прошепна:

— Бъди смел, мили! Не ме пъди оттук… Какво ни трябва? Ти си здрав, млад. Аз също. Ще завършиш след шест месеца. Ще работим, ще живеем и ще се радваме…

— Симон, нека да спим и утре ще помислим.

— Моля те, остави ме при себе си…

Тя пак заплака. Борис я прегърна и почна да й говори като на дете:

— След шест месеца ще се оженим и после — накъдето ни видят очите!… Аз съм мъжът в това семейство и аз ще изкарвам прехраната му, на теб и децата… На Фредерика и Алфред…

Изведнъж тя спря да плаче. Притисна го силно с тънките си ръце и едва чуто каза:

— А знаеш ли, може би Фредерика е вече на път… В първия момент той изтръпна. Трябваше му време да осъзнае това неочаквано съобщение. Сега му стана ясно и нейната отпадналост, и резките промени в настроението.

— Сигурна ли си? — попита той.

Да, тя беше сигурна. Взе да му обяснява надълго и широко какво усеща. Симон грижливо бе пазила тайната си, за да я извади като решаващ аргумент в подходящия момент, с цел да убеди Борис, и я остави при него. Но резултатът беше съвсем противоположен. Спорът започна отново. Тоя път той със сурови думи й рече, че тя не само трябва да замине при баба си, но е длъжна така да постъпи. Изтъкна бедността им, липсата на пари и условия за състоянието й. Подчерта опасностите, на които подлага себе си и детето. А сега, когато тя е бременна, в него отпадат последните съмнения, че някой може да им попречи в намеренията. Този силен аргумент бе отправен по-скоро към Щернови. Борис се почувства горд и пълен победител. Едва когато в стаята стана вече светло, те изтощени приключиха спора. Симон щеше да замине при баба си. След сесията, тоест след месец, месец и половина, той щеше да отиде при нея в Кан. Там щяха да се оженят съвсем скромно. После Борис щеше да се върне в Женева, да завърши и оттам нататък — каквото ще да става!… Все пак Симон не беше убедена. Тя само се подчини на това решение. Съмнението се бе загнездило дълбоко в сърцето й. Може би тя повече познаваше родителите си и не им вярваше. И докато Борис беше доволен, тя лежеше до него с отворени очи и мислеше колко е безпомощна като жена… Отново видя пред себе си високата пясъчна дюна край морето и на върха й големия тъмновинен кожен куфар, който потъваше… Тя искаше да извика Борис на помощ, но вместо името му, казваше на немски в съня: „Майн кинд, майн кинд…“[102] Симон започна горещо да се моли и устните й шепнеха молитвите, научени от дете, ония католически молитви, отправени не към Бога или Христос, а към Мадоната — закрилница на жените и отрочетата.

Последвалите дни преминаха на един дъх. Борис отиде отново до заложната къща. Купи билет за влака. Изпрати телеграма до баба й. Почти не се свърташе в къщи. Тежко му бе да остане насаме със Симон. Тя така го гледаше със сините си очи, сякаш той извършваше предателство.

Деня преди заминаването той прочете някаква обява за концерт в Музикалното училище. Гостуваше студентски оркестър от Цюрих. Купи два билета. Така поне нямаше да остане цялата вечер със Симон. Когато й каза за концерта, тя не възрази. Облече се грижливо. Борис се страхуваше да отидат пеша и нае файтон.

Седнаха в малката зала на училището. Имаше много студенти и студентки. Местата им бяха на втория ред. Оттук добре се виждаше и чуваше. Това, което направи хубаво впечатление на всички, беше, че столовете, на които седяха младите оркестранти, бяха в стил „барок“, както пюпитрите, а и самите изпълнители носеха костюми от времето на Моцарт. Така се създаде тая неповторима атмосфера на изящество, веселост и лекота. Оркестърът не беше претенциозен. Нямаше даже диригент. Тази роля изпълняваше концерт-майсторът — един младеж с дълги коси, който даваше знак с глава на останалите. Публиката от млади хора топло ги посрещна. Симон сякаш се оживи. Тя стисна с благодарност ръката на Борис. От познатите му българи нямаше нито един. В първата част на програмата оркестърът — съставен предимно от щрайх, изсвири една от ранните симфонии — концертанте на Моцарт. Музиката бе жизнерадостна и безгрижна, построена простичко, но с много украшения, като детска рисунка. Тя събуди у всички чувство на топлота и задушевност. За втората част на концерта донесоха специални свещници, които монтираха на пюпитрите. Един студент от оркестъра запали една по една свещите, поклони се и излезе. Лампите в залата угаснаха. Остана осветен само подиумът от трепкащите пламъчета на свещите. Сега тихо, един по един, оркестрантите се появяваха и сядаха пред пюпитрите. Концерт-майсторът даде знак. Започна прочутата симфония на Хайдн със свещите. А после, в един определен момент от музикалното развитие на творбата, първият оркестрант духна своята свещ и безшумно напусна подиума. Другите продължиха… После стана вторият музикант, духна свещта и стори същото. Така, до края на симфонията, един след друг излизаха изпълнителите в прекрасните копринени и дантелени дрехи. Нежните им цветове все по-рядко проблясваха в меката светлина от оределите пламъчета на свещите. Музикантите постепенно се превръщаха в бели силуети, изчезващи в полумрака… Нещо стегна сърцето на Борис. Погледна изящния профил на Симон до себе си. С полуотворени устни тя слушаше музиката в захлас. Той почувства огромна нежност към нея — толкова бледа, крехка, но храбра и изпълнена с надежда… Не посмя да й хване ръката. Музиката на Хайдн дълбоко го разтърсваше. Какво бе искал да каже старият мъдър човек, слуга на графовете Естерхази?… Дали това, че човешкият живот е една симфония, преливаща в началото от звуците на радостта, а после, сякаш като пламъка на свещ, подухнат от вятъра, един по един загасват, докато остане накрая една трептяща светлинка, толкова ефирна и безпомощна… И последната цигулка млъкна, младежът угаси свещта и излезе. Когато единственият пламък се сля с мрака, настъпи потресающа тишина. Никой не ръкопляскаше. Запалиха лампите. Борис се обърна към Симон. Тя плачеше без глас. Само раменете й се тресяха от ридания. Той нежно й хвана ръката, но тя не отговори на стискането му и я държеше съвсем безжизнено.

Прекараха безсънна нощ. Борис беше неспокоен през цялото време. Продължаваше да говори, объркваше се, повтаряше едно и също и често вмъкваше думичката „нали“. Симон мълчеше. Тя беше особено момиче, което таеше чувствата и мислите си в такъв момент. Изведнъж Борис каза:

— Не ми обръщай внимание! Говоря глупости…

Симон се усмихна.

— Да, наистина, но какви мили глупости, в които виждам целия Борис… Моя Борис… Моето очарователно момче… Гордо, мило, гневно, нетърпеливо… Моя мъж…

Гласът й наново трепна. Той бързо каза:

— Ще чакам твоето идване! Знам, че ще бъде като болест, но ще чакам! Искам да бъдеш вечно с мен. Цял живот!

Симон помълча, а после каза:

— Вечно?… Каква измамна дума…

— Защо измамна?

— Защото в човека няма нищо вечно, миг от живота на Божията вселена!… Странно как е могло да се роди това понятие… По-добре е хората да казват: „Аз съществувам и особено силно чувствам, че съществувам, когато обичам…“

Борис усети сякаш Симон се отдалечи от него. Той се удиви на думите й. И друг път се бе чудил как тя, такава нежна и неопитна, изричаше понякога неща дълбоки, като зрял човек, изпитал всички болки на страданието. Може би това бе свойство на любовта да дарява мъдрост и на най-слабото човешко създание, когато го обладаеше…

— Аз винаги ще те обичам! И повече от това няма! — упорито каза той.

Изведнъж Симон хвана с тънките си ръце главата му.

— Бо̀рис, мили… трябва да живеем с днешния ден, в днешния миг… Той е всичко! Не е нито миналото, нито бъдещето. А като кажеш „вечно“, изпускаме именно тоя миг, нашия миг!…

— Но аз какво ще правя?… — попита Борис като дете.

Симон отново се усмихна.

— Прегърни ме…

Така дълго стояха и мълчаха.

— Няма ли да ми разкажеш съня?

Тя не отговори. Погледна я. Лицето й бе опънато.

— Друг път, мили. Сега няма време… — и гласът й трепна.

Борис бързо каза:

— Искаш ли да ти помогна в багажа?

— Не. Имам… работа, моя лична работа… и трябва да остана сама — съвсем тихо отвърна Симон.

Нещо му стегна гърлото. С мъка се сдържа да не се разплаче. Стана и внимателно затвори вратата след себе си.

Когато излезе на улицата, почувства се съвсем сам и изоставен. Трябваше му време да осмисли всичко. Безцелно закрачи край магазините. Спираше се пред витрините и гледаше, но не виждаше нищо. Отведнъж го обхвана особена тревога. Тя е още болна, а е студено, много студено… И тая мисъл вече не го напускаше. Втурна се в един магазин, където продаваха топли одеяла. Купи едно голямо одеяло от камилска вълна, светлокафяво, сякаш то щеше да запази Симон от студа, от болестта, от всякакви коварни изненади… Но странно, въпреки усилията на волята си, той никак не си представяше, че всичко това ще свърши щастливо и ще бъдат пак заедно завинаги. И сега, взел пакета с одеялото, той го държеше така, сякаш в него беше решението на всички беди. А че го бе постигнала беда, и то голяма беда, той не се съмняваше.

В друг магазин Борис купи два чифта вълнени чорапи. И накрая хлътна в една малка работилничка, където приготвяха пресен шоколад. Купи цяло кило и докато собственицата с усмивка го опаковаше в луксозна хартия с цветна лента, той безсмислено си повтаряше: „Шоколадът е силна храна. Шоколадът дава топлина, ако имаш шоколад, няма да измръзнеш, няма да умреш.“

Борис пристигна в квартирата чак към обяд. Завари Брезов. Беше намерил отнякъде ръчна количка. Симон като че ли се беше успокоила и усмихнато посрещна Борис. Останаха в нейната стая, добре отоплена от кахлената холандска печка. Багажът й се състоеше от големия тъмновинен кожен куфар и един друг сак. Двамата приятели ги пренесоха долу и ги натовариха на ръчната количка. Брезов я забута надолу към дъното на улицата. Борис се върна. Симон седеше на края на леглото. Имаше нещо много тъжно в тая картина, когато човек си отива от някакво място, където е живял. Тя гледаше Борис, който взе да се разхожда из стаята, като непрекъснато говореше за бъдещите планове и как да се пази. После разгъна пакета и й показа одеялото. Почна да й обяснява как да се завива и да сменя чорапите си. Никога да не е с мокри крака!… Тя с тъжна усмивка го слушаше и накрая каза:

— Борис… ела… седни до мене…

Той седна и веднага скочи, но тя го притегли отново.

— А сега ме целуни…

Той я целуна кратко и нервно. Тя пак седеше безмълвна.

— Но кажи нещо, за Бога! — почти извика Борис.

— Нека заедно помълчим преди тръгване…

В тоя миг той с всичка сила отпъждаше съмнението, че много хора, които са се обичали, са сядали като тях двамата, но не с надежда да се срещнат пак, а да намерят за миг покой пред грядущите изпитания, които ги чакат…

Влезе мадам Ролан. Обляна в сълзи, тя прегърна Симон.

— Недейте, госпожо. Защото и на мен толкова ми се плаче…

— Довиждане, госпожице Симон, стаята Ви е винаги на разположение — каза мадам Ролан.

Женевската гара бе крайна гара. Оттук тръгваха и пристигаха влакове от цял свят. Борис и Брезов бяха настанили багажа на Симон в купето. Брезов се сбогува сърдечно с нея. Тя го целуна. Той си тръгна и ги остави сами. Сега двамата се разхождаха по перона. Той отново говореше, но не беше сигурен, че тя го слуша. Изглеждаше много напрегната. Разказваше й какво му предстои да извърши, докато тя се върне. Той не говореше само за едно — за любовта си. Защото разбираше, че в такъв момент именно за нея не може да се говори. Имаше чувството, че му предстои екзекуция, до която остават броени минути, и се стараеше да не мисли за мига на раздялата.

Сега стояха един до друг близо до локомотива. Подухна вятър и парата ги облъхна. Удари втората камбана. Шафнерите започнаха да затварят вратите. Нейното купе бе първото след пощенския вагон. Тръгнаха нататък. Когато стигнаха до него, тя се обърна, силно го прегърна и целуна. После отдалечи лицето си, погледна го с огромните си сини очи, сякаш отдалече, пак го целуна, бързо го пусна и тичешком изкачи стъпалата. В същия миг локомотивът изсвири и плавно потегли. Тя не затвори веднага вратата на вагона, а стоеше така, докато влакът отмина зад завоя и Борис повече не я виждаше. Когато и червените светлини на последния вагон се скриха, той се почувства толкова сам, колкото никога в своя живот. Цялото му тяло трепереше. Не знаеше какво да прави със себе си. Тогава разбра, че човек, когато преживееше нещо силно в един миг, сякаш умираше преди смъртта. Така той завинаги щеше да запомни онова чувство — като че разпъваха душата му, и то винаги щеше да бъде свързано с гара, влак, локомотивна свирка, с червените светлини на последния вагон, чувството за нещо безвъзвратно, наречено раздяла.

Борис излезе на площада пред гарата. Улиците бяха пусти, а магазините затворени.

Глава двадесета

Януари мина неусетно. Борис упорито четеше и блестящо взимаше изпит след изпит. Живееше затворено като отшелник. Не стъпваше в „Ландолт“. С Брезов се виждаше за кратко само в Университета. От него научи, че Матов се е върнал в Женева, но не пожела да се срещне с него. Борис бе променил начина си на живот в името на целта, която си бе поставил, и с нищо не искаше да го наруши. За пръв път усещаше в себе си с такава сила чувството на дълг и отговорност за друго същество и не искаше да смесва това усещане с нищо друго. Скоро получи кратко писмо от Симон, но друго не последва. Полека-лека свикна и с това, че от нея нямаше известия. Смяташе, че по-нататък може би животът и на двамата неминуемо щеше да протече по тоя начин — с дълги раздели. Не мечтаеше нито за семеен уют, нито за охолен живот в общоприетия начин на мислене. Радваше се, че ще има дете — може би син — и бе сигурен, че занапред ще има още едно, макар това да затрудни живота им. Но не се плашеше. Тук, в Европа, бе виждал стотици емигрантски семейства и много измежду тях с деца. От наблюденията, които имаше, това бяха здрави бракове, разводите бяха изключение, а децата, заварвайки трудните условия в чуждите страни, без материална опора зад себе си, растяха сериозни, отговорни, душевно чисти и привързани към родителите си. Единственото, което го тревожеше, беше материалното му състояние в момента. Трябваше да намери някакъв постоянен начин за препитание. Сега дълбоко съжаляваше, че не бе записал такава специалност, която да му осигури при всички обстоятелства поне един екзистенц-минимум. Идеалната професия за тази цел представляваше медицината, а може би инженерството, но беше вече късно… И все пак не се боеше. Бе млад, здрав, умен и знаеше, че ще намери изход. Главното бе да се съберат със Симон!… Стараеше се да не мисли за този ден, защото това за него бе не само нравствена, но и физическа мъка. Само при мисълта, че като се видят, тя пак ще бъде негова, само като си представяше очите, лицето, косите, тялото й, ставаше като болен и му трябваха дълги часове, за да намери някакво равновесие, което да му позволи поне външно, пред хората, да изпълнява всекидневните си задължения. Това бе не само любов. Чак сега, когато Симон я нямаше, почувства до болка, че това нежно и всеотдайно същество бе запалило първата мъжка страст у него, която разтърсваше цялата му природа. Той не се и опитваше да разбере как и кога бе станало това превръщение, в което светлината минаваше в огън. Усещаше как тънкото й тяло се увива около неговото. Усещаше приятния дъх на устните й, чудната й кожа… Галена трева! Да, галена трева… Веднъж, когато беше малък и живееха още на село, майка му го заведе на високите поляни, целите обрасли с галена трева. Събуха се боси и тичаха по нея сякаш по кадифе… После му се приспа и майка му го милваше с едно стръкче галена трева, и миришеше на планина… Понякога Борис се обвиняваше в еротичност, но после си казваше — да, това е вярно, и аз не бива да се заблуждавам, но тази страст е отправена към една-единствена жена!… И тогава, за да се успокои, той си припомняше първите посещения у Щернови. С поглед назад той с умиление съзерцаваше изящното момиче в бяло пред старинното пиано, слязло от картините и гоблените по стените. Главичката й бе леко наклонена встрани, сякаш едва удържаше тежките руси плитки с небесносини панделки. Свиреше тогава До мажорните вариации от Моцарт. Чу как ги пееше с чистия си глас… Неочаквано в ума му живо изпъкна една случка. Бе влязъл в салона и Симон се завтече да го посрещне. Хвана го за ръка и без всякакъв увод го попита как си представя музикалните вариации. Борис се обърка и огледа наоколо. Ето, каза й той, взимаш високия свещник в ъгъла и навиваш около него кълбото на майка си!… Двамата много се смяха. Учуди се на паметта си, която бе задържала толкова подробности, изрази, чувства и случки от срещите му със Симон, които и не подозираше, че знае…

В една нощ, към края на февруари, той прелистваше учебника за изпита, който му предстоеше на другия ден. Бе последният изпит от тая напрегната сесия. Окончателното завършване на образованието му през лятната сесия бе напълно осигурено. По тоя начин, като отидеше при Симон, щеше да бъде вече свободен. Той затвори книгата. Нямаше смисъл да препрочита това, което знаеше. Не го вълнуваше никак утрешният ден. И въпреки това не му се спеше. В такива случаи той излизаше навън и дълго се разхождаше, докато можеше да издържи на студа, а после се прибираше, лягаше в леденото легло и му бе нужно време, за да се стопли. Чрез физическите мъки той се мъчеше да притъпи душевните. Борис чу приглушено звънеца. Никой не отвори. Мадам Ролан спеше дълбоко в една крайна, малка стаичка. Сега в къщата бяха само двамата. Пак се позвъни. Борис слезе по стълбата и отвори външната врата. Долу пред входа стоеше един мъж. Не можа добре да го разгледа.

— Господин Скарлатов? — попита мъжът.

— Да, аз съм.

— Мога ли да поговоря с вас?

Борис нямаше представа кой е човекът. Говореше френски с английски акцент.

— Заповядайте, господине.

Двамата се качиха в мансардната стаичка на Скарлатов. Непознатият седна на креслото. Беше млад мъж, елегантно облечен, с руси къдрави коси и бакенбарди. Борис се попита на кого му прилича, а после отведнъж се сети. Това можеше да бъде само родственик на Щернови. И в миг сърцето му прескочи няколко пъти и се обърна като звяр в гърдите му. Той почувства задух и отвори уста, като дишаше бързо. За да се съвземе, постави малък чайник върху спиртника.

— Не си правете труд — спря го човекът.

Борис пак го погледна. Пред него седеше един спокоен мъж с необикновено достойнство и увереност в себе си. Вероятно много богат.

— Малко коняк?

— Да, благодаря.

Борис му наля една чаша, а после и на себе си.

— Мога ли да знам с кого разговарям?

— Джейкоб Щерн.

Мъжът изпи на един дъх своя коняк без обичайната наздравица.

— Още малко?

— Не, благодаря. Това ми стига.

— Аз Ви слушам, господине.

— Нося Ви писмо…

Той извади изпод пелерината един син плик, който подаде на Борис.

— От Симон?

Мъжът кимна с глава.

— Нещо лошо?

— Моля, прочетете писмото, там е казано всичко…

Борис погледна плика, който държеше в ръце, и изведнъж го хвърли на масата. Изпита някакъв ужас от него.

— Бихте ли ми казали Вие… със свои думи…

Непознатият се поколеба, а после сдържано и кратко съобщи:

— Симон е в Англия. Ще живее при баба си и няма вече да се върне.

Борис бе оглушен. Той не можеше да схване почти нищо. Ръцете му трепереха. Мъчеше се само да не загуби самообладание пред този чужд човек… Защо дойде? Какво търсеше той при него?…

— Тази нощ трябва да тръгна за Париж. Но все пак прочетете писмото.

Борис се заинати по детски.

— Не искам.

— Господине, за да дойде това писмо при Вас, аз съм изминал дълъг път. Уважете поне моите усилия…

Борис мълчеше. После изведнъж лицето му стана злобно.

— Но какъв сте Вие всъщност?

— Първи братовчед на Симон.

— Вие видяхте ли Симон?

— Да.

— И… как е тя? — обърка се Борис.

— Вече мина всякаква опасност.

— Тя е била болна?

— Беше бременна, което Вие добре знаете… А после се случи така, че направи спонтанен аборт… Беше много зле, почти на смъртно легло, но сега се съвзе.

Мъжът стана и сложи цилиндъра си.

— Съветвам Ви да не правите никакъв опит да се свържете със Симон.

— С какво право ми говорите така?!

— Но, господине, не бъдете дете!

Борис съвсем се обърка.

— Моля Ви, останете, много Ви моля…

— Отстранете се от вратата!

Мъжът тръгна и Борис му отвори. Придружи го безмълвен до улицата. Без да се сбогува, мъжът се отдалечи с бързи крачки. Скоро се скри в мъглата. Но Борис продължи да чува още дълго стъпките му в тишината на нощта. Внезапно го връхлетя изгарящото желание всичко това да не е било! Да го прескочи и да тече времето, когато страшното не се бе случило, когато се надяваше… Прималя от болката на това желание и целият плувна в пот на студа. Ако веднъж мога да се върна назад!… Нека това не е вярно!… Нека да поправя стореното!…

От писмото на Симон разбра, че скоро след нейното заминаване се е случило нещастието. Пишеше, че нещо се е откъснало завинаги от нея и сякаш не живее. Пожелаваше му да бъде щастлив. Единственото, което усещала, е, че е уморена, безкрайно уморена и искаше да остане сама. Завършваше с думата „сбогом“. Той не можа веднага да осмисли писмото. Трябваха му много дни на размисъл. Така постепенно стигна до истината. Не веднага, а месеци по-късно… Беше надценил силите на Симон. Бе забравил, че е съвсем младо момиче, което никога не се бе сблъсквало със злото в хората. Наистина тя бе доказала, че го обича повече. Храбро се бе борила, доколкото й стигаха силите, и накрая бе победена. Беше й отнето всичко. Разбра, че нямаше нищо по-страшно от това да разрушиш любовта в едно същество, за което тя бе смисъл. Ако той бе смел, решителен, ако вместо да заобикаля обстоятелствата, се бе хвърлил в битката… Ако я бе подкрепил… Ако я бе заобикалял винаги с нежност и грижи и най-важното — ако не бе се разделил с нея… Но така ставаше с много хора. Така се случи и с Борис Скарлатов. Защото хората узнават за силата на своята любов тогава, когато безвъзвратно я загубят.

Глава двадесет и първа

Това, което последва в другите дни и седмици, потресе не само хората, които познаваха Скарлатов отпреди, но и тия, които за пръв път го виждаха. Той не умееше да сдържа скръбта си, а и не направи никакъв опит. Напротив, даде пълна воля на това чувство. Някога беше успял да се вземе в ръце, когато си отиде майка му. Това бе първият житейски удар върху все още неукрепналия Борис. Защото смъртта на любими същества е такова алогично явление в живота, което е несъвместимо с факта за времето като реалност. Векторът му е еднопосочен и изведнъж някой, който е бил до тебе, за когото също като тебе времето е следвало своя път напред, изведнъж излиза от сферата на тази категория. Нима вечността е свят без време?… И все пак, при смъртта на майка си, той като че разбра тоя вечен закон на живота. Бунтуваше се, но му се подчини. А раздялата със Симон опълчи цялото му същество срещу законите на Природата и остана сам като куче в лунна нощ да вие срещу небето. Той сякаш живееше, благодарение на болката, която усеща. А тя не утихваше, защото беше смесена с чувството на лична и непоправима вина. Има любов, в която човек проявява цялата си нищожност, и Борис мислеше, че това се отнасяше за него. Гласно той не изрази мъката си. Но стана напълно мълчалив и недостъпен. Двамата му приятели, Матов и Брезов, направиха многобройни опити да разговарят с него. Борис отблъсна всяка човешка близост. Веднъж Брезов каза на Матов:

— Той има вид на човек, готов да убие…

И наистина външният му вид плашеше. Беше си пуснал брадата и косата да растат на воля. Занемари се. Дрехите му се окъсаха. Ходеше гологлав в големите студове и пиеше. Преди всичко пиеше. Започна се така…

Първите дни се държеше. После трябваше да опакова някои останали вещи на Симон, за да й ги върне. Това бяха книги, тоалетни дреболии… Но когато през ръцете му минаваха тия изящни, чисти, акуратно подредени неща, гърлото му се стегна. Потърси някаква фотография. Намери една в молитвеника й. На нея Симон бе малкото момиченце с дългите плитки. Борис заплака. И като стенеше на глас, той отвори наслуки молитвеника и взе да чете подчертаните редове, за да се съвземе. Попадна на прочутата „Priere simple“[103] на Свети Франциск Азиски[104].

О, Учителю, нека не търся толкова —

Аз да бъда утешен, а да утешавам! —

изричаше на пресекулки Борис.

Аз да бъде разбран, а да разбирам!

Аз да бъда обичан, а да обичам! Защото

Само давайки, ние получаваме!…

Той затвори книгата. За сетен път си помисли, че винаги губиш това, към което не си се стремял силно… В душата му бушуваше смесица от чувства на горчивина, негодувание, отвращение от себе си; на скръб, отчаяние и желание да изкупи вината си на каквато и да е цена. Защото нравствената личност, каквато беше Борис, се познава не само по това, че разбира кога е сгрешила, но и по готовността да понесе наказанието.

Борис не задържа нито една вещ при себе си. След като изпрати колета, отиде в италианската таверна и се напи. Следващите дни от сутрин до вечер седеше там. Хванал с длани главата си и подпрял лакти на масата, той гледаше навън през прозореца. Даваше признаци на живот само когато поръчваше нова чаша грапа. Отиваше си късно вечер, когато затваряха заведението. Не взе последния изпит и престана да ходи в Университета. Това неимоверно пиене почна от ден на ден да руши силната му физика. Лицето му подпухна, очите му бяха постоянно зачервени, ръцете му трепереха. Посетителите на таверната вече го познаваха като „горкото момче“. Като изключим Матов и Брезов, останалите българи със задоволство говореха за падението на Скарлатов. Двамата италианци все още бяха в таверната. Борис нито веднъж не ги заговори, но редовно поръчваше шише вино за мъжа, а на детето порция ядене. Бащата и синът ставаха от местата си и с широк поклон и свалени шапки мълчаливо благодаряха на този самотен, млад мъж. А после в негова чест изпяваха нещо на два гласа. Понякога Борис не можеше да изслуша песента, защото музиката винаги странно го разстройваше, напомняше му Симон. Тогава поглеждаше изпод вежди италианците и те разбираха неговото душевно състояние така, както бедните хора са чувствителни, и млъкваха.

Дойде и месец март. Пролетта започна да се усеща. Времето омекна. Снеговете взеха да се топят. Тази пролет настъпи необичайно рано. Една сутрин брадясалият Борис тихо се измъкна от стаята. Но в коридора го чакаше вече мадам Ролан. На лицето й бе изписано състрадание и тревога.

— Господин Скарлатов, Вие трябва да се лекувате…

— Не, мадам, никога не съм бил по-добре.

— Искате ли да закусите? Приготвила съм…

— Мерси — прекъсна я той и направи отрицателен жест.

Борис излезе. Беше му станало неприятно от тази среща. Ръцете му трепереха. Навън духаше топъл вятър, но той потръпна. Капчуците огласяха улиците с весела мелодия. Когато влезе в таверната, беше рано и нямаше никой. Съдържателят веднага отиде при него.

— Грапа — каза Борис.

— Нещо за ядене?

— Мерси.

Съдържателят му донесе питието. Скарлатов пое първата глътка, после още една. Запали цигара. Подпря си главата с ръце и се втренчи навън. Той не забеляза, когато влезе стегнатият строен Матов. Попадна случайно в погледа му, но не даде вид, че го е видял. Матов отиде право при него. Седна на стола отсреща му и дълго го гледа в очите.

— От съчувствие нямам нужда! — промърмори най-сетне Борис.

— Не идвам за това.

— Тогава пий!

Борис бутна чашата си към него.

— Толкова рано не пия.

— А какво, по дяволите, търсиш тогава в кръчмата?!

— Тебе. Просто се разтъжих. Станах сутринта и дълго мислих за теб. Затова дойдох.

— И какво измисли?

— Нищо друго, освен че си ми приятел, на когото държа.

Лицето на Борис трепна и една гримаса го изкриви.

— Аз, банкерският син?…

— В твое лице обичам себе си, своята младост, своите надежди, своята вяра…

— Господи, колко приличаш на поп!

— Няма да ме обидиш, защото на сърцето ми е радостно!

— Порадвай ми се и се разкарай!

— Ще седя тук!

— Няма спасение.

Борис изпи на един дъх чашата. Повъртя я в ръце и поръча още една. Изведнъж каза:

— Не трябваше да я оставям да замине!… Станах убиец на първото си дете… Може би син…

— Не мисли за това, което не си сторил! Гледай напред! Хората никога не се разделят. Един ден, Борисе, всички ще се съберем на едно място! Всички тия, които се обичахме в краткия ни, проклет живот и бяхме принудени да бъдем далеч един от друг…

— И ти вярваш в тая глупост, измислена от поповете и властниците?!

— Аз вярвам в човешкото единение. Аз мисля, че единението на всички хора е крайната цел на човешкото съществование, на съществованието на Планетата, на Вселената! Иначе всичко би било толкова безсмислено, че ще е срамно, ако сам не сложиш край на живота си!

— Пък аз знам едно. Животът се дава само веднъж! Аз искам да бъда заедно с хората, които обичам, докато живея! Останалото щастие го предоставям на вярващите!…

— Трудно е да възприемеш някои чужди мисли, когато животът не те е подготвил за тях… Когато не си умирал, не си бил ранен, не си замръзвал, покрит със сняг, знаейки, че е дошъл краят, независимо че после санитарите те намират… Или, когато от двайсет и трима души в чета, оставате само петима живи след сражението и се чувствате като последни мръсници за това, че не сте загинали!…

Тази вечер Борис пи много, толкова много, че щеше да умре.

… Той лежеше по корем върху тревата, покрила билото на хълма. Оттук се виждаше селото долу и виещият се път, а още по-нататък — Ломбардската равнина, забулена в мъгла. Голямата моряшка торба с един ремък бе захвърлил до себе си. Намираше се вече в Италия. Тук бе топла пролет, за разлика от Швейцария. Не бе уморен. Пък и не бързаше. Пътят от Бриг през Симплон до Домо Досоло Борис бе взел за два дена пеша. Цели седемдесет километра, като на превала височината достигаше над две хиляди метра. И въпреки че селото бе съвсем близо, той не тръгваше, а лежеше и мислеше по това, което се бе случило и което предстоеше. Беше скъсал с много неща. Но завинаги ли?… Още там, в Женева, разбра, че така повече не можеше да продължава. Реши внезапно и в няколко дни сам събра багажа. След като плати наема, мадам Ролан му предложи да остави двата денка при нея. Нямаше вече нищо ценно. Взе от Университета отпуск за неопределено време. Изтегли една сума от Мезон Щерн. Облече здрави, груби, вълнени дрехи. В торбата имаше чорапи, пуловер и две ризи. Обу алпийските си подковани обувки и една нощ тръгна от Женева. Не се обади на никого. Прекоси Швейцария пеша, като спеше по странноприемниците. Не пи алкохол през целия път. Инстинктивно се стремеше към топлина и слънце, затова избра Италия. И ето, когато вече бе на нейна земя, той отново се колебаеше. Всъщност какво искаше? Топлина и покой?… Поне сега искаше точно това! А после имаше дълго време, за да размисли…

Борис се надигна от тревата и взе моряшкия сак за ремъка. До него стигна ехото на многобройни взривове. Беше пролетта на 1905 година. Приключваха строежа на най-големия тунел в света — Симплонския.

Глава двадесет и втора

Една седмица след като младият Скарлатов напусна Швейцария, в Женева пристигна старият банкер. Въпреки че месеци наред получаваше тревожни писма от барон Щерн, той не предприе нищо. Но когато получи телеграмата, че Борис е напуснал Женева, той замина още същия ден. Искаше сам, на място, спокойно да проумее какво се е случило. По тоя начин избягваше непосредствения конфликт със сина си. Не желаеше ново изостряне на отношенията помежду им. Освен това той периодично правеше посещения в Европа, за да се срещне и разговаря с деловите партньори, да разбере накъде духа вятърът. Тези обиколки, траещи няколко месеца, бяха задължителни в неговата работа. Старият банкер обичаше да пътува както на Изток, така и на Запад. Целия си живот бе пътувал и умееше да извлича удоволствията на промяната. Сега когато отново минаваше през страните, в които бе живял през своята бурна младост, той се чувстваше бодър и радостен. Не се тревожеше, че никой не знаеше накъде е хванал младият Скарлатов. Човек, който преди напускане се запасява с пари, няма намерение да се самоубива. За изтеглянето на парите го уведоми барон Щерн. Не беше малка сума. А това, че синът му бе тръгнал да пътешества, радваше старото му сърце. Защото нищо не лекуваше по-добре душевните мъки от пътуването в чужди, непознати места. Сделките му вървяха отлично. Банката бе напълно укрепена. Трезорът от злато, подсилен от вноската на Пари Ба, направи изведнъж неговата Банка водеща частна банка в страната. И така, едва ли по принуда, а по-скоро за собствено удоволствие, той си позволи този „малък тур“ по Европа, както го наричаха англичаните.

Първо отседна в Женева. Беше си взел достатъчно хубави дрехи за всякакъв случай, а тук, в Европа, и най-вече в Англия, щеше да подмени целия си гардероб с най-модерните качествени и елегантни дрехи, ушити от реномирани шивачи. Избра не най-големия хотел, а един малък в старинната част на града, близо до катедралата Сен Пиер. Това бе хотел с всички възможни удобства, с учтив и внимателен персонал, свикнал да посреща важни особи. И наистина той бе приет както подобава. Не можеха да определят народността му, тъй като банкерът говореше съвършено френски. Но осанката му, гордо изправената глава, скъпите му дрехи, тоалетните му принадлежности, пръстените и златният часовник с дебела златна верижка, както и бакшишите, караха персонала да посреща винаги с поклон този богат, вежлив, стар джентълмен.

Всеки път, щом имаше да върши някаква работа, старият банкер подробно обмисляше новата си роля, новото си превъплъщение, така както го правят само великите актьори. На сина си той знаеше, че не може да повлияе пряко. Но можеше да го стори чрез околните, чрез средата, в която се бе движил. Трябваше да създаде благоприятно впечатление сред тия хора, да ги склони на своя страна. Успееше ли, те неминуемо щяха да повлияят на сина му в негова полза. И така, той избра ролята на съкрушен, стар човек, изпълнен с огромна обич към своето дете, загрижен за неговото бъдеще, кротък, учтив, неконфликтен, доброжелателен, либерален, широк по душа, даващ правото на различни убеждения у другите. Той избра не само ролята си, написа не само пиесата, но избра и публиката. Беше излишно, а и не толкова безопасно, тя да се състои от стари въжеиграчи като него, в лицето на барон Щерн, барон Захариас или други делови хора, към чиято среда принадлежеше. Те бяха не по-малко хитри и не по-слаби комедианти от него и веднага щяха да го разкрият. Разбира се, нямаше да му го покажат. Щяха докрай да гледат пиесата и да я възприемат като азиатско зрелище. Но мълчаливо в себе си щяха да се смеят от сърце. Затова той заложи на младежта, на приятелите на сина си, на неговото всекидневно обкръжение. Тук може би щеше да има успех. В дълбочината на душата си смяташе, че не постъпва много честно. Какво целеше той? Да направи добро впечатление на всички в ущърб на сина си. Да внуши, че той с нищо не е виновен в създалия се конфликт, а е виновен единствено синът му заради непримиримия си характер… И всичко това щеше кротко да извинява с неговата младост. Защото той не бе глупав да го кори пред приятелите му. Напротив, щеше да упреква себе си в недостатъчно разбиране или в лош подход. Като прибавеше към всичката тази велзевулщина и съветите, които щеше да иска от тия млади хора, учтивото си примирение и вниманието, с което щеше да ги изслушва, наистина ролята ставаше толкова убедителна, че не можеше да се отличи от самия живот, следователно от правдата и истината.

Барон Щерн даде вечеря в негова чест. И двамата не показаха вид, че случилото се с техните деца е повлияло на приятелството им и деловите отношения. Защото за тях печалбата стоеше над всичко. И двамата, разбира се, имаха свое лично схващане за нещастното събитие. Това, което ги обединяваше, бе, че и двамата бяха доволни от развръзката. На вечерята баронът бе поканил най-изтъкнатите банкери и финансисти. Някои Скарлатов виждаше за първи път и трябваше да установи делови връзки. Не дойде само барон Захариас. Старият банкер се държа скромно и учтиво. Но разказа няколко случки от Ориента, такива, каквито имаше в неограничен запас. Избра най-интересните и ги поднесе с неподражаемо майсторство. Не постави никъде себе си в позата на герой, но това се чувстваше като нишка в сюжета. Поканените гости, израсли и живели в Европа, където рядко се случваха непредвидени неща, го слушаха захласнато. Образът на стария банкер се изгради в тяхното съзнание като един от най-интересните хора, които бяха срещали в живота си, с ореола на пират, но благороден пират, който добре печели. От своя страна, за него не беше трудно да привлече както тях, така и съпругите им. Цялата му мъжка, Скарлатова природа, очаровала на времето немалко жени, беше в действие. Тази вечеря му осигури нови достъпи, предимно до млади финансисти, които той не познаваше, но които щяха да ръководят, а по-точно, вече ръководеха финансовия свят. Това бяха хора от ново поколение.

По-нататък старият банкер потърси Брезов и лесно се срещна с него. Хареса му много. Но разбра, че никога няма да го има на своя страна, още по-малко, да го привлече на работа в Банката. А той имаше голяма нужда от такъв млад човек като Брезов — възпитан, мислещ и толкова независим. Брезов му разказа всичко, каквото знаеше и което всъщност бе неизвестно за стария банкер, без ни най-малко да унизява приятеля си Борис. Когато беше свободен, го водеше по забележителностите на Женева. Банкерът, разбира се, ги бе разгледал на времето, но се държеше така, сякаш за първи път ги узнава. Посетиха Музея по естествена история и острова на Русо, и Пети Пале, и Музея на Волтер, и така нататък. Скитаха се по старата част на града и по крайбрежието на Леман. Когато Брезов посочи в Университета прислужника Жан — приятел на сина му, старият Скарлатов се посъветва какъв подарък би могъл да му направи като благодарност за тия му чувства към Борис. Банкерът с грижливост избра сребърен часовник от най-висше качество и го поднесе с голям такт на Жан, който не бе свикнал на такива отношения в собствената си страна. Брезов го свърза и с професорите на сина му в Университета. Тяхното мнение за Борис беше повече от ласкаво. Предричаха му попрището на учен. Старият банкер се радваше на тези оценки. Доста се замисли дали банковата кариера, която намираше най-подходяща за сина си, беше най-доброто. Не смяташе за невъзможно все някога в поколенията банкери да се роди един, който не ще бъде банкер, а ще има таланта на художник, ще бъде изобщо човек на изкуството или голям учен. Работата беше там, че той не познаваше така добре хората на науката. Може би една кариера на преподавател в реномиран университет би била слава за Скарлатовия род?… Но една мисъл го тревожеше — дали наистина синът му има качествата за това. Дълбоко в себе си бе убеден, че каквото и поприще да избереш, трябва да бъдеш от най-добрите в него!… Поне сведенията, които получи в Университета, даваха надежда…

Вечерите, когато се прибираше в хотела и си почиваше в леглото, размишляваше върху историята на първата любов между Борис и Симон Щерн. Бе узнал много подробности от Брезов. Така както се бе случило, може би бе най-добре?… Достатъчно беше живял на този свят, за да разбере силата на тая любов, а оттам — и да я уважава. Мъчно му стана за Борис, че е престрадал всичко това. И все пак той не можа докрай да си състави една пълна и точна представа… Защото във всяка друга област на човешкия живот старият банкер се ориентираше добре, с изключение на една — областта на чувствата и по-специално на любовта между младите хора. Самият той никога не бе преживял подобна история и дори го смяташе за слабост в мъжа. Винаги бе поставял много по-високо разума.

Старият Скарлатов помоли Брезов да го заведе и в дома на мадам Ролан. Той за пръв път видя мансардната стаичка — още по-мрачна, по-бедна и запустяла след напускането на Борис. Сърцето на бащата се сви от болка. Това ли бе мечтал за сина си!? Не по-малко бе изненадан и от аскетичната обстановка, в която е била принудена да живее Симон. Той погледна старата холандска кахлена камина, която сигурно единствена е създавала чувството за уют. Изпълни се с уважение към тази млада девойка, която така стоически бе понесла първия сблъсък в живота си с мизерията.

Мадам Ролан непрекъснато говореше и съобщаваше мили детайли от живота в тази овехтяла, разпадаща се къща. Единствената утеха за банкера бе, че синът му е оставил багажа си. Той огледа двата скромни денка… Значи все още не бе скъсал с Женева и може би скоро щеше да се върне?… Накрая той подари на мадам Ролан една изящна златна брошка с гранати. Тя бе очарована и завинаги спечелена от богатия възрастен господин.

Глава двадесет и трета

Банкерът срещна най-големи трудности в контакта си с Матов.

Една сутрин отидоха с Брезов в „Ландолт“. Когато старият Борис Скарлатов влезе в кафенето, всички млъкнаха, тъй като повечето бяха българи. С интерес гледаха тази легендарна личност — жив свидетел и участник в съвременната история на България!… Едни с уважение към миналото му, изпълнено с любородно участие в черковните борби в Цариград, други — с любопитство към скандалната му слава от многобройните му гешефти и спекулации, трети, като човек, достигнал положението на най-богатия в страната.

Матов се държеше подчертано вежливо и недостъпно. Толкова бе заклеймявал богаташите, аферистите, мошениците и не на последно място самия банкер, че другояче не можеше и да постъпи. Срещата бе уредил Брезов, който в последните дни, особено след изчезването на Борис, бе в хладни отношения с Матов. Той демонстративно прибра бележника, в който обикновено сутрин пишеше пред чаша кафе, и изчака прав стария банкер. Скарлатов добре знаеше отношението му към себе си, но не се смути. Напротив, прие някаква примирена поза на старец, който си отива от тоя свят, и, ако не друго — поне заради годините, Матов не бива да го държи прав. Двамата седнаха край масата. Брезов се оттегли. Старият банкер не направи грешката да поръча скъпи напитки или каквото и да е. Наложи се Матов да му поръча кафе, за което Скарлатов учтиво благодари. Разговорът едва-едва тръгна. Старият банкер сякаш се пазеше от темата за сина, но даваше да се почувства, че именно тя го интересува най-много на тоя свят. След няколко минути, изпълнени с едносрични думи и дълги паузи, изведнъж той попита какво пише Матов.

— Книга! — отговори троснато той.

— На каква тема?

— Тази, която познавам — войната!

Старият човек разбра, че се касае за Сръбско-българската война.

— Аз също взех някакво… макар и далечно участие в нея…

— Знам.

— Бях и на бойното поле… Но по-интересна беше нощта преди решителната битка. Прекарах я при Стамболов…

Без да иска, Матов зададе няколко въпроса. Личността на Стамболов, трагическата съдба на този герой-поет, революционер-политик, демократ-диктатор предизвикваше у него не само изключителен писателски интерес. Той ту го осъждаше, ту се прекланяше пред него, докато накрая уважението и състраданието покриха всички останали чувства. Скарлатов сдържано отговаряше. Беше попаднал точно в целта… Изтъкна му и разни подробности от подготовката на сражението при Цариброд. Наистина Матов бе участвал в тая война, но само като боец. Той можеше да опише един ограничен епизод от битката, от местността, от поведението на войниците и командирите, да възпроизведе звуци, миризми, пукота на пушките или взривовете на гранатите. Но му липсваше едно — общият поглед върху сраженията. Какво бе ставало там, в Щаба… Какво в тия мигове бяха мислили, говорили и действали историческите личности като княз Александър Батенберг и диктаторът Стамболов… А старият банкер умееше наистина да разказва и не като историк, а с малки, незабележими неща, така важни за един белетрист, които придават на разказа правда и жизненост. Не пропусна и някои интимни преживявания… Спомена за безответната изгаряща страст на диктатора към най-красивата българка по онова време, истинска „лучезария“ — госпожа Мара Белчева[105]. Спомни си и историята с предсказанието на врачката в Бояна, при която бяха ходили заедно със Стамболов. Като най-нетърпелив и суеверен пръв я предизвикал Стамболов. Тя мълчала и не искала нищо да му говори. Но той властно настоял. Тогава му взела ръката, само бегло я погледнала, втренчила се в очите му и с ужас рекла, че няма да дочака старини, нито края на века, защото го виждала съсечен, и се разплакала. Банкерът и сега се развълнува, като описваше на Матов как диктаторът пребледнял, стоял известно време като истукан, а после извадил бързо шест златни наполеона и като ги хвърлил в черния скут на старицата, излязъл безмълвно. Той го последвал незабавно. Опитал се по пътя да го разсее и обърне всичко на шега, но Стамболов няколко пъти много сериозно повторил: „Аз си знам, аз си знам…“

Матов го слушаше напълно завладян. Скарлатов с радост усети, че събеседникът му вече и не мисли да прекрати срещата. Но старият банкер не искаше да прекали и не стоя много дълго. Матов прие поканата да го посети в хотела.

Той го посрещна в уютната обстановка на апартамента си. Лека-полека Матов се отпусна и се увлече от разказите на стареца. Стана му някак си симпатичен със своята мъжественост, безскрупулност и дързост. Скарлатов не се жалеше, не се самоизтъкваше, нито пък се оправдаваше за зулумите, които бе вършил в живота си. Сочеше голата истина за нещата, скритите користни подбуди, непочтеното поведение на някои от участниците, а това правеше дълбоко впечатление на правдивия Матов. Защото виждаше другата, сенчестата и може би по-важната страна на събитията. Втората беседа помежду им завърши с това, че Матов бе извадил своя бележник и внимателно записваше фактите, такива, каквито ги бе видял Скарлатов. Пред очите му израснаха като живи и Стамболов, и Княз Батенберг, и капитаните, водили тая победна война, и всички останали… Защото там, в селската къща, присъстваше през цялото време до Стамболов като негов личен приятел и съветник банкерът Борис Скарлатов.

Старият човек разбра, че „Ландолт“ е крайно неудобно място за разговори между двамата. Извини се, че не познава Женева, и помоли Матов да му посочи някое място, не луксозно, разбира се, но уютно, където хранят добре. На третата среща, по молба на банкера, дойде и Брезов. Така тримата се събраха в италианската таверна „Петте бора“ извън града край езерото. Тук Скарлатов очарова всички. Италианците бяха във възторг от него. Говореше италиански, защото на времето беше строил някаква линия в Анадола с италиански инженери. Самият той беше ходил няколко пъти в Италия по търговски работи, и то предимно с кораб. А и обичаше италианците като народ. Заедно със съдържателя обсъдиха подробно менюто. В това време влезе неговата жена и представи шестте си деца на „добрия, стар благородник“. На всички даде по една сребърна монета. Те, от своя страна, обясниха на посетителите в таверната, че старият благородник е съкрушеният баща на „горкото момче“. Така, без много труд, Скарлатов спечели сърцата на всички. Двамата певци — бащата и синът — изпяха в негова чест няколко канцонети. Старият банкер се трогна. Подари им една златна монета чрез съдържателя. Покани ги и на масата да изпият по чаша вино. А после Матов отново го заговори за миналото. Той не се интересуваше само от войната, а от всичко, което бе видял и преживял банкерът, и го слушаше жадно, така, както могат да слушат само писателите и децата. Единствено Брезов се чувстваше малко угнетен. Той бе решил да направи това, което Борис не довърши — да вземе всички изпити и се върне в България. Беше отслабнал от четене и недояждане и сега виното заедно с обилната храна го бяха замаяли. Но това не му попречи да се счепка с банкера. Въпросът беше пак за социализма като идеал и бъдеще на цялото човечество. Скарлатов възрази:

— Личният интерес, единствено личният интерес движи човешкото общество напред! Можете ли да го замените с друго?…

— Да, господин Скарлатов — каза Брезов, — има само едно нещо, което може да замени в съзнанието на хората личния интерес, и това е справедливостта!…

— Аз не съм марксист, господин Брезов, и цялата ми дейност се състои в това да печеля пари. Ако Маркс беше гениален икономист, той би ми помогнал да разбера закономерностите на икономиката и след като ги науча, никога да не греша, следователно да печеля при всички обстоятелства! Повярвайте ми, ако беше така, аз бих носил „Капиталът“ в джоба си, бих лягал и ставал с него, понеже би било въпрос не на идеи, а на съществование!… Впрочем, знаете ли, в Англия един борсов посредник ми разказа, че Карл Маркс се опитал да играе на борсата, за да спечели пари, но се провалил напълно.

— Господин Скарлатов, земята също се върти и по тоя въпрос сме съгласни, нали? — каза Брезов. — Това, че не чувстваме нейното въртене, не значи, че няма такава закономерност. Същото е и с марксизма. Да откриеш законите на обществото и икономиката още не значи да издадеш книжка как се трупат пари! Просто говорим за две съвсем отделни сфери — нисша и висша.

Матов заинтриговано слушаше.

Скарлатов имаше достатъчно мисли и по тоя въпрос, но реши, че ще стъпи на хлъзгава почва в един теоретичен спор. Все пак бе прочел бегло „Капиталът“ на времето. Не му хареса. И то не заради анализа. Напротив, с много неща бе съгласен. Не му харесаха изводите за бъдещето, което чертаеше апокалиптична картина за хора като него. Той промени темата и не се стигна до спор. Остана една приятна вечер, която всички запомниха. Бе се подмладил в тяхната компания, бе се върнала някогашната му живост и остроумие.

Запомни и приема, който даде в негова чест барон Захариас. Единственият поканен той. Баронът не се опита да му играе мистични пиеси. Напротив, цялата му резиденция бе залята от електрическа светлина. Изпрати шофьора си да го вземе от хотела с личния си автомобил. Посрещна го в големия салон. И все пак не се стърпя да изтъкне богатството си. Сервираха цяла рота лакеи и сервизът беше от масивно злато. Скарлатов бе от малцината в света, които знаеха нещо повече за възхода на тая тайнствена личност. За самия банкер нямаше нищо тайнствено в барона. Беше гърче-левантийче, с каквито пазарът на Измир бе претъпкан. Но именно тази левантийска природа, тази наследственост, останала му от древните йонийци, от финикийците и от евреите, препитаващи се с търговия, и съчетана с личните му качества и крепко здраве, го правеха гениален търговец. Той беше по-млад на години от Скарлатов. Когато той стана известен търговец в Изтока, Захариас току-що започваше. И първата сделка, която направи, беше чрез него. Сделка за оръжие. Скарлатов го изкупи чрез турските военни, които за пари бяха готови да продадат и армията, стига да има кой да я купи. Пласира го Захариас. Тогава се казваше Василис Захариадис. Той го продаде предимно на арменци. По-късно, при арменските кланета, това оръжие изигра решаваща роля за разгрома на бунта. Беше негодно. Отпосле малкият левантиец разгърна такава дейност, че смая всички. Оръжието бе най-търсената стока в турската империя. Продаваше го на всички, които искаха — и на разбойници, и на бунтовници, и на религиозни сектанти, и на революционери, и на националисти, а и на самата турска армия. Лозунгът му бе: нека се бият, аз печеля! Достигна даже до висши държавни постове в империята. Получи всички възможни ордени и отличия. Спечели неимоверно богатство. Създаде собствен търговски, пиратски флот. И въпреки че тази търговия носеше най-желаните печалби, Скарлатов инстинктивно се отдръпна от нея. Никога нямаше да забрави труповете на арменците по улиците на Цариград, горящите махали и ужаса, който цареше в дните на клането и който българинът Скарлатов неизменно свързваше с ужасите на Батак и Перущица… Захариас бе силен, защото нямаше убеждения, нямаше религия. По рождение бе православен християнин. После стана върл мюсюлманин. Скарлатов бе видял с очите си, че се е обрязал, когато се къпеха в един турски хамам. Ходи на поклонение в Мека и Медина. Щом търговията му се разшири и отиде на Запад, левантиецът стана католик. Скарлатов подозираше, че в даден момент е бил и израилтянин. Докато накрая се преобрази в масон и на масонска основа се опитваше да създаде нова окултна секта. Скарлатов еволюираше в посока на европейския хуманизъм, Захариас задълбаваше в окултизма. Но и при барона нито религията, нито етиката имаха нещо общо с търговията. Така Захариас разшири зловещата си империя, стъпи на европейския континент и за учудване на всички твърдо се задържа, където владееха най-големите финансисти в света. Приеха го в своите среди и се съобразяваха с него. Баронът отначало искаше да тласне разговора в мистична посока. Но знанията на Скарлатов тук също бяха добри. Захариас се опита да му разяснява новото си учение. Тогава Скарлатов го прекъсна с една саркастична турска поговорка. Двамата разговаряха на турски. Езикът, който владееха до тънкост, им позволяваше да водят беседата с един неангажиран, хумористичен тон. Припомниха си дните на младостта, свирепостта, с която финансово разоряваха империята. Защото никъде по света не можеш да забогатееш така бързо за сметка на държавата, както в дезорганизираната Турция. А и османлиите като народ не бяха създадени за търговци. Честни поради мюсюлманската религия, простодушни и прями, вярващи на думата, те бяха отличен обект за експлоатация и измама. Захариас го заведе при колекцията си от оръжие. По-голямата част бе ориенталско и Скарлатов минаваше за негов добър познавач. Най-много отделиха за колекцията от печати и геми, а нумизматичната му сбирка съперничеше на тия в световните музеи. Правеха си комплименти един на друг и никак не си вярваха, въпреки че им бе приятно. Те си завиждаха свирепо. Скарлатов, заради богатството на Захариас и световната му, макар и скандална известност, а Захариас — за дълголетието и запазената мъжка хубост и представителност на стария банкер. Все пак прекараха заедно с удоволствие и вечерта продължи след полунощ. Накрая гордостта му бе особено поласкана, когато Захариас му каза:

— Искарлат бей, синът ти, Аллах да му даде хиляда години живот, расте като вълче от нашата глутница. Има силна хватка, а още повече късмет! Ще стане велик търговец…

Старият банкер не попита повече. Не попита и откъде Захариас има впечатление за сина му. Знаеше достатъчно за връзката между тях от сведенията, които му дадоха полковник Стоев и барон Щерн. Беше сигурен, че Захариас не е произнесъл горните думи само от учтивост. Такива гениални финансисти като него не грешаха никога по отношение на търговския талант. Може би това беше най-радостното, което чу за сина си в Швейцария, и вля нови надежди в сърцето му.

Вечерта, на другия ден преди заминаването си от Женева, прекара с Матов в италианската таверна. Автомобилът на барон Захариас го чакаше навън. Имаха много време до тръгването на влака. Старият човек пиеше коняк, а Матов — кирш. Беше тихо, спокойно и приятно. Матов, който поначало трудно обясняваше идеите си, тази вечер страстно разкриваше на банкера своята заветна мечта — идеята за човешкото единение. Скарлатов внимателно го слушаше и се удивляваше как един умен човек може да се самозаблуждава.

— Разбирате ли, господин Скарлатов, човечеството, иска не иска, върви към премахване на границите на държавите, на класите, на религиозните и расови различия. Това е бъдещето!

Банкерът не искаше преди раздяла да спори, но не можа да се въздържи и каза:

— Не знам. Никога религиозните, национални, расови и каквито искате различия не са били по-фрапантни от днешно време. Човечеството върви към разделение и това разделение ще се изрази във войни. Но дано греша аз, старият човек!…

— А какво Ви дава основание да правите такива изводи?

— Човешката природа, господин Матов.

— Но човек не може да живее без себеподобните!

— И това е вярно, но не може да живее и с тях. Иначе как ще обясните нетърпимата омраза даже между хора на една идея? Направят, да речем, партия от единомишленици и два дни след това се делят на крила и започват безмилостни битки. Създават общочовешка религия, а накрая се самоизбиват в нейно име. Даже в едно семейство, където всички са свързани с кръвна връзка, цари раздор… не, господин Матов. Не в човека е заложена идеята за единението.

— Значи Вие го отричате по принцип?

— Аз вярвам в него не по-малко от Вас, но единение в материалния живот, а не в съзнанието на хората! Единение, което е извън човека, наложено от други сили и закономерности. И това, господин Матов, е търговията! Според мене търговията е необходимост за съществуването на човечеството, каквито са въздухът, храната и водата. Тя уеднаквява живота на хората, независимо от техните идеи и различия. Вижте, господин Матов, колко си приличат страни като Швейцария, Белгия, Франция, Англия, Германия!… Скоро и нашата страна ще прилича на тях!… А това са народи с толкова различни езици, религии, история!… Кое ги прави така единни? Търговията и само търговията!

— Но какво точно влагате в това понятие, господин Скарлатов, защото се търгува и с оръжие, а то разделя, не обединява…

— Преди всичко обмен на материални ценности между отделни лица, групи, класи, народи, държави и като цяло — човечеството!

— Все пак, като говорим за човешкото единение, ние мислим в духовен аспект, а не в материален!…

— А защо да не приемем, че именно материалното единение ще бъде предпоставка за духовното? — попита Скарлатов.

— Защото материалното единение никога не е донесло щастие и няма да донесе! То е било винаги временно единение между лоши хора с престъпна цел срещу останалите хора!

— И в това има нещо вярно… — съгласи се старият банкер.

Матов изпрати до автомобила стария човек. Сбогуваха се сърдечно. Машината потегли. Когато се върна в таверната, съдържателят му предаде малък пакет от „добрия господин“. Той се намръщи. Все пак отвори пакета и видя вътре един ръчно изработен джобен шведски нож с много детайли и части, с пилички, острия, ножички и какво ли не, събрано накуп. Разгледа го бавно и накрая дръпна лъскавата метална част в задната страна на ножа. Оттам изскочи една кука за обуване на ботуши. Ножът беше от здрава синкава стомана и много качествен. Матов се усмихна. Подаръкът му беше приятен, особено куката за обуване на ботуши. Той тайно обичаше такива малки, джобни вещи и се учуди от неподозираната проницателност на банкера. Вероятно бе схванал тази негова слабост, когато му разказваше за лишенията си като четник в Македония. И въпреки че капиталистът Скарлатов противоречеше дори със самото си съществование на убежденията в Матов, той остави дълбоко впечатление в него като личност, достойна за уважение.

А старият банкер седеше сам в купето на експреса за Париж. Линията се точеше край езерото. Върху огледално гладката му вода пълната луна правеше широка светла пътека. Беше доволен от пребиваването си в Женева. Сега идваше ред на Париж и Лондон. На връщане щеше да остане известно време и във Виена. Не му предстояха никакви неприятни сделки или срещи. Но въпреки това не бе спокоен. А още по-малко щастлив. Той не знаеше какво ще предприеме Борис. Не му беше ясно бъдещето. А за него бъдещето — това, бе синът му. Затова той си каза примирен: „Направих всичко, каквото можах, а сега каквото Бог даде!“

Край на първа книга

КНИГА 2

Наследникът

Част първа

Глава първа

В един зимен слънчев ден в края на януари 1907 година Ориент-експрес спря на гара София. Без да бърза, младият Борис Скарлатов облече пелерината и сложи на ръцете си кожените ръкавици. Шафнерът тръгна пред него, натоварен с багажа му — голям кожен куфар и кожен сак, каквито употребяваха лекарите. Долу на перона слънцето го заслепи. Въздухът беше сух и много студен. В светлината на слънчевите лъчи проблясваха многобройни кристалчета скреж. Той се разплати с шафнера, който учтиво му се поклони. Борис беше единственият пътник, слязъл на гара София. В зимния сезон почти никой не пътуваше. Често пъти влакът с дни престояваше на някоя спирка в Сърбия или България, докато разчистят преспите.

Гара София беше както всички европейски гари и не му направи впечатление. Но когато очите му свикнаха с блясъка на слънцето и чу непривичния за ухото говор, разбра, че е в България. Не изпитваше нито учудване, нито тревога, а по-скоро някакво безразличие. Беше тръгнал внезапно. Зимата бе мъртъв сезон и за Европа. Просто нямаше къде да отиде и изведнъж реши да се върне в Отечеството, да види приятелите си, а и да уреди окончателно личните си работи, свързани с материалното му състояние. Доцентура за него в Женевския университет щяха да открият наесен чак, за новата учебна година, а дотогава имаше много време.

Той се огледа. На единия край на перона имаше дървена будка, боядисана в бяло, зелено и червено — като знамето на Княжеството. Пред нея стоеше на пост полицай в шаячна униформа със затъкнат щик на пушката. От ресторанта на гарата излезе един напет офицер с две млади момичета. Те погледнаха към Скарлатов, нещо си казаха и весело се засмяха. Гарата за тях бе място за срещи и разходки, място, където можеха да се допрат, макар и за миг, до непознатия Запад, а може би и да покажат себе си на тия щастливи същества, идващи от друг свят, които седяха в купетата. Един кебапчия носеше на шията скарата и целия си инвентар, щракаше с машата и хвалеше стоката си. Да, Борис наистина бе оставил Европа някъде назад и сякаш внезапно от луксозния вагон-ресторант на експреса се намери направо в самия Ориент.

Един носач застана пред него и понечи да вдигне куфарите, но Скарлатов ги взе сам и се отправи към голямата арковидна, желязна порта. Площадът пред гарата беше голям, но без настилка, и приличаше на поле. Отсреща бяха струпани файтони и шейни. Градът бе покрит с дебела снежна пелена. Димящите комини разнасяха миризма на дърва. От ноздрите на конете, клюмнали глави, покрити с чулове, излизаше пара. Файтонджиите — една весела тълпа — в топли овчи кожуси, стигащи до краката, и високи калпаци на главите, разговаряха и викаха оживено със зачервени, мустакати, брадясали лица. Селянки с кошници — от които се подаваха главите на домашни птици, с пъстри, везани, чудновати носии, които ги обгръщаха като броня и едва удържаха едрите им гърди — газеха снега с твърда стъпка на яките си крака, обути в опинци. Да, ето я София — и първото му чувство беше, че е млад, весел и жизнерадостен град. Той не предполагаше, че някой може да го очаква. Влакът бе престоял на една гара в Сърбия почти денонощие, пък и никому не бе се обадил. Затова странно му се видя ландото на Търговска банка Скарлатов, спряло настрани от файтонджиите. Забеляза и побелелия бай Никола, който бързаше със старите си крака и застана пред него със свален калпак. Наведе се да вдигне багажа му, но младият Борис Скарлатов не му позволи. А там, от стъпенката на ландото, слезе баща му — с побелели коси и бакенбарди, висок, строен, изглеждащ още по-висок от цилиндъра. Той небрежно се подпря на тънкия си бастун със златна глава на орел. Младият Скарлатов бе изненадан, но не и смутен. Не му бе и неприятно. Та какво общо имаше той с този човек, застанал до конете, който го гледаше, като леко примижаваше с клепача на кривогледото си око?…

— Вече втори ден идваме на гарата… — каза бай Никола.

Стана му някак съвестно, че тия двама стари хора вече втори ден го чакат на гарата. Когато стигна файтона, той подаде куфарите на бай Никола да ги настани. Сега бащата и синът стояха един срещу друг. Никой от тях не се усмихна, нито направиха опит за някакъв жест, с който да покажат човешка близост. Най-сетне старият банкер каза:

— Тук, в България, е прекрасна зима…

— Както в цяла Европа… Предполагам, че хотел има…

Лицето на стария банкер помръкна за миг, а после се овладя.

— Наел съм ти квартира. Но нека първо идем у дома.

— Нямам нищо против.

Когато ландото минаваше по софийските улици, младият Скарлатов се учуди на големите промени в Столицата. Особено от халите нататък това бе вече европейски град. Килнал на едната страна цилиндъра, старият банкер мълчеше, но външният му вид издаваше благоразположение, задоволство и гордост, че синът му се връща от Европа с докторат. Това си помисли Борис, но когато отново го погледна, си каза — може да е така, но все пак той не е примитивен…

Железните портални крила на банката бяха широко отворени. Ландото влезе в изчистения от сняг двор и спря до стълбата. Пред стъпалата стояха гологлави един извънредно слаб мъж, с почти липсваща брадичка, а до него друг, по-нисък, но строен и жив младеж, с голобрадо лице, весели очи, сини като небето, и буйни руси къдрици. Русият избърза и подаде ръка на стария банкер да слезе от ландото. А после учтиво се обърна към Борис на френски:

— Добре дошли, млади господарю.

Гласът му беше ясен, напевен и говореше езика красиво и малко предвзето. Скарлатов му подаде ръка.

— Това е моят близък сътрудник, господин Туше Динев, и секретарят ми господин Георгиев.

Водени от Туше Динев, те изкачиха стъпалата, минаха по коридора и влязоха в голямата банкова зала. Клиенти нямаше. Целият персонал се бе строил в дъното пред голямата маса. Старият банкер пропусна сина си напред.

— Представям ви моя син Борис Скарлатов, доктор от Женевския университет…

Пред служителите излезе един възрастен мъж. Младият Борис си спомни, че това е главният счетоводител на банката Попмиронов.

— Щастливи сме от завръщането Ви. Дано един ден Търговската банка под Ваше ръководство стигне богатство и мощ, достойни за славния род Скарлатови!…

Борис можеше с един жест, с една дума да пресече словоизлиянието на счетоводителя, но не го направи. Знаеше, че ще нарани дълбоко стария банкер. Стисна ръката последователно на чиновниците. Бяха странно облечени в шаячни дрехи, макар и скроени като европейски костюми. Той знаеше, че това се дължеше на баща му. Навремето Стефан Стамболов бе заповядал всички държавни чиновници да се обличат в дрехи от шаяк, произведен от български фабрики, с цел да подкрепи местната индустрия. Старият Скарлатов бе въвел тази наредба, макар че банката бе частна. Отдавна това начинание на диктатора бе забравено в цялата страна и сега държавните чиновници носеха костюми от европейски платове. Но той с упоритост, стигаща до инат, държеше на тази съвсем не безсмислена наредба, а може би и заради паметта на своя приятел.

Горе, в салона на апартамента, ги посрещна Донка — жената на бай Никола, с две млади камериерки. За младия Борис Донка бе единственият близък човек тук. Той се наведе и я целуна. Старата жена изхлипа. Вдигна престилката, за да си избърше сълзите. Той влезе в салона. В камината буйно гореше огън, а и всички огромни холандски печки от снежнобели, лъщящи, порцеланови кахли излъчваха топлина. В този уютен дом суровата зима не се чувстваше. Тук младият Борис почти не бе живял и не бе свързан с нещо. Спомените му бяха от селото, където израсна, от колежа в Цариград и от Университета.

— Ето стаята на майка ти… — каза старият банкер.

Борис за миг се поколеба, а после отвори вратата на спалнята. Беше в същия вид, в който я помнеше. Под старинния дървен триптих в ъгъла с нарисувана икона на Света Богородица и Младенеца, с ангели на страничните крила, които пеят небесен химн, гореше кандило. На нощната масичка имаше ваза със свежи цветя. Огромното легло бе застлано със снежнобели чаршафи. Дървеното разпятие стоеше над леглото — но и тази стая нищо не му говореше. Той помнеше майка си като млада стройна жена с големи кафяви очи, тиха и спокойна, в обстановката на големия сарай на село.

Не стоя дълго. Върна се в салона, където го чакаше старият банкер. Искаше да го попита откъде е научил, че е тръгнал за София, вероятно от Щерн… Няма смисъл да се заяждам, си каза той. Излезе в коридора, където бяха куфарите му, и от са̀ка извади една книга в кожена подвързия.

— Това е докторатът ми. Отпечатаха го в малкото университетско издателство. Няколко екземпляра поръчах в кожена подвързия със златни букви. Първият екземпляр е за теб с автограф.

— Благодаря.

Старият банкер бе развълнуван. Прелисти книгата и се зачете. На тия години имаше хубаво зрение и не употребяваше очила. После вдигна глава и каза:

— Никога не съм очаквал, че нашите банкови операции могат да бъдат тема за докторат.

— Напротив. Впрочем работата ми не заслужава да говорим. Тя е интересна за съвсем тесен кръг от хора.

— А мене ме интересува! Ще я прочета на спокойствие. Аз също имам мнение по немския и френския банков капитал… Но да тръгваме… Обедът е готов, очакват ни…

Огромната маса на трапезарията, със снежнобяла покривка, имаше празничен блясък. Тежкият сребърен сервиз, сребърните свещници, сребърните вази, кристалните чаши създаваха впечатление на богатство и тържественост. Очакваха ги прави Туше Динев, бай Никола и Донка. Пръв седна на челното място старият банкер, до него Борис, а после всички останали. Това бе интимен обед, на който присъстваха и домашните. Туше Динев бе станал член на семейството, живееше в една от мансардните стаи и се хранеше тук. Влезе една от камериерките с голям сребърен супник, от който излизаше пара. Старият банкер — господар на този дом и цялото богатство тук — с неподражаем аристократизъм, но с оттенък на патриархалност, леко дръпна ръкавите на редингота, под който се видяха снежнобелите ръкавели на ризата със златни копчета, и сипа на всеки в чинията супа. Ядяха мълчаливо. Едно след друго пристигаха блюдата, някои димящи, други студени. Старият банкер ядеше съвсем малко. Камериерките се движеха безшумно. Бяха добре обучени. Донесоха стари френски вина, които банкерът пазеше за специални случаи. Накрая поднесоха на една голяма дървена дъска, по френски маниер, различни видове сиренета, които изписваха от чужбина. Старият банкер отпи от чашата си вино и избърса устните си със снежнобялата колосана салфетка — това бе знак, че вече може да се говори.

— Ваше превъзходителство — каза Туше Динев, — такъв пълен сребърен сервиз не притежава и княз Фердинанд!

— А ти да не си му правил опис?

— Разказват, че като дошъл в началото в България, имал по-хубави прибори. Но после ги скрил някъде и сега в Двореца употребяват нищо и никакви сервизи. А вилиците, ножовете и лъжиците са само посребрени.

— Така ли?

— Казват, че министрите, генералитетът, депутатите и поканените изобщо са слагали в джобовете кой каквото свърне на излизане и след всеки прием той ги псувал и лудеел. Но сега, след като сменил сервизите и приборите, вече не се нервирал…

Туше Динев бе в тази къща единственият човек, който си позволяваше да говори на трапезата — предимно на закуска, а и в редките случаи, когато всички обядваха заедно. Старият банкер се мръщеше, но го слушаше. В тази непринудена обстановка Динев му разказваше всичките клюки на София. Понякога подхвърляше и важни сведения, Той бе най-осведоменият човек в банката и полека-лека стана дясната ръка на банкера. Чрез Динев той имаше връзка с разнообразното и не рядко бурно ежедневие на Столицата, със скандалите, слуховете, вицовете, народната мълва — с други думи, с живота.

— Впрочем господин Динев е може би най-осведоменият човек в България — каза банкерът.

— Интересно. А каква длъжност изпълнява в банката?

Старият банкер се усмихна и погледна Туше Динев. Последният със сериозно лице каза:

— Завеждам банковия шпионаж.

— Нима и тук е дошла тая мода?

— За съжаление… Но господин Динев се оказа едно истинско откритие. Впрочем не харесвам думата шпионаж… шпионин…

— И аз! — каза Туше Динев.

— Има една стара българска дума — издебник… Хубава дума, нали? Но както и да го наречем, шпионажът почва да заема все по-голямо място в работата на една банка… И това иде от развалата на нравите, така както държавата, полицията, войската и лакейството са се появили, когато хората станали зли. Но ние не избираме света, в който живеем. Затова трябва да се примиряваме и с лошотията. Разбира се, не и да не виждаме истината…

След тази тирада на банкера всички млъкнаха. Той стана, а заедно с него и останалите.

— Бихме могли да изпушим по една цигара в библиотеката… — каза той на Борис.

Библиотеката бе може би най-хубавият кът от дома. Младият Скарлатов с удоволствие заразглежда високите дъбови шкафове, където зад кристални гравирани стъкла бяха наредени книгите — всички в кожена подвързия с блестящи, отпечатани в златно заглавия на кориците. Голямата дъбова маса със скулптирани крака стоеше в средата на библиотеката непокрита, само с един бронзов свещник. На една по-малка масичка в ъгъла, към големите тежки завеси на прозорците, бяха наредени кутии цигари от цял свят. Повечето тенекиени с фабрично отпечатани разноцветни надписи, други бяха специално изработени: за цигари, за пури или просто кутии с рязан тютюн. Имаше и специална машинка за правене на цигари. Старият банкер избра златист, ситно нарязан тютюн от една бронзова кутия с гравиран капак, натъпка гилзата и направи една доста дебела цигара. Борис избра една египетска цигара. Седнаха на кожените кресла и запушиха. Старият банкер остави върху дъбовата маса дисертацията на сина си. Беше горд, но не и убеден, че е особена ценност. Та колко ли книги има по света наистина ценни, които да не ги покрива забравата на вековете?… Може би само религиозните: Библията, Ведите, Корана, Талмуда… Но колко са те? Може да ги поместиш на един рафт. И там, именно там, човечеството, въпреки напредъка, въпреки цивилизацията продължаваше да търси смисъла на живота, а не в прекрасните библиотеки, събрали мъдростта на човешките гении. Така си мислеше старият банкер, но каза:

— Твърдо ли си решил да се посветиш на университетска кариера?

— Мисля, че нямам друг избор.

— Има два вида хора. Едните, които са доволни в своето робство и подчинение. Те не рискуват нищо. Те са просто като прасетата. Чакат да им донесат помия няколко пъти дневно. А после ги колят, когато си искат!…

— Предполагам, че нямаш предвид мен.

— Имам предвид човечеството. А една малка част от хората, съвсем малка, търси свободна изява в своята дейност. Те не чакат пред коритото някой да им сипе храна, но в замяна на това и никой не ги коли. Това са хората, за които личната свобода е всичко, въпрос на живот и смърт!

Младият Скарлатов се усмихна.

— И, може би, те колят останалите…

— Говоря за свободна човешка дейност.

— Доколкото разбирам, смяташ, че именно парите дават личната свобода.

— Не съвсем. Парите — това е възможната лична свобода, а не свободата въобще.

— Защо започна този разговор? — попита Борис.

— Исках да ти кажа, че може би ти няма да имаш нужда да воюваш за личната си свобода. Това е дълъг, тежък, мръсен и мъчителен път, който е погубил не малко хора. Защото ти имаш пари. Интересува ли те завещанието?

— Не!

— Аз оставих на твое име капитал в ценни книжа и налични пари, които са равни на всичко, което притежаваше майка ти. Можеш от днес да ги ползваш. Останалото ще получиш, когато вече няма да ме има.

— Благодаря. Няма да го използвам. Смятам сам да се справя.

Когато каза това, младият Скарлатов млъкна. Той нямаше намерение да се откаже от парите на майка си. А напротив! Те му бяха необходими. Длъжността приват-доцент не носеше почти никакви доходи. С какво щеше да живее? Той бе мислил и разчитал на тия пари. С тях искаше да обиколи други страни и университети. Смяташе, че ще му осигурят независимост, защото при нужда можеше да зареже и университета и да живее според своите принципи и разбирания. А за да го постигне, трябваше да има пари. Но без да мисли, той внезапно бе казал своята дума от чувство на противоречие и вече не можеше да се върне назад. А пари той имаше съвсем малко.

— Както обичаш.

Старият банкер взе от масата дисертацията на сина си и пак я запрелиства.

— В каква насока ще продължиш научната си работа?

— Смятам да продължа темата за финансите на балканските страни.

— Знаеш ли, в момента се готви нов външен заем. Нова мръсотия.

— Ти си против?

— Не, разбира се, ако заемите се използваха за нашата икономика, нямаше да имам нищо против! Но златото отива в частни джобове и се превръща в дрехи, къщи, предмети на лукс, любовници, шантани, брантии, рулетки, каляски, частни влакове или в най-добрия случай в топове, пушки, униформи…

— А какво ще бъде участието на Търговската банка?

— Официално заемът ще бъде за железопътното строителство. Но парите ще отидат другаде. А именно аз ще се опитам като безпризорен пес да измъкна — ако щеш, да открадна — част от парите, малка част, за да направя нещо в тази страна, да оставя нещо след себе си.

— Звучи патриотично…

— В момента обединявам наличните предприятия, контролирани от Търговската банка и син, в нещо като концерн. Те са малко — но гръбнакът на бъдещата индустрия в страната. Две електроцентрали, четири каменовъглени мини, една фабрика за цимент, която се строи в момента, една мина за мед и два товарни кораба.

— А защо ми разказваш всичко това, сякаш даваш отчет?…

— От глупавата надежда да те заинтригувам. В световен мащаб това, което правя, може би е нищо. Но то е нещо за България. Знам, че сам няма да го завърша. Вече съм стар. Разбираш ли, това бе моята фикс идея и тя можеше да се осъществи докрай само чрез теб.

— Съжалявам. Не мога с нищо да ти помогна.

— Знам. Но ми е мъчно, че други трябва да завършат това, което започнаха Скарлатови. А целия този разговор го провеждам, за да разбера твоето решение окончателно ли е?

— Да.

— Тогава ще се наложи да прехвърля работата си върху други хора, които след моята смърт да я продължат.

— Имаш предвид някой?

— Да. Един млад, много способен и богат човек, английски възпитаник. Казва се Стефан Неделев. Жалко, че в банковите операции не е никак добър. Аз бях длъжен да ти кажа това, нали?

— Значи всичко е наред.

На вратата се почука. Влезе секретарят Георгиев. Старият банкер се намръщи.

— Извинявайте, Ваше превъзходителство, че влязох, без да чуя Вашето разрешение. Долу, в кабинета Ви, чакат министър-председателят господин Димитър Петков, министърът на войната генерал Михаил Савов, министърът на финансите господин Лазар Паяков и министърът на търговията и земеделието доктор Никола Генадиев[106] по Ваша покана.

Банкерът сякаш не го чу и продължи тихо:

— Идвай по-често да си говорим. Може би ще имаш полза за бъдещата си научна работа…

Младият Скарлатов нищо не отговори. Баща му протегна ръка и хвана неговата, после я пусна.

— Много съм самотен — каза едва чуто той. Но после се изправи, вдигна гордо глава. — Извикайте Туше Динев да дойде при мен! Вие сте свободен.

Георгиев искаше да каже нещо, но като погледна банкера, излезе.

— Твоят секретар има доста невзрачен вид.

— А ти какво искаш, да прилича на Сократ?

— Просто се питам защо не си избра за секретар господин Туше Динев. Прави впечатление на жив, интелигентен, инициативен човек.

— Именно за това. Динев е прекалено самостоятелен, откровен и мислещ. Той е от тези хора, които се подчиняват доброволно само на превъзхождащия ги по ум човек. Като секретар той би залинял. Но какво против имаш Георгиев?

— Тази липсваща брадичка и тази огромна адамова ябълка му придават глупав вид на птица.

— И ти ли забеляза? Впрочем В себе си го наричам дендон[107] или по-точно деми-дендон[108], но вероятно не съм прав. Послушен е, акуратен е. Не се обижда.

— Безличните хора харесват ли ти?

— Не, не съм убеден, че е безличен. Ожени се, има вече и дете. Купи и къща. Въобще един нормален човек с липсваща брадичка. Не съм привърженик на френологията, но често такива невзрачни хора крият неподозирани страсти. Къщата му е ипотекирана при мен и ако не ме обича, поне се страхува. Значи е верен…

Почука се и на вратата застана Туше Динев.

— Господин Динев, аз слизам долу в кабинета. Погрижете се да настаните моя син в квартирата му.

С бързи стъпки старият банкер напусна библиотеката. Туше Динев се отдръпна, за да му направи път. Бе видял разстроеното му лице. Той знаеше твърде много неща както за цялата къща, така и за стария банкер и за отношенията със сина му. Беше изпълнителен, акуратен и много предан на стареца. Той, който бе израсъл, без да помни баща и майка, в суровите условия на католическия пансион, който не беше привързан към никого на тоя свят, намери в лицето на стария банкер обект на своята закъсняла кучешка обич. От отделните подхвърлени реплики, а повече от мълчанието на банкера, той знаеше каква любов и надежда към сина си таеше в сърцето си старецът и тази любов несъзнателно изпитваше и Туше Динев към непознатия, своенравен млад наследник. Затова той не взе сега страна, а беше наскърбен както за бащата, така и за сина. И във внезапен порив, сякаш да утеши и примири двамата, той каза:

— Господин Скарлатов, можете да разчитате във всичко на мен!…

Борис, който не знаеше какво се извършва в ума на младия човек, се изненада от тоя порив.

— По-добре ще е за Вас да запазите благоволението на баща ми — отвърна той.

Късно вечерта Борис Скарлатов се разхождаше в новата си квартира. Беше чиста, с измити жълтеникави дъски, постлана с черга. Мебелировката се състоеше от дървено легло, нощна масичка, стенен долап и още една маса с кана вода и газена лампа. Квартирата беше близо до центъра, на улица „Раковски“. Семейството от мъж чиновник, жена домакиня и две големи деца бяха тихи, спокойни хора. Той бе вече подредил малкото си вещи. Останалите, главно книгите, щяха да пристигнат след време, защото ги бе изпратил по влака с малка бързина за по-евтино. Той гледаше през прозореца снежната бяла, светла нощ, къщите с комините, от които се стелеше гъст дим, чуваше лая на кучетата и всичко това му приличаше на коледна приказка, но не с радостен край. Сякаш след дългото пътуване се бе събудил внезапно от сън и за кой ли път си зададе въпроса: какво правя аз тук?!…

Глава втора

Следващите няколко дни младият Борис Скарлатов подреждаше остатъка от получения багаж. За негово учудване сандъкът му пристигна още на другия ден. Понеже нямаше библиотека, повечето от книгите разположи на пода. На стената закачи една маслена картина, купена във Венеция от беден художник. Харесваха му в нея ярките цветове, старинните къщи, синята вода на каналите и бляскавото слънце. В сурова Швейцария той бе зажаднял за слънце. На другата стена закачи портрета на Маркс. Към него той не се отнасяше емоционално, както повечето социалисти. Смяташе, че Маркс е преди всичко учен, дал на човечеството теория, която го извежда от безизходицата. На масата сложи двете дебели тетрадки с проучването на банковото дело. В него, според Борис, се криеха необятни възможности за научни издирвания, тъй като там бяха концентрирани всички противоречия на капитала. Новият бог Моллох на буржоазията бяха парите, а храмът му — банката. Бе започнал изследването си отдалеч, още от първите разменни операции. А те бяха толкова стари, колкото и човечеството. Беше поработил добре върху дейността на храмовете във Вавилон, Египет и преди всичко Елада и малоазиатските полиси[109], храмове-банки, първите в древността. Още тук забеляза колко малко историците — древни и съвременни — са отдавали нужното значение на размяната, на търговията. Може би той със своите научни трудове щеше да прибави поне няколко страници към истинската история на човечеството. Когато посети Берлин, се запозна с първите разчетени йероглифни плочки от Ниневия и бе очарован. Те доказваха правотата на идеите му, защото деветдесет и девет на сто представляваха преди всичко търговски договори между частни лица или между храмовете и частните лица, при които се уреждаха разнообразни имуществени отношения — от покупката на добитък и жито до продажбата на терени, ниви, градини, пръстени със скъпоценни камъни и гаранции за колко години камъкът няма да падне. В тези плочки се криеха наченките на първите финансови операции за плащания по предявен чек в далечна страна. От тях се разбираше и ролята, която са играли намерените многобройни глинени печати-цилиндри на частни лица и на фирми, обмяна на монети, стойността на златния и сребърен талант и още много други подробности, които все повече и повече утвърждаваха мнението му, че за да може да съществува каквото и да е човешко общество, между членовете му трябва да има свободна размяна. Първите финансисти бяха и най-културните хора на своето време. Великият философ Талес[110] е бил и един от най-добрите търговци в древността. Стъпка по стъпка Борис избистряше тези идеи и се радваше, че всяко ново историческо откритие ги доказва. Беше стигнал някъде до древния Рим, където частните банки бяха станали извънредно важни в обществения живот. Бе проследил дейността на банкера Крас[111] и свързаните с него Юлий Цезар, Катилина[112], Лукул[113] и Цицерон[114]. Все по-ясно му ставаше, че всички те, преди да са исторически личности, са финансови лъвове. Това бе ерата на финансовия разгул в Римската империя, който полека-лека, с годините, щеше да се урегулирва вече от държавата и първите реформи предприема Тиберий[115] с паричното обращение в империята, за да завърши с Веспасиан[116] — не по-малко голям финансов реформатор. Идеите бликаха една след друга, но той знаеше, че това е дълъг, упорит труд и едва след години можеше да отпечата нещо с научна стойност. Беше си направил макар и скромна, но подредена библиотека, и се виждаше в бъдещето — надвесен над масата при светлината на лампата… Какъв океан от факти, които трябваше да се осмислят! Та само Средните векове, Византия, Тамплиерите[117], Ломбардските банкери[118], само за тях не стигаше цял живот. В младостта целите, които си поставя човек, винаги са максимални, грандиозни и неизпълними. Но не можеш да имаш голямо постижение без голяма цел. Такива мисли му минаваха, докато подреждаше в долапа костюмите си. Бяха три — един всекидневен — овехтял, един по-нов и един официален — старият фрак. Преди да дойде в България, си бе купил няколко бели ризи от холандско платно и чифт обувки. Бе облечен просто и чисто. Можеше дълго да стои в квартирата си. В студентските години свикна на уединение. Не изпитваше нужда от разговори с хора. Но се бе обадил на Матов и Брезов и бяха си определили среща при Матов. Борис бе донесъл подаръци за децата му — стъклено кълбо с гондола от Венеция — за Алфред — Ваня, а от Лондон кукла на Фредерика — Цветанка. На Ирина бе взел една малка коралова брошка, а на Матов и Брезов по една автоматична писалка, които струваха доста, защото бяха новост. По пътя влезе в една бакалничка и купи красива тенекиена кутийка с руски чай. Кварталът, където живееше Матов, го порази със своята беднота. Ако не беше снегът, който закриваше мизерията, гледката щеше да бъде още по-печална. Къщите бяха от плет и кал, други — сковани от дъски, покривите с каменни плочи и тежки керемиди — провиснали и изкорубени, а оградите изгнили и полегнали. Но по улиците имаше много деца, кучета и котки и те създаваха настроение на бодрост и радост. Едноетажната варосана отвън къща, която заемаше Матов, бе сравнително по-запазена от останалите. Борис почука на вратата. Тя широко се отвори и той видя Ирина с опънатите коси, привързани на кок, вече прошарени, но все така тънка, слаба, със скулесто лице и добра усмивка. Зад нея се показа стройният Матов с черен панталон, пъхнат в ботушите, и черна руска рубашка, закопчаваща се отстрани. Стана му радостно на душата.

В стаята Борис се огледа за децата, но ги нямаше. Матов разбра и каза:

— Дай си пелерината и седни. Децата не са тук, а в Русия, при майка ми. Настъпиха известни промени в живота ми. Старият генерал умря… Ирина реши да ги прати при майка ми. Там ще са по-добре, а и тя ги обича и ще им даде добро образование. Ние сме си все така бедни…

Борис огледа стаята. Тя служеше за всичко — и кабинет, и спалня, и всекидневна. Имаше една врата към някакво малко помещение, където бе кухнята. Голяма дървена маса заемаше средата на стаята. Над нея се спускаше газена лампа с абажур. В средата на масата вреше самовар. По стените висяха портрети на мъже, жени и деца в дървени рамки — някои от тях с изрязани орнаменти, както ги правеха в Русия. Една сабя и един старинен револвер, също окачени, показваха миналите занимания на Матов. Отсрещната стена беше цялата заета от рафтове, сковани от рендосани дъски, с много книги — единственото богатство на Матов. Над леглото бе сложил голям портрет на Толстой по рубашка, с буйна побеляла брада, с палци, пъхнати в кожения колан, и очи в хлътналите орбити, които гледаха строго и изпитателно. Беше топло и уютно по руски.

— Съжалявам, че децата ги няма — каза Борис, — но това е за тях.

Ирина пое пакетите и ги разгъна. Искрено се зарадва.

— Ще ги пратя по някой…

Борис й подаде кораловата брошка. Тя се изчерви като малко момиче.

— Но защо?…

— Ирина, знаете ли колко е приятно да доставяш радост преди всичко на себе си… Повярвайте ми!

— Вярвам Ви, Борисе.

— А това е за теб… Трябваше да поръчам да изгравират надпис върху писалката: „На фелдмаршал Матов — победителя в Македония — от христолюбивото войнство!“

Предвидливо Скарлатов бе купил и две шишета мастило. Той демонстрира как се пълни резервоарът, а после му я подаде. Матов слушаше, без да мигне, и внимателно следеше ръцете на Борис. Взе един чист лист бяла хартия и седна да пише.

— Недей натиска… Съвсем леко движи перото по хартията…

След като няколко пъти нанесе подписа си, Матов изрисува изречението: „Борис Скарлатов е голямо прасе, а и аз не съм по-добър!“ Той се усмихна и каза:

— Но това е удивително!…

— Перото е златно, а пръстенчето на капачката също, корпусът е от оникс — обясни Борис.

— Удивително е не златото, а това, че можеш да пишеш с мастило, където и да се намираш. Разбираш ли, навсякъде!…

— Ако имах повече пари, бих ти купил от новите пишещи машини „Ремингтон“. Прекрасни са!

— Знам. Толстой има такава.

— А не може ли ти да имаш нещо, което Толстой да няма?

— Да. Например автоматична писалка. Той пише с перо и мастило.

— Нека го оставим на мира. Интересуваш ме ти!

— Щом аз те интересувам, ще трябва да слушаш за Толстой. Знаеш ли, Борисе, това лято бях при него. Живях в едно село близо до Ясна поляна две седмици и почти всеки ден той идваше при нас. Всичко, каквото съм правил досега, е било глупост!…

— Романът ти за Сръбско-българската война е чудесен!

— Не! Това беше грешна насока. Ако още пиша, ще пиша по съвсем друг начин! Ще пиша за истината, от която се нуждаят хората!…

Матов толкова се бе разпалил, че удари с юмрук по масата. Самоварът се заклати застрашително.

На външната врата се почука. Ирина изтича. Влязоха Брезов и една млада жена — миниатюрна като момиче. Брезов бе напълнял. Гръдният му кош издуваше редингота, а късата му шия сякаш бе станала още по-къса и мощна. Имаше брадичка и мустаци. На Скарлатов му се стори като дегизиран. Но откритият смел поглед на светлите му очи и русата коса, вчесана на път, бяха на стария мил приятел от Женева. Двамата се прегърнаха. Брезов остави пакетите на масата.

— Ти пак носиш ядене… — каза Ирина.

— Грехота ли е, ако си гладен, и сам си носиш храната?

— О-о-о, той обича да похапва! — каза миниатюрната млада жена и се усмихна.

Скарлатов я погледна втори път и се сети, че това е същото момиче, чийто портрет помнеше от стаята на Брезов в Спорт-палас.

— Жена ми… — представи я Брезов — Казва се Румяна.

Скарлатов й стисна ръка. Ирина и Румяна, след като се извиниха, взеха пакетите и отидоха в кухнята.

— Ще пийнете ли по една ракия?

— А какво ще каже Толстой?

— Марате, защо се заяждаш?

Матов наля по една чаша ракия. Тримата се чукнаха.

— Е, как върви световната революция, Марате?

— Върви и не можеш да я спреш!

— Борисе, сега революцията му е вече професия! Работи в партийното издателство, пише във вестниците, издава списания и книжки, ходи по митинги и събрания… Пред теб стои един партиен лидер!

— Мисля, че той винаги се е готвел за това поприще.

— Така ли? А разказвал ли ти е… впрочем ти откъде ще знаеш!… Когато миналата година го потърсих в Пловдив, беше открил там адвокатска кантора. Казаха ми, че е в съда. Отидох. Някакво дело за не знам какво си… Противникът му — един арменец, типичен мушморок! И представи си, нашият женевски възпитаник загуби с гръм и трясък делото на своя клиент. Беше впечатляваща гледка!…

Брезов мълчеше и някак виновно се усмихваше. После каза:

— Това е самата истина. Нямах работа. Нямах пари и направих една глупава, грешна стъпка с адвокатството, но навреме се стреснах. Сега всичко е наред!

— Толкова е наред, че ако не е жена му с учителската си заплата, пѝши го у̀мрен, както викат македонците…

Брезов възбудено заговори:

— Борисе, не знам дали вече си се осведомил, но в България стават интересни работи… Стачката на железопътните служители разтърси страната. Студентите освиркаха Фердинанд и той затвори Университета. Правителството на Димитър Петков е грубо, арогантно и действа така просташки, че то самото ще предизвика революция, без наша намеса.

— Четох в Швейцария — каза Скарлатов. — Търсят професори за Университета на мястото на уволнените. Но разбрах, че никой не иска.

— С изключение на нашия състудент Стоянов! Той зае катедра в Юридическия факултет.

— А Радков?

— Във външното министерство е и гони щерките на министрите и богаташите.

Скарлатов поднесе на Брезов подаръка. Той също много се зарадва на автоматичната писалка.

— Извинявай, не донесох нищо за Румяна. Не знаех, че си вече женен…

— И то с напълно оформен брак! — каза Матов.

Всички млъкнаха. Не искаха отново да подхващат тая тема.

— Последния път, когато Толстой дойде при нас, беше страшно весел и закачлив. Смееше се непрестанно. Излязох да го изпратя. Метна се по младежки на коня и го гледах по дългата алея, обградена с вековни дървета, докато се скри…

Ирина и Румяна влязоха с чинии и прибори. Те бързо подредиха масата. Имаше салами, сирене, кашкавал, два големи самуна топъл бял хляб и бутилка вино. Всички ядоха с голям апетит. Скарлатов разказа за обиколката си в Италия, Франция, Германия и Англия, а също и новините от Женева и Университета. Дойде ред на чая. Матов на свой ред разказа за бъдещите си проекти. Толстоистите в Добруджа създавали нещо като селскостопанска комуна, но трябвало първоначално пари за земя, за сечива, за добитък, за постройки. Страстно описваше бъдещия живот в комуната, радостта от труда и преди всичко новите отношения между хората. Впусна се в планове за образованието на децата, за училището, което ще открият. Двамата му приятели го слушаха мълчаливо. Брезов не издържа.

— Доколкото ми е известно, такива комуни бяха създадени в Русия, даже в Канада и Щатите. Това, което е ставало там, е потресающо по своята низост!

— Това не е вярно! Това е лъжа на църквата и буржоазията!

— Вярно е! За съжаление. Защо не погледнеш истината право в лицето?

— В света съществува само една истина и тя не е нито в класовата борба, нито в революцията, а само в любовта между хората!

Борис не участваше в спора. Всичко това му бе известно и отдавна премислено. Но изпитваше радостно чувство, че приятелите му са все същите, страстно спорещи върху човешките идеали, мислещи, може би малко наивни, но съсредоточили всичко в света на идеите. За цялата вечер той не чу нищо за всекидневните им нужди, за бедността, за това как се справят с трудния живот. Да, такива бяха неговите единствени приятели.

Навън беше нощ, когато си тръгна заедно с Брезов и Румяна. Тактично тя тръгна малко встрани, за да остави двамата да си говорят. Студът се бе засилил. Снегът скърцаше под краката им. Нямаше никой по улиците.

— Как върви списанието? — попита Скарлатов.

— Никак. Печалба няма. Издържа се едва-едва със средствата на партийните членове. Вестникът е в същото положение.

Брезов се спря.

— Борисе, прочетох дисертацията ти. Страшно ми е нужна статия за вестника върху новия външен заем, който се готви.

— Нямам понятие още какво става в момента у нас…

— Трябват ми факти. А точно те ми липсват. Всичко се върши в пълна тайна. Помислих, че ти би могъл да научиш нещо от баща си…

— Не е много приятна ролята, която ми отреждаш.

— Баща ти е един от най-осведомените хора в България. Мисля, че е в центъра на тази финансова сделка.

— Ще опитам.

— Моля те… И статията трябва да бъде готова в кратък срок.

Те пак тръгнаха. Когато минаха край черквата „Свети Крал“, тя бе осветена. Влизаха и излизаха хора. Чуваше се пеенето на поповете.

— Какъв празник е днес? — попита Борис.

— Кой го знае… Може да е Всенощно бдение…

Тук те се разделиха. На Скарлатов не му се прибираше, той тръгна по „Дондуков“. Като мина покрай банката, видя, че на първия етаж кабинетът на баща му свети. Зави по уличката зад банката и позвъни на входа. Отвори му Туше Динев. Не показа с нищо изненадата си.

— Ние работим, но баща Ви ще се радва да Ви види.

Завари го в кабинета, надвесен над огромното бюро. То бе разчистено от всичко и върху него бе просната една голяма карта-план. На пода бяха наредени папки. В първия момент, когато банкерът вдигна глава, той го погледна намръщен със своя остър, малко кривоглед поглед. После лицето му се смекчи в усмивка. Явно бе толкова погълнат от работата, че му трябваше време да дойде на себе си.

— Добра вечер и добре дошъл! — каза баща му.

— Мислех, че вече спиш, а виждам, че като Наполеон пред голямо сражение оглеждаш в нощта полето на битката.

— Почти. Впрочем това са бъдещи терени за строеж. Тия дни Димитър Петков ще трябва да прокара плана и на София. За мене това е от голямо значение. Дълги години се подготвях за този миг и бързам.

— Тогава ще дойда друг път.

— Ние приключихме за тая вечер. Само доуточнявахме някои детайли. Радвам се, че дойде. Седни…

Младият Борис бе малко раздразнен от това посрещане и реши да говори направо за целта на посещението си.

— Интересува ме новият държавен заем.

Старият банкер го погледна и стана от бюрото.

— А защо?

— За да напиша статия, и то отрицателна.

— И смяташ, че мога да ти дам сведения?

— Ти си твърде осведомен…

— Да, и то в подробности. Социалистите ли ти възложиха тази мисия?

— Можеш и така да го кажеш.

Старият банкер се заразхожда по килима. Туше Динев през цялото време стоеше мълчалив до вратата.

— Добре. Аз ще ти дам тези сведения, а питаш ли се защо?

— Любопитно ми е.

— Не защото си ми син. Не от любов към тебе, а защото това ще бъде от моя полза. Но ти все пак помисли!… В момента се готвиш да изиграеш ролята на манипулирана личност, притисната от две противоположни сили. И как се чувствуваш в тази роля?

— Не много добре.

— Значи я осъзнаваш. В живота се започва така, с простичките думи — целта оправдава средствата. Почваш с малко, вървиш и затъваш все повече, губиш свободата си и ставаш играчката в ръцете на другите.

— Не бих казал, че в твоята дейност си се ръководил от висши принципи.

— Вярно е. Аз се ръководех от единствения принцип — печалбата. Всички са убедени, че печалбата е нещо неморално, лошо и винаги за сметка на някого. Следователно печалбата не може да бъде идеал. И все пак съм по-почтен от вас, които в името на идеала можете да извършите доста непочтени дела. Но да оставим това… Накратко, заемът е вече решен. Да се атакува е безсмислено.

— Защо така мислиш?

— Как си представяш, че Шнайдер, Князът, Парѝ Ба, Круп, министрите, висшите чиновници, генералитетът и цялата тая паплач, която се вие като лешояди в небето, ще изпусне плячката?

— Все пак аз ще напиша статията.

— На това разчитам. А какво аз лично печеля от това, няма да ти кажа! Откровен съм, нали?

Старият банкер отиде към желязната каса в ъгъла и я отвори. Оттам извади една кожена папка. После заключи касата и прибра ключа в джоба си.

— Това е проектодоговорът. Той ще бъде приет с малки изменения. Естествено е, че не можеш да го изнесеш навън. Затова остани в кабинета. Ние вече приключихме. Туше Динев ще ти донесе кафе.

— Нямам нужда.

— Тогава лека нощ!

Динев сгъна картата от писалището на банкера и двамата излязоха. Борис не седна на бюрото, а в кожения фотьойл. Зачете се. Един по един изваждаше листовете и после обратно ги поставяше в папката.

Сутринта, когато Никола влезе в кабинета, той го завари заспал във фотьойла. По-късно, на масата в трапезарията, баща и син закусваха сами. Старият банкер мълчаливо пиеше кафето си.

— Мога ли да попитам нещо?

Банкерът кимна с глава.

— Заемът е 145 милиона. Официално е обявен като заем за железопътно строителство. Доколкото знам, фирмата Шнайдер е преди всичко военна. А в договора има клауза да се изплатят в деня на подписването му два милиона франка на фирмата и в близките месеци още 23 милиона. По конверсията на старите заеми от 1888 и 1889 година Банк дьо Пари и де Пей Ба задържа 52500000. Какво остава за железопътното строителство? Едва половината от заема!

— Ако беше половината, щеше да е добре!… Според мене няма да остане нищо.

— Но как?!

— Смятах, че си разбрал. Нали дисертацията ти е върху банковия капитал на двете най-мощни европейски държави?

— Какво бъркаш дисертацията!

— Накратко, заемът е военен. За закупка на оръжие и боеприпаси. Но трябва някак да мине в Парламента. Да измамят всички. Да се радват хората, че България ще бъде по железопътна мрежа втора след Белгия. Но вместо това, ще й сервират война. Ето това е истината!

— В договора няма военни клаузи.

— Всеки договор има две страни — официална и неофициална…

— А тоя, тайния договор, можеш ли да ми дадеш?

— Не мога, понеже го нямам.

— Как тогава знаеш?

— От опит, чрез разсъждения и най-вече чрез събраните сведения. Тайните клаузи на договорите често не се дори и пишат. Те минават като сделки между държавата и оръжейните фирми.

— Но ако това се каже в Парламента?

— Парламентът никога нищо не е решавал! Той само е одобрявал това, което се върши на четири очи от силните на тоя свят. Помисли малко! Тези дни пристигат в София представители на Парѝ Ба начело с директора Тюретини и представители на Дойче Банк, които са в синдикат с Парѝ Ба. Тук има една интересна подробност. Ще наблюдаваме сеир как двете групировки — френската и немската — ще си слагат динена кора. Ще бъдат представители на Шнайдер, на Круп и всички военни фирми, свързани с тях. Чак когато тези сили се споразумеят, тогава ще подпишат договора. А Парламентът… това стадо от овце, с чието мнение никой не се е съобразявал никога, ще поблее, може и да полаят, и накрая ще го одобрят.

— А къде е твоята печалба?

— Моята печалба идва от техническото изпълнение на заема. И този процент е доста голям. Именно тия пари, в зависимост от участието и значението на банката, ще си разпределим, и в това няма нищо незаконно.

— Ами ако всичко това стане достояние на народа?

— Как?

— Чрез вестниците, да речем…

— Имаш ли понятие от българската преса? Твоята статия ще излезе в едно вестниче, което четат хиляда души. Ако направи впечатление и се възбуди общественото мнение, тогава управляващата партия ще задейства своята мощна преса с хиляди читатели. Но не се ласкай от мисълта, че ще ти отговорят по същество. Напротив! Ще те изкарат картоиграч, пройдоха, развратник, конекрадец, кръвосмесител, отцеубиец, въобще човек, достоен за въжето.

— Но това няма да бъде истина.

— Няма да бъде, но за читателя ще бъде интересно как покриват с храчки някой. Винаги в миналото край ешафодите се е трупала огромна тълпа. Сега ешафодът — това е пресата.

— Аз ще напиша статията си каквото и да стане!

— Казах ти, че нямам нищо против и даже ти помогнах, доколкото можах.

— Според мене истината винаги ще има своето значение.

— Дай, Боже! И един последен съвет. Тези дни ще подпишат договора. Всичко ще мине тихомълком. Няма да се даде гласност на нищо. Преди това не излизай със статията си, за да бъде като хвърлена бомба. Последното действие на пиесата с участие на всички герои е започнало. Искаш ли да видиш актьорите?

— Не разбирам…

— Това зависи изключително от мене! Тъй като няма да има официален прием, нито княжески, нито правителствен, натовариха ме като частно лице да дам аз приема. Той ще бъде тук, в моя дом. Ще ти изпратя официална покана.

Младият Скарлатов се замисли.

— Едва ли ще дойда… — каза той.

Когато излезе навън, усети един от тия студени, мъгливи февруарски дни, така характерни за София. Всичко наоколо изглеждаше посърнало, повяхнало и унило. Борис бе смутен и объркан. Трябва първо да поспя, си каза той. Сега всичко ми изглежда не така, както трябва да бъде…

А старият банкер гледаше сина си от прозореца в столовата долу към улицата, докато се скри в мъглата. Стана му жал за него. От конфликта помежду им си бе създал представата, че е по-суров и не толкова наивен. Какво ли щеше да направи с него мелницата на живота? И все пак нямаше да е толкова лошо, ако и синът му получеше своя дял удари. Беше излишно да го предпази. Младият Скарлатов бе от тия хора, които се учат само на собствен гръб. Но и аз бях такъв на младини, помисли банкерът. Може би малко по-предпазлив и по-скептичен… Но в края на краищата му оставям след себе си пари. Има ли на този свят по-ефикасно средство срещу житейските несгоди от парите?… Наистина можеше да му даде документи по всички тайни клаузи в договора, да му разкаже за сложните задкулисни интриги и игри между правителствата и банките, за низостта на отделните участници и тяхната умопомрачителна страст към парите, която не спираше пред нищо на тоя свят. Той знаеше колко подкупи са взели и ще вземат и Князът, и министрите и цялата тая компания. Можеше да му разкаже колко и той самият щеше да заграби от плячката — във всеки случай не малко, защото бе по-умен от останалите играчи, а и нямаше да пропилее напразно взетото. Но не разказа всичко това, тъй като печалбата бе отправната точка в неговата дейност, на която подчиняваше всички останали дейности, включително и своя личен живот. Достатъчно бе да му даде факсимилетата от аферата с генералите. Вярно, че преди известно време той лично бе открехнал съвсем малко вратичката на тая помийна яма, толкова малко, че да не засегне Княза, а само песовете генерали, и самият той да не излезе наяве. Така падна министър-председателят генерал Рачо Петров, за да дойде на негово място Димитър Петков.

Да, старият банкер знаеше много тайни, защото ги търсеше, влагаше средства, даваше пари да ги научи. Бе от малцината хора, които разбираха, че всяка тайна, колкото и дребна да е тя, независимо дали е лична, или обществена, има своята цена. А финансовите тайни бяха златна мина, стига да умееш да ги продадеш тогава, когато ще имаш най-голямата полза от тях. Но пазарът на тайните имаше своите закони. Те имаха стойност и можеш да вземеш печалбата само в точно определен момент, нито минута по-рано или по-късно! И в определянето на мига за продажбата той нямаше равен на себе си!

Старият банкер се отдръпна от прозореца. Време бе да слезе в кабинета си.

Глава трета

Борис започна работата си върху статията много отдалеч. Събра сведения по всички досега стари външни заеми на България и как са били използвани. Картината се очертаваше апокалиптична. Много неща разбра, но и много останаха затулени. Изпитваше нужда да поговори с баща си. Особено искаше да го разпита за огромния заем от 1904 година, който въобще не беше използван за стопанското развитие на България. Но нещо го спираше. Стана му ясно само едно — че със заема от 1904 година България е превъоръжила с най-съвременно оръжие цялата си армия и за момента представляваше най-голямата и модерна военна сила на Балканите. Заедно със заемите растяха и дълговете. Лихвите бяха фантастични и лежаха на държавния бюджет. Парѝ Ба добре си бе свършила работата. Гаранциите по заемите бяха толкова унизителни и така стриктно се изпълняваха, че той с право се питаше как тая страна съществува?! И все пак къде бяха отишли останалите пари?… Една огромна част извън тая за въоръжението бе отклонена. Поговори с Брезов.

— В джобовете на Княза, генералитета и класата! — отвърна той.

— Но за да се напише това, трябват факти!

— Всички го знаят. Няма нужда да се ровиш!

Борис не бе съгласен с Брезов. Истината трябваше да се докаже. Това бе неговото академично правило. Хиляди са знаели, че буржоазията ограбва работника, но само един човек научно и безусловно го доказа — Маркс! Важно е фактите да се анализират, и то добросъвестно!

Все пак статията напредваше, макар и бавно. Брезов няколко пъти му напомни, че е време да я предаде. Но той не се поддаде на натиска. Един следобед работеше над масата. На вратата се почука. Влезе Туше Динев. Борис го покани да седне. Той благодари и се настани.

— Господин Скарлатов, баща Ви изпраща покана за вечеря…

Той остави един плик с емблемата на Търговската банка върху масата.

— Каква вечеря?

— Официална вечеря с гости в къщи, в Банката.

— Нямам време.

— Той смята, че ще е добре за работата Ви да приемете поканата. Каза да Ви предам следните думи: Ако синът ми иска да види участниците във фарса и получи непосредствена представа за тях, добре ще е да дойде. На приема ще присъстват само хора от френска и българска страна.

— А немците?

— Тях ги изплъзгаха. Това е и причината приемът да е конфиденциален, даден от частно лице — в случая баща Ви, — за да не се поканят представителите на Дойче банк и Круп.

— Вие знаете ли какво работя?

— Да, господин Скарлатов.

— Бихте ли прочели това, което съм написал?

— С удоволствие…

Борис се разхождаше по стаята, докато Туше Динев четеше черновите. С нетърпение чакаше да свърши. Но той четеше бавно и внимателно. Когато положи последния лист, погледна младия Скарлатов със сините си широко отворени очи.

— Е?

— Великолепна, господин Скарлатов. Рядко ми се е случвало да чета такава аналитична статия.

— А чели ли сте други икономически изследвания?

— Най-редовно следя френската преса, а напоследък и немската. Вече добре владея немски, що се касае до четенето. Липсва ми малко практика в говора, но имам хора, с които се упражнявам. Аз всеки ден правя изрезки от чуждата преса, а някои от статиите реферирам. Това е една от длъжностите ми. Баща Ви е доволен.

— И все пак имате ли критични бележки?

Туше Динев помълча, а после каза:

— Та кой съм аз, господин Скарлатов?! Един самоук! Мога ли да се сравнявам с Вас!…

— Знаете ли, господин Динев, ако разговаряте с мен по тоя начин, нито аз, нито Вие ще имаме някаква полза!…

— Е добре, господин Скарлатов… Ще Ви кажа. Статията е добра, даже много добра за английската преса, за „Таймс“, да речем… Но за българската, простете, няма да Ви разберат.

— Вие сте третият човек, който ми казва това.

— Съжалявам, господин Скарлатов, не исках да Ви обидя. Но Негово превъзходителство баща Ви ме е учил винаги да казвам истината, а не да му правя удоволствие. Той много държи на това правило и аз свято го спазвам.

— Какво по-специално в статията не Ви харесва?

— Липсата на пикантни подробности. Например около аферата с генералите…

— Именно тия подробности не знам! Вие, господ Динев, бихте ли ми помогнали? Знаете ли ги?

Туше Динев дълго мълча, накрая каза:

— Да, господин Скарлатов.

— Тогава?

— Не мога да Ви ги кажа. Естеството на работата ми в Банката е от такъв характер, че без разрешението на Негово превъзходителство баща Ви, не мога да издавам тайни.

На подвижното лице на Туше Динев се четеше готовност да направи всичко за младия Скарлатов и едновременно с това отчаяние от невъзможността да го направи. Борис разбра.

— И още един съвет, господин Скарлатов, ако смея да дам такъв…

Борис кимна с глава.

— Подробностите не са важни. Разбирате ли? Вие сте напипали истината. Но кажете я грубо, с тежки, бих казал, лоши думи, ругатни! Тогава и кучетата в тая страна ще Ви разберат.

Борис нищо не отговори. Отвори плика. Поканата бе напечатана със златни букви на розова японска хартия и подписана лично от стария банкер.

— Добре, господин Динев, приемам поканата, ще дойда.

— Радвам се, господин Скарлатов. Баща Ви също ще се радва много.

След дълбок поклон той излезе. Борис остана сам и се размисли. Наистина Туше Динев, като Брезов и Матов, не беше много очарован от статията му. Той не можеше да разбере защо. Беше работил упорито и точно. Това, което не можеше да докаже, остана извън текста. Защото младият Скарлатов дълбоко вярваше в научните методи. Ако в тая страна пишат по друг начин, той сега щеше да покаже каква трябва да бъде една икономическа статия — безпристрастна и неопровержима! Грешката не е в мене, си каза той.

Навън се стъмни. Той продължаваше да се разхожда по стаята. Все още се колебаеше дали да отиде на приема въпреки даденото съгласие. В края на краищата какво ще загубя? Само ще спечеля, си каза той, и почна внимателно да се приготвя. Изми се в легена до кръста, извади фрака и една снежнобяла риза. Фракът миришеше на нафталин. Отвори прозореца. Отвън нахлу студ. Липсва ми огледало… Трябва още утре да купя… Облече се грижливо. Когато излезе на улицата, почувства един от тия февруарски дни с внезапно затопляне. Снегът се бе превърнал на киша. Още с първите крачки намокри краката си. Наложи се да се върне в къщи и сложи галошите. Следващите улици бяха още по-кални. Тротоари нямаше. Той стъпваше по случайните камъни, поставени от хората, за да не газят в калта. Стигна късно след посочения час в поканата. Банката бе залята от електрическа светлина. Всички прозорци светеха. В двора имаше много файтони. Той не влезе през главния вход, а от страничната уличка, където също имаше файтони. Тъкмо да позвъни, и някой зад него каза:

— Добра вечер, господин Скарлатов.

Когато се обърна, трябваше му време да се сети кой е този човек. Беше полковник Стоев, облечен цивилно, малко немарливо, с изкаляни обувки, отслабнал и брадясал.

— Добра вечер — отвърна Борис. — И Вие ли за приема?

— Аз не съм вече във войската, господин Скарлатов. Уволниха ме, смазаха ме!…

— Жалко.

— Бихте ли отделили няколко минути?

— Закъснявам…

— Разбирам, господин Скарлатов. Но ще Ви чакам, след като излезете, ако ще до утре сутринта!…

— Както обичате!

Борис позвъни на вратата. Забавиха се и той се огледа за полковника. Стоев бе някъде изчезнал. Отвори му Донка. Закачалките в коридора стърчаха, отрупани от шуби със скъпи кожени яки и от военни шинели. Той свали пелерината и влезе в салона. Беше изпълнен с хора. Всички оживено разговаряха на няколко групи. Старият банкер веднага го забеляза и отиде при него.

— Радвам се, че дойде. Ела да те представя на гостите…

Той не обяви високо, че това е синът му. Напротив водеше го от човек на човек, като с всекиго се спираха и разговаряха. Започна от Тюретини. Стоеше прав, облегнат на рояла, и пушеше. На вратовръзката му блестеше голям диамант. Разговаряше с един елегантен мъж — генералния консул и шарже д’афер на Франция Ализѐ.

— Господин Тюретини, господин Ализѐ, това е моят син, доктор от Женевския университет.

Аристократичната учтивост бе в кръвта на Тюретини. При него това ставаше несъзнателно. Цялата му поза, движение на ръцете, стойка, изражение на лицето, гласът му, изисканият език бяха не външна, а съставна част от неговата личност.

— Приятно ми е, господине — каза той и леко се поклони, като кимна глава. После черните му живи очи продължително се вгледаха в младия Скарлатов. Тюретини се обърна към стария банкер.

— Странно, господин Скарлатов, колко много общо имате със сина си!… На пръв поглед сякаш не си приличате, а всъщност… Може би най-важното е едно и също и в двамата…

Младият Борис знаеше, че не прилича на баща си. Даже всяка прилика му бе неприятна, но думите на чужденеца, казани така изискано и сериозно, го накараха да слуша внимателно.

— Това именно е достойнството на старинните банкерски родове… — продължи Тюретини, — защото в потомствения банкер се съчетават живостта, непринудеността на благородника с ума на търговеца…

Да, Тюретини бе любезен, твърде любезен и старият Скарлатов бе щастлив от тия думи, особено за приликата със сина му.

Втората група, към която бавно се насочиха, беше шумна. В другия край на салона стояха прави край фотьойла, където бе седнал министър-председателят Димитър Петков, един капитан и един цивилен с жилетка на цветчета под фрака. Те се смееха на всяка негова дума. Явно едноръкият бе в най-добрата си форма, страшно доволен от всичко и най-вече от себе си. Въпреки скъпите си дрехи, бе разкопчан и малко разхвърлян.

— Странно — тихо каза старият банкер, — че парите правят хората толкова щастливи…

— А тебе?

— Мене ме прави щастлив процесът на печеленето, а не самите пари. Или, както добре се изразява един съвременен философ, важно е движението, а не целта!…

— Имаш предвид Бернщайн?

— Именно него.

— Добре запомняш това, което ти е изгодно. Той има някои по-ценни мисли срещу капитала, но тях не си запомнил…

Старият банкер се усмихна. Когато стигнаха пред групата, Борис с учудване позна в елегантния мъж с жилетката на цветчета своя състудент от Женевския университет Радко Радков. Беше малко напълнял, но все така недействително красив, с издължено лице, с малко мургава гладка кожа като на момиче, с черни очи и най-дългите мигли, които бе виждал у мъж.

— О, Борисе, ти си тук? — каза Радков.

Той свойски си сложи ръката върху рамото на Скарлатов. И странно, в Женева не можеше да го понася, а тук му се зарадва.

— Господин министър-председателю, представям Ви моя син… — каза старият банкер.

Димитър Петков млъкна, стана от фотьойла и го прегърна.

— Най-сетне се завърна!… Хем хубав, хем млад, хем доктор!… И още един арслан в Народнолибералната партия!… С такива млади хора тук… — той погледна и към Радков, но не се доизказа.

Така очертано, бъдещето се стори смешно на Борис. Когато не беше доволен от себе си, той разговаряше с другия, втория Борис. И сега той му каза: Ако беше Брезов на твое място, би плюл на тая паплач и би направил невероятна бъркотия с поведението си. Но… — възрази възмутен първият — възпитанието ми не позволява, а освен това можеш да презираш и с мълчание…

Когато се отдалечиха, Борис попита баща си:

— Познаваш ли Радков?

— Този младия ли, красив като черкезка?… Нямам нужда да го познавам. Те са всички еднакви!… Около всеки министър-председател, особено ако е тщеславен, се трупат такива сойтарии, както някога ибрикчиите около пашата. Ласкаят, говорят любезности, превъзнасят го до небето, докато сиромахът помисли, че е гений. Оттам нататък е свършено с него!…

Най-малко се застояха при групата на военните начело с министъра на войната генерал Михаил Савов. Те юнашки пиеха коняк преди вечерята около една малка кръгла маса. Имаше още един полковник и един капитан. Всички се сториха еднакви на младия Борис. Набити, яки, със зачервени лица, с малки брадички и големи мустаци, с коси пригладени и сресани на път. Те бяха копие на своя владетел и му подражаваха във всичко — както във външния му облик, така и в арогантността.

Когато старият банкер съобщи, че това е синът му, доктор от Женевския университет, генерал Савов едва му кимна с глава — още един от тия хилави доктори, учили на Запад, а не весел здравеняк и преди всичко послушен, та да стане офицер, за да има Отечеството полза!…

При офицерите седеше военният аташе на Франция Франсоа Адалберт. С него младият Борис размени няколко думи на френски. Имаше още един мълчалив възрастен полковник, французин — представител на Шнайдер. Старият банкер се върна при Тюретини, а Борис остана по-дълго при групата на финансистите начело с министъра на финансите Лазар Паяков — жив, умен и весел мъж. При тях бе вторият делегат — специалният пратеник на Банк дьо Пари и де Пей Ба — Анри Шавѐр, изпратен в помощ на Тюретини. Говореха френски. Министърът разпита Борис за следването му. Когато чу темата на дисертацията, за момент се замисли и някаква сянка мина по лицето му.

— Борбата се пренесе и тук между Генералната банка с френски капитал и Кредитната с немски… — каза министърът.

— Напразно отдавате значение на немците! — възрази Анри Шавер.

— Дано да е така!… Но аз знам, че ще имам големи усложнения. Не можете ли да се разберете помежду си?

— Конфликтът тепърва ще се изостря…

— А ние сме на топа на устата…

Паяков се обърна отново към Борис.

— Господин Скарлатов, имаме огромна нужда от подготвени финансисти като Вас. Баща Ви е все още много бодър за годините си и може да си води работите сам. Елате при нас да ни помогнете…

— Засега не съм решил нищо.

— Имайте предвид това, което Ви казах.

Туше Динев, облечен изискано, влезе в салона. Отиде при стария банкер, каза му нещо и веднага напусна.

Сервираха келнери от Юнион-клуб, наети от банкера за вечерята. Всичко се извършваше мълчаливо, така че гостите да не чувстват никакво притеснение и липса на каквото и да било. Борис отиде до огромната като стая тоалетна. Когато излезе в коридора, се сблъска с Туше Динев.

— Извинете, господин Скарлатов, тази вечер сме претрупани от работа.

— Господин Динев, бихте ли ме ориентирали в обстановката?

— С удоволствие…

Те влязоха в една малка стаичка до спалнята на баща му.

— Обяснете ми, господин Динев, защо вечерята не е официална?

— За да не дразнят немците. Те изпратиха своите делегати, но не бяха поканени при подписването на договора, нито пък участваха в сделките с военните фирми.

— Но нали имат споразумение с френската финансова група и ще научат за този прием?!

— Разбира се. И това ще се отрази върху Търговската банка. Тя имаше добър алианс с тях и с австрийците. Немците са акуратни.

— А познавате ли всички гости тук?

Вратата се отвори и се показа една от камериерките.

— Господин Динев при Негово превъзходителство господин Скарлатов!

— Извинете, ще продължим друг път…

Младият Борис се върна в салона. След малко всички отидоха в столовата. Масата бе наредена блестящо с много цветя. Понеже разпореждаше старият банкер, той не се съобразяваше с държавните постове, а с финансовото значение на гостите и постави на челно място директора Тюретини. От двете му страни седнаха той и министър-председателят, после консулът на Франция, министърът на войната и така до края… Борис се падна до Туше Динев. Вечерята бе богата, менютата многобройни, с отлежали вина, специално поръчани чак от Франция. Нищо не бе забравено, нищо пропуснато. Той се учудваше как баща му се е решил да прахоса толкова пари, след като знаеше, че не обича да се харчи за луксозни дивотии. Сякаш разбрал мислите му, Динев прошепна на ухото му:

— Разноските по приема се приспадат от средствата за техническото изпълнение на заема. Ще си получим до стотинка сумата, и то в златни френски франкове. Добра сделка, нали? Вашият баща ми е възложил да отбелязвам всяко изхарчено левче… — и Туше Динев доволно се усмихна.

Вечерята протече тържествено. Изпи се много вино, изяде се много ядене. Държаха се тостове за вечно приятелство, в което никой не вярваше, за честността, за доблестта, за правдата, за истината… На Борис му стана отвратително. Главата го заболя.

Излезе от Банката след полунощ. Бе забравил напълно полковник Стоев и се изненада, когато той закрачи в нощта до него. Мълчеше. Беше премръзнал. Стана му жал. Все пак бяха работили заедно за македонската кауза.

— Елате с мен, господин Стоев, в квартирата ми. Там ще поговорим на топло.

Борис запали печката. Полковникът свали оръфаното палто. Скарлатов имаше една бутилка ракия до половината пълна. Постави я пред него заедно с чаша. Той си наля и изпи две една след друга. Тресеше го. Очите му бяха зачервени и блестяха.

— Аз слушам, господин Стоев. Какъв е Вашият проблем?

— Проблем ли?! Не, въпрос на живот и смърт!…

— Чак дотам ли?

— Да, господин Скарлатов, чак дотам!… Имате ли цигара? Благодаря. Ако всички бяха така умни, така образовани като Вас, България щеше да бъде друга…

— Не разбрах защо сте изложен на опасност?

— Защото ми отнеха всичко — и униформа, и заплата, и къща, и любима. Остава само да ме погребат.

Скарлатов се усмихна.

— Вие сте още млад.

— Накратко, господин Скарлатов, аз съм принуден да говоря сега пред Вас за своята честност. Но честност, свързана с наивност. Аз вярвах в хората, а те ме използвали, за да стана „козёл опущения“, както казват руснаците. Впрочем аз съм завършил Петербургската военна академия. Те крадяха, ограбваха България, накупиха къщи и имоти, обикаляха с влакове, каляски и с курви рулетките и бардаците на Европа. А после, когато корупцията се разкри, излязох аз виновен, аз, който съм живял живота си честно!… Ако не друго, то бедността ми говори за моята почтеност!

— Но кои са тези хора?

— Генералите начело със Савов и Рачо Петров! Рачо го махнаха, за да може сега безпрепятствено да бърка в меда, а Савов го оставиха. Това е такава подлога на Фердинанд!…

— А бихте ли ми разказали подробно всичко?

— Но нима не знаете?

— Не.

— Баща Ви знае.

— Той отказва да ми даде сведения.

Стоев млъкна. После стана от стола. Челото му бе изпотено, а редките му коси — прилепнали за черепа.

— Не мога, господин Скарлатов. Бога ми, не мога! Аз и без това се изпуснах и сега страдам… Ако Ви кажа нещо, те ще ме заколят като яре в някой сокак!…

Този човек бе наистина много уплашен. Борис разбра — нямаше да каже нищо повече.

— Все пак, господин Стоев, защо ме чакахте при Банката?

— Аз не чаках специално Вас, аз от месеци обикалям Банката с единствената цел да видя моя благодетел — благородния Ви баща. Защото ако към някого бях непочтен, това бе към него, и той ме наказа. Но аз приемам наказанието му. Благодарен съм му, нека сега ми прости и ме допусне до себе си!…

— Не разбирам как мога аз да Ви помогна.

— От Вас искам само едно — да помолите баща си да ме приеме и да кажете няколко добри думи за мен. Аз никога няма да забравя този Ви жест! Светът се върти като фурнаджийска лопата, господин Скарлатов. Това, което днес е истина, утре става лъжа. Помолете баща Ви да не ме погубва докрай, а Вие ще имате моята кучешка благодарност!

Този мъж, офицер, полковник, хлипаше. Скарлатов се обърка.

— Но какво правите, господин Стоев! Успокойте се, ще поговоря с баща си!…

Глава четвърта

На другия ден младият Скарлатов отиде в печатницата — ако можеше да се нарече така схлупеното едноетажно здание, прилично повече на хан, — за да предаде статията си. Подът беше от пръст, машините допотопни, печатарите — мълчаливи и омазани с мастило. Дървена стара маса служеше за бюро на Брезов, облякъл вехта изцапана престилка.

— Направих каквото можах — му каза Борис. — Прегледай я. Поработи и ти върху нея, защото аз повече не мога!

— Добре. Вероятно ще се наложи да направим някои поправки и вмъквания.

— Отвратен съм. Просто ми се повръща от тая действителност!…

Когато излезе навън, се почувства облекчен. Тръгна по улиците на София, но не гледаше града, а си мислеше за Швейцария. Оставаше му да стои тук още половин година. А парите му свършваха. Беше предплатил наема за три месеца, хранеше се на обяд в една ахчийница, доста мръсна, където хлебарките пълзяха по стените, а често можеше да ги намери в самото ядене. Всичко това го смазваше. Не че в Швейцария живееше кой знае колко комфортно, но имаше някакъв ред и му оставаше много свободно време да се занимава с това, което го интересува, да чете и да мисли. А тук чувстваше, че съзнанието му е заето с дребнавости, пошлости и глупости. На всичко отгоре материалният въпрос отново надвисна с цялата си сила. Парите, които имаше, едва ли щяха да му стигнат повече от месец. Беше пресякъл мостовете за споразумение с баща си. Двамата му приятели бяха бедни. Вероятно ще трябва да намеря някаква работа, макар и временно, мислеше си той.

След три дни статията излезе в партийния вестник. Някой му беше оставил броя под вратата на входа. Беше объркан и възмутен. От труда му, написан в научния стил на немския социалдемократически печат, не бе останало нищо. Тази статия не бе негова. Тя бе преработена в махленски стил, с обиди, с непроверени обвинения и заплахи. Без да мисли, тръгна към печатницата. Гневът го бе обхванал напълно. Брезов го нямаше. Казаха му, че е заминал по партийна работа в провинцията. Отиде при Матов. Даде му статията. След като я прочете, той каза учуден:

— Но какво лошо има? Една хубава изобличителна статия!

— И ти си съгласен по тоя начин да се бори човек?!

— А по кой? Когато си сред вълци, ще виеш по вълчи! Статията ми харесва!

— Но как си позволяват да променят написаното от мене?! Как си позволява Брезов?

— Това е всекидневната практика в печата. Правѝ разлика между академично издание и опозиционен вестник, който със зъби и нокти се бори срещу неправдата. Нали целта е постигната?

Да, това беше старият спор за целта и средствата. Той бе защищавал винаги тезата на целта, но сега, когато изпита на собствен гръб максимата, беше болезнено засегнат. Нещата обаче не спряха дотук. Още на другия ден се обадиха почти всички вестници в България — столични и провинциални. И повечето бяха против написаното. Може би само един-два вестника бяха малко по-любезни, с не толкова обидни изрази. Останалите виеха наистина като глутница. Но това, което го вбесяваше, бе, че никой по същество не му опонираше. Повечето се заеха с неговата личност. Мамино синче, учило-недоучило в Швейцария, върнало се в България да дава акъл!… Нищо не му бе спестено. Особено фактът, че е син на стария „въжеиграч“ банкера Скарлатов. Един от вестниците дори писа, че вероятно това е заговор на двамата Скарлатови, а пред обществото разиграват фарс с цел печалба. Отнякъде изскочи и историята за първата любов на Борис, но предадена отвратително — той като изкусител на богати момичета… Радков излезе с едно малко запитване във вечерния вестник. След като е толкова принципен, какво е търсил на вечерята, дадена в чест на френската финансова делегация. Военните бяха възмутени и сипеха закани за физическа разправа. Получи множество анонимни писма с псувни, с невероятно мръсни думи и закани за даване под съд. Имаше две предложения за дуел, също анонимни. Всичко това потресе Борис и дълбоко го засегна. Почувства се сам, изоставен от всички. Брезов се върна. Разговорът между тях бе особено мъчителен. Според Борис приятелят му го бе използвал за своите цели, без да се съобразява с него.

— Но нали ти искаше да ги изобличим, да покажем на хората истината?! А сега се оплакваш!…

— Аз не се оплаквам от истината, а от начина, по който тя бе поднесена.

— Мили Борисе…

— Не ме наричай мили!

— Добре, Скарлатов! Ти ми каза, че мога да преработя статията според нуждите на вестника. Печатарите тук са свидетели.

— И си доволен от това, което направи?

— Да, напълно. Статията надмина очакванията ми. Върху нея работиха и други хора. Ти трябва да се гордееш с нея, а хленчиш! Не можеш да газиш в мочурище и да не се окаляш! Анонимни писма, заплахи?… А тук, в редакцията, се получават възторжени отзиви от хора, които са достойни за уважение, а не като тия пропаднали бандити, които те ругаят! Искаш ли да ги прочетеш? Ние ще пуснем във вестника и отзивите, и писмата, и поредица от статии в твоя защита.

Брезов му подаде голяма папка.

— Прочети ги, има изрезки и от някои вестници. Това ще ти даде сили за нова борба!

Раздели се студено с Брезов, но взе папката и си отиде вкъщи. Прочете всичко. Бяха честно написани — някои възторжени, но понеже похвалите към него бяха изобилни, той ги прие като прекалени. Може би Марат Брезов имаше право?… Все пак остана едно огорчение към приятеля му, което той в себе си не можеше още да преодолее.

През тоя объркан период посещението на двама души му достави известна радост. Полковник Стоев почти всеки ден се отбиваше при него. Изказа му своя възторг от статията.

— Господин Скарлатов, бяхте така добър да ми дадете за сведение анонимните писма и заплахи, интересува ли Ви мнението ми?

Борис кимна с глава.

— Вие нямате понятие от механизма, по който в тая страна се изхвърлят хората от релсите. А догаждате ли се кой стои в центъра на всичко?

— Не.

— Ще Ви кажа под секрет. В центъра е княз Фердинанд.

— Това е невероятно!

— Ще Ви обясня, господин Скарлатов. Той има манталитета на клюкарка. Средствата са му по женски дребнави, но доста ефикасни. Никога не напада направо. Напротив, мога да Ви уверя, че поне 90 на сто от писмата са написани или под негова диктовка, или по негово внушение. Той има цял щаб от такива анонимни писачи. Те заплашват със съд, с дуел, с убийство от засада. Ровят се в личния Ви живот и изкарват наяве фактите така, че от Вас да не остане нищо.

— Как ще го докажете?

— Нямам нужда от доказателства — аз знам! Аз имам също такъв сборник от негови анонимни произведения. Ако ги прочетете, ще разберете, че стилът, ръката, общата насока е на един и същи човек. Защото господин Скарлатов, Вие засегнахте гечинмека[119] му, ползата му, парите, които тоя мръсник смята, че е спечелил честно. Вие се опитвате да поставите на обществено обсъждане милионите му. Той се страхува, че знаете повече. Помислете, господин Скарлатов! Жалко, че не ми вярвате…

Този разговор съвсем обърка Борис. Когато Стоев тръгна, на вратата му каза:

— Пазете се, господин Скарлатов, много се пазете. Идете при баща си. Той може би ще Ви запази или, още по-добре, напуснете България!… Казвам Ви го от личен опит…

— Но какво ми говорите?!

— Говоря го в буквалния смисъл на думата. Пазете живота си!

Вторият човек, който го посети в тоя мъчителен за него период, бе Туше Динев. Попита го:

— Баща ми знае ли, че сте при мен?

— Не, господин Скарлатов. Идвам сам, по мое желание.

— Да ми изкажете съболезнованията си?

— Да Ви изкажа възхищението и гордостта си, че Ви познавам.

— Само това ли?

— Загрижен съм, господин Скарлатов, за Вас. Вие поведохте битка със зверовете.

— Идвате да ме плашите?

— Напротив, господин Скарлатов, идвам да Ви успокоя. Запомнете, че никой с пръст не може да Ви докосне.

— Това не ме интересува!

— Възхищавам се на храбростта Ви. И все пак, ако не носехте името Скарлатов, бих Ви казал, че опасността е голяма. В тая страна любимото средство за борба с един противник е да го накарат да млъкне завинаги!

— Смятате, че името на баща ми ме пази?

— Не, господин Скарлатов. Не името, а личността на Негово превъзходителство. Защото баща Ви е мощен борец, който отдавна се е окопал отлично, и противниците му знаят това. Той с един замах може да ги унищожи!

— А защо не го прави?

— По няколко причини. Първата е, че на тяхно място ще дойдат други, още по-страшни, тъй като не са се ояли. И с други думи, ще бъде същото. Второ, защото разправията ще му попречи да измъкне своя дял от печалбата, а това е най-големият удар за тях. Запомнете, господин Скарлатов! Те не се срамуват нито от своята непочтеност, нито от изобличението. Те се страхуват само от едно, ако някой им измъкне кокала от устата. И тогава чак те усещат удара, но са безсилни, както чакалите, когато лъвът ги прогонва от плячката. А баща Ви е лъв, те го уважават и се боят от него. Именно затова няма да посегнат на Вас…

И така, младият Скарлатов бе изоставен от всички. Почувства се съвсем сам. Беше отвратен от себе си. Припомни си думите на баща си какво значи да бъдеш манипулирана личност, да застанеш на водораздела между две стихии. Истината ли?… Та кой се нуждае от нея? — запита се Борис. И все повече назряваше мисълта у него да се махне от България час по-скоро. Чувстваше, че ако остане още малко, вече никога не ще може да се измъкне. За нещастие, липсваха му и пари и нямаше откъде да намери. Нямаше нищо ценно, което да продаде. Да, той бе попаднал в клопка и сега трябваше да мълчи и дебне момента, когато ще се измъкне от ямата. Опита се да се занимава с научна работа. Но мисълта му бе заета с българското всекидневие. Не издържа и една вечер отиде при баща си. Завари го отново в кабинета, наведен над същата карта-план. Стори му се подмладен, много любезен и доволен от себе си.

— Седни! Добре си дошъл!…

— Изглежда работите ти вървят отлично…

— Даже прекалено добре. Вчера приеха новия план на София и ето, виждаш ли тая карта? Това са парцели, места, пари. В шахмата особено е радостно, когато в началото на играта направиш ход, който само ти знаеш, че ще доведе до спечелване на партията. И когато твоят замисъл се оправдае и си вече победител, не може да не се радваш. Мисля, че дългите години на очакваната печалба дадоха своя плод. Този ход направих преди много, много време… На нашия жаргон това се казва „да направиш удар“!

Но Борис съвсем не се интересуваше от печалбата на баща си и от спекулациите със земи и парцели. Той бе дошъл за друго. Затова го прекъсна и попита:

— По-интересно е да ми разкажеш за печалбите от заема…

Старият банкер остави Туше Динев да събере книжата и картата. После двамата се изкачиха на горния етаж и влязоха в библиотеката.

— Интересува те печалбата ми? Ако искаш, ще помоля Динев да ми донесе калкулацията.

— Питам изобщо.

— Печалбата е добра, и то в девизи[120]! Впрочем твоята статия много ми помогна.

— Не разбрах как.

— Много просто. Тя стресна шайката на грабителите, които бяха почнали директно да извършват некадърни сделки с военните фирми. Уплаши ги. А това означаваше, че ще прибегнат до посредници, тоест до нас — банкерите. Статията ти разкри също, че немската финансова група е останала на сухо. Германците енергично протестираха и французите се принудиха да им подхвърлят… е-е-е, не, разбира се, цялата сума по споразумението, но една част. Посредник с немската група ще бъда аз, респективно моята банка. Това значи процент от поръчките за Фридрих Круп в Есен и останалите фирми в Кьолн, в Берлин, а също и австрийските. Общо около пет милиона франка поръчки!… Така ще си оправя и отношенията с немската група, които напоследък не бяха блестящи. Е, кажи, това малко ли е?

— Да, сега разбирам защо си толкова доволен от себе си!…

Старият банкер се загледа в лицето на сина си.

— Не мога да кажа същото за теб. Софийският въздух не ти понася…

— Не ми говори като на болен! Здрав съм и с ума си!

— Синко, мислих много тия дни за теб… Отказа при първия ни разговор сумата, която бях отделил за тебе. Но аз я пратих в Швейцария. Замини! Можеш да употребиш по свое усмотрение всички пари. Махни се оттук, защото ако още малко останеш, вече никога няма да можеш да избягаш. Тук е почти Ориента… Въздухът му действа като опиум. Той е отровен.

— Не те разбирам. Винаги си искал да остана в България и да поема Банката.

— Сега вече не знам… Може би на младини и аз трябваше да предприема крачката за пълното скъсване с Банката и изживея живота си като обикновен човек в някоя мирна, цивилизована страна на Запада…

— Съжаляваш ли?

— Не. Животът ми бе интересен и тук и научих толкова много за човешката природа, която винаги ме е интересувала…

Борис се замисли.

— Ще се махна — каза той, — но не сега. Ако сега се махна, значи съм страхливец. Аз няма да свия знамената, поне още няколко месеца, до есента. После ще си отида!

Старият банкер запали пура, стана от фотьойла и почна да се разхожда.

— Не, синко. Ако сега не се махнеш, ти никога вече няма да направиш тая стъпка. Не знам дали ще съм доволен от това. Би трябвало да се радвам, а не се радвам…

— А можеш ли да помогнеш на бившия полковник Стоев? В края на краищата той бе твой човек.

Въпросът бе внезапен и старият банкер се намръщи.

— Този хитрец е успял да се добере до теб?

— Защо не, мисля, че има право. Уволнен е от военната клика, понеже им е пречил.

— Пречил не е точната дума. Беше станал толкова неудържим за плячка, че се принудиха да го отстранят.

— А какво го очаква нататък?

— Пази се, синко, от такива хора!… Той с радост би продал всичко на тоя свят за злато! Не бъди откровен! Утре ще го направят генерал и веднага ще захвърли ореола си на мъченик.

— Все пак?

— Кажи му да чака! Сега не е подходящ моментът. Такива типове винаги са били нужни, и той добре знае това.

— Ще му предам думите ти. А скоро ли ще бъде?

— Вероятно. България е страна на великите изненади.

На 6 март Народното събрание одобри заема. Но трудностите в Парламента тепърва предстояха, защото след заема трябваше да се сключи секретен договор за огромни доставки от френската тежка военна индустрия, респективно Шнайдер. Този договор не можеше да се обсъжда в Парламента, затова внесоха предложение за извънреден кредит от трийсет и два милиона лева за Военното министерство.

На 11 март 1907 година по булевард „Цар Освободител“, откъм Орлов мост, вървяха бавно и разговаряха министър-председателят Димитър Петков, министърът на правосъдието доктор Никола Генадиев, министърът на финансите Лазар Паяков и министърът на войната генерал Михаил Савов. Разходката предприеха след поредното трудно заседание на Парламента, свързано с извънредния бюджет за Военното министерство. Минувачите бяха малко. Един млад мъж вървеше право срещу тях. Когато ги стигна, свали учтиво шапка за поздрав. Никой от разговарящите не му обърна внимание. Младият мъж ги отмина, после спря, върна се назад и стреля с револвер в министър-председателя, докато изпразни барабана. Димитър Петков рухна на земята. Другарите му министри побягнаха кой накъдето види. Убиецът също.

Димитър Петков бе вторият по ред убит министър-председател на страната. За шейсет и шест годишната буржоазна история на България броят им ще стане шест. Най-големият процент в Европа за такъв кратък период, за такава малка страна и такъв малоброен народ…

Глава пета

Убийството посред бял ден в центъра на София на министър-председателя потресе цялата страна. Отвратени и уплашени, хората почнаха да се питат в каква държава живеят!… Щом с такава лекота премахват ръководителите на Правителството, то какво остава за обикновения гражданин?! Димитър Петков бе противоречива личност, каквото бе и самото Княжество. Сега, след неговата смърт, си спомниха заслугите му към Отечеството: че това бе герой от славната Шипка, че бе тежко пострадал. В печата излезе прочутата снимка след сражението, решило изхода от Освободителната война — там на поляната, сред санитарите, лежеше той, опълченецът, а откъснатата му ръка бе поставена до него. Патриотичната слава на този човек порасна и в съединисткото движение от 1884–1885 година, довело до преврата на 6 септември, когато най-сетне се съединиха Южна и Северна България — една от най-светлите дати в историята на страната. Припомниха си периода, когато със своя вестник водеше борба срещу неправдата и корупцията с език, който не жалеше нищо и никого. Изтъкнаха организаторските му дарби като кмет на София. И само най-върлите му противници — журналисти в опозиционния печат, извадиха наяве и сенчестата страна на личния му живот — финансовите спекулации, жаждата му за власт, прекаленото послушание към Княза в последните месеци на трагичното му управление. Но когато чертата бе теглена, равносметката се оказа на негова страна. За добро и за зло, той бе един от строителите на тая най-млада европейска държава!…

Общественото мнение, пресата, народната мълва бяха напълно погълнати от събитието, така че ръцете на политиците, спекулантите и играчите бяха развързани. След убийството му за една седмица се наложиха две кабинетни промени. И почти незабелязано тайният договор за военни доставки между заводите Шнайдер — Крьозо и българското правителство бе подписан. Наистина Димитър Петков бе свършил добра работа за монарха и военната му клика. Ето защо неминуемо щеше да слезе от политическата сцена, ако не бе убит. Така постъпваше Князът с всички, които му помагаха. Силните на деня бяха доволни от развръзката. Финансистите и военните индустриалци на Запада — също. България бе снабдена с най-модерното оръжие по това време. Тя трябваше да играе ролята на полигон, където това оръжие щеше да се изпита в действие.

Цялата тая развръзка бе толкова алогична и неочаквана за Борис, че той с право се питаше какво всъщност постигна със статията си. Когато размисли, стигна до извода, че това е въпрос на погрешна перспектива. Той бе погледнал на заема от такъв ъгъл, че му се бе сторил едва ли не най-голямото, най-главното събитие в страната. А сега разбра, че това е част, може би малка част от сложния противоречив, пълен с изненади политически живот, в който действат твърде много и разнопосочни сили, а не само финансите и икономиката. Това бе за младия Скарлатов политически урок, от който на практика разбра колко много вече в света политиката и финансите са свързани, но не по пряк начин, а по някакъв хитър и сложен механизъм, който той не знаеше, а искаше да разбере. Печатът престана да се занимава със статията му и лично с него. Той се почувства като във вакуум. Отиде на гости при Матов. Но сякаш двамата говореха на различни езици. Матов бе напълно обхванат от идеите за единение на човечеството, за създаване на селскостопански комуни, за значението на селянина в България, когото смяташе за носител на най-чистите страни на народа, носител на нравствените ценности. Той малко се интересуваше от заема и икономическите разсъждения на Борис.

Когато Ирина сложи вечерята, Борис яде много, твърде много, като изгладнял човек. Ирина и Матов разбраха, така както бедните разбират гладния. И когато Борис късно през нощта тръгна към квартирата си, напипа в джоба няколко банкноти. Беше немалка сума за възможностите им. Приплака му се и за тях, и за себе си. Първият му порив бе да се върне обратно. После, като размисли, реши, че това е в реда на нещата. Той беше беден и изоставен човек от всички и тази нощ се почувства нещастен, но едновременно с това изпитваше някаква радост от жеста на Матов.

Минаха няколко дни и приятелят му го посети в квартирата. Поговориха за различни неща, а после Матов каза:

— Знаеш ли, Борисе, срещнах се с един приятел, Иванов. Завършил е Петербургския университет. Страшно мил и способен човек. Той би те взел на работа при него.

— Къде?

— В Службата по външните заеми.

— Не искам да стана чиновник.

— Но там работят умни, инициативни и критично мислещи хора. Иди и поговори с тях! Може да ти харесат…

След този разговор Скарлатов забрави за него. Сети се, когато една сутрин отново преброи парите си. Тогава реши да отиде в Службата по заемите. В края на краищата една няколкомесечна работа в държавно учреждение нямаше да му бъде от вреда! Можеше да напусне, когато си иска…

Беше един понеделник, в началото на април. Както винаги се облече грижливо. Все пак, нали постъпваше на нова работа… Когато излезе на улицата, лъхна го топъл вятър. Снегът се бе стопил. Главата му се замая от чистия въздух. Бе прекарал доста дни затворен в стаята си. Градът живееше своя разнообразен живот и той сега виждаше и хората, и улиците, и къщите, и дюкяните с нови очи, като след тежка болест. Особено красив му се стори булевард „Цар Освободител“. Един файтон с войник на капрата мина край него. Скарлатов не му обърна внимание, но файтонът спря. Някой извика:

— Добро утро, господин Скарлатов.

Обърна се. Във файтона седеше военен. Трябваше му време, за да разбере кой е. Беше полковник Стоев, облечен елегантно, в нова униформа. Шинелът му стоеше като излят. Двете му ръце бяха кръстосани върху сабята. Пръстите на ръцете му бяха обсипани със злато, а лачените му ботуши искряха.

— Къде отивате, господин Скарлатов? Качете се да Ви закарам.

— Ще походя пеша.

Полковник Стоев слезе от файтона.

— Господин Скарлатов, благодаря Ви за всичко! Смятам, че вече съм отново върху коня, както ние военните се изразяваме.

— Радвам се за Вас!

Стоев скептично огледа Скарлатов — изпитото му пожълтяло лице и овехтелите му дрехи.

— Господин Скарлатов, мога ли с нещо да Ви помогна?

— С какво например?

— Може би се нуждаете от пари?

— Благодаря, не.

— Бих могъл да Ви предложа и нещо друго. Военното министерство ме праща в Есен, в заводите Круп. Имам голяма нужда от финансов съветник. Печалбата няма да е кой знае каква, но ще прекараме хубаво. Ще обиколим Европа. Ще се подмладим… Разбира се, това да остане между нас!…

Тук Стоев се засмя с глас. На Скарлатов му стана неприятно и рязко го прекъсна:

— Довиждане, господин Стоев.

Тръгна, без да се обръща по булеварда. Стоев дълго гледа след него, после се качи отново във файтона, засука тънките си мустачки, накриви фуражката като кавалерист и сложи отново ръцете с пръстените си върху ефеса на сабята, доволен от впечатлението, което прави на минувачите. Войникът на капрата удари конете и файтонът тръгна в кариер.

Скарлатов трябваше дълго да разпитва къде се намира Службата по държавните заеми. Никой не можа да му каже. Един млад минувач му даде неопределени сведения, че е някъде около центъра, без да му посочи улицата. След дълги лутания най-сетне намери старото двуетажно паянтово здание. Потропа на входната врата. Тя бе полуотворена. По стар навик, останал от Швейцария, очакваше, че има портиер. Но никой не се яви. Бутна вратата. Пред него се изпречи дървено неосветено стълбище. Стените бяха мръсни, дъските намазани с подово масло. По ъглите имаше паяжини. Заизкачва стъпалата. Скърцаха така, сякаш всеки момент ще се разпаднат. На първия етаж тръгна по тесен тъмен коридор и замалко щеше да бутне огромния плювалник. Зачете се по табелите на вратите. Бяха фирми на адвокати, прошенописци и западнали търговски кантори. Почука на прошенописеца. Никой не му отвори. Влезе. Стаята бе мрачна и бедна. В единия ъгъл имаше етажерка с папки. Зад масата с разкривени крака седеше възрастен мъж с очила и пишеше нещо.

— Извинете, търся Службата по държавните заеми.

Мъжът зад бюрото свали очилата и учуден го изгледа.

— Какво?

— Службата по заемите.

— Каква служба бе, момче, може да има тука, освен Дирекция на бълхите и дървениците!

— Извинявайте.

— Почакай… Да не би това да са тия на тавана?… Там са се сбрали едни млади сойтарии — по цял ден си клатят краката и се чудят какви мюзевирлъци да измислят.

Скарлатов продължи по тясната дървена стълба към тавана. Тук бе тъмно като в рог. Той чу от една врата смях и мъжки гласове. Потропа, почака малко и после отвори вратата. Влезе в бедна канцелария с нисък таван, обзаведена с една етажерка за папки, три маси с пепелници и мастилници и четири стола. Единствената по-скъпа вещ бе някаква огромна старинна каса. В помещението седяха трима младежи, които весело разговаряха, пушеха и пиеха кафе. Те даже не забелязаха, че някой е влязъл. Скарлатов се покашля, но ефект нямаше.

— Добър ден! — почти извика той.

Всички се извърнаха. Единият от младежите — сух, висок, по жилетка, с умно, насмешливо лице, го погледна изпитателно. Вторият, с руса коса, сресана на път, бе седнал на стола с кръстосани крака, облечен строго, в черно, подчертано елегантен, пушеше лула и имаше вид на чужденец. Третият седеше направо на масата — едър като мечка, с огромни селски ръце, облечен в кариран костюм. Той продължаваше да се смее, а когато забеляза Скарлатов, изведнъж млъкна.

— Търся господин доктор Иванов.

— Я виж! — каза едрият мъж.

— Навън нямаше прислужник и… — продължи Скарлатов.

— Трябваше да попитате камериерката! — каза тоя с лулата и невъзмутимото лице.

Другите се закискаха.

— Е добре де, аз съм фелдмаршалът по заемите! — каза мъжът по жилетка.

— Тогава аз съм Ротшилд! — троснато отвърна Скарлатов.

Този по жилетката стана от стола, изправи се гордо, оправи си вратовръзката и продължи:

— Мне очень неприятно! Пусть будем друзья — Пьотр Константинович Иванов, купец первой гильдий, доктор юридических наук Петербургского университета!

Той си подаде ръката. Борис му я стисна. Иванов му представи останалите колеги.

— Лорд Васил Сакарев, Оксфорд!…

Облеченият в черно с невъзмутимото лице му протегна ръка, без да стане. Дебелият скочи от масата и също стисна с огромната си лапа ръката на Борис.

— Драган фон Терзиев, Хайделберг!

— Е, граф Скарлати, липсваше ни само ти!… Сега сме пълен комплект! Заповедта за назначението ще получиш tout de suite[121]. Вече можем да запалим спокойно службата, имаме пълен кворум! — каза Иванов.

Борис седна на една от масите, запуши цигара и взе да си клати краката.

— Какво в края на краищата работите?

— Копаем задружно гроба на България! — каза Сакарев.

— Кога ще ме въведете в работата?

— Още днес, скъпи графе. Ей сега, в течение на пет минути!… Просто поемате управлението на бандерола. Това говори ли Ви нещо? — попита Иванов.

— Да, нещо свързано с пушенето.

— Отлично! Личи, че сте схватливо момче. Малоумният лорд е поел гербовия налог, дебелият хипопотам от Хамбургската зоологическа градина — митническите такси, а аз — останалото и мюрюрието! Ето Ви папката!

Той взе една от етажерката и му я подаде. Вдигна се прах. „Лордът“ се изкиха.

— Тук е всичко. Можете да се запознаете с материалите. Положение — хуже губернаторского!… Ние тримата се измитаме по работа. Каквото Ви е неясно — не питайте! Впрочем до утре трябва да се свържете с делегата по титрите от заемите, или накратко — с Дет Пюблик, и то с шефа — господин Бускѐ! В страната няма бандероли. В Пловдивски, Хасковски и Плевенски окръг е спряно производството на цигари. Ако до два дни не доставите бандеролите, България ще бъде окупирана и продадена на търг. Само не знам кой ще я купи?! Аз лично се отказвам.

— Кой трябва да достави бандеролите?

— Вие, разбира се, началник-управлението по бандеролите!

— Откъде?

— От господин Бускѐ, както вече Ви съобщих!… Да тръгваме, друзья!…

Тримата станаха и бързо се облякоха. Когато Сакарев мина край Борис, нежно го погали по косите.

— Бедно момче… — каза той на английски. Тримата излязоха, но Иванов се върна обратно.

— Можете да не заключвате. Тук няма нищо ценно за крадене…

Скарлатов остана сам. Съблече сакото си, запали нова цигара и започна да преглежда папката, като си взимаше бележки. Работи дълго, трескаво и упорито, докато основно се запозна с критичното положение около бандеролите. Напусна канцеларията чак късно следобед. Главата му се маеше.

Резиденцията на Бускѐ бе в центъра на София — красива къща в европейски стил с малка поляна пред нея и дървета. Позвъни на електрическия звънец пред желязната порта. Портиерът, облечен в униформа на лакей от миналия век, се появи.

— Месьо? — попита той.

Беше французин. Скарлатов припряно заговори на френски:

— Искам да видя незабавно господин Бускѐ. Аз съм Борис Скарлатов от Службата по държавните заеми.

Лакеят се скри в къщата. На Борис се стори, че се бави прекалено дълго. Когато се върна, той каза:

— Съжалявам, господине.

Борис се обърка:

— Как така?

— Съжалявам — повтори лакеят и закрачи обратно по алеята.

Внезапен гняв обхвана Борис.

— Ей, отвори — извика той и почна да тресе портата.

Лакеят се прибра в къщата. Борис ясно видя как на големия прозорец до балкона се отмести завесата и се появи силуетът на мъж. Борис ритна по железата.

— Ще ви дам да разберете!

Но бе принуден да си тръгне. След малко се извърна и пак повтори с безсилната злоба на малките деца, като сви юмруци:

— Ще ви дам да разберете!

Сега вървеше безцелно по улиците на София. Всичко, което се случи този ден, му изглеждаше на лошо изигран фарс. Точно на площада пред Двореца някой го хвана за рамото. Беше огромният фон Терзиев.

— Какво, не можа ли да извадиш лисицата от дупката?

— Не, не можах!

— Иди си сега и поспи. Довечера ще го намериш в Юнион-клуб. Впрочем от Министерския съвет има срочно запитване за бандеролите. Ще трябва до утре вечер да дадем отговор.

Борис се прибра в квартирата си. Но не можеше да се успокои. Дълбоко се възмущаваше от финансовото робство, наложено от Парѝ Ба. Как е възможно в една самостоятелна държава главните пера от приходите и да са в ръцете на чужденци? Ето например бандеролът върху цигарите. Едно солидно бюджетно постъпление! Но то е дадено като гаранция на заемодавеца, в случая Бускѐ. Той отпуска бандероли за производство на цигари само ако му се платят в налични пари, и то в злато, като месечна вноска на лихвите по заемите. А това е и с много други постъпления… Не, така не бива да продължава! Трябва да се направи нещо! Но какво?…

Вечерта той отиде в Юнион-клуб. Портиерът огледа подозрително този младеж с хлътнали очи и напрегнат израз, но все пак го пусна. Мина край масите. Някой го извика:

— Ей, Скарлатов, защо не се обаждаш?

Обърна се. На една маса седяха Ризов, Радков, Стоянов и две елегантно облечени жени.

— Ела на нашата маса!

На Скарлатов никак не му бе до тях.

— Слушай, Ризов, тук ли е Бускѐ?

— Ей там, зад завесата, ако те пуснат…

— Какво прави?

— Наслаждава се на бейския живот в България…

Борис се запъти към червената тежка, плюшена завеса. Един портиер се опита да му препречи пътя, но той властно го отстрани, разтвори завесата и влезе в малкото луксозно помещение. Край кръгла игрална маса седяха четирима мъже. Веднага разбра кой е Бускѐ по самодоволната усмивка, вирнатата пура и бутилката шампанско в сребърна кофичка на специална маса до него. Две млади жени, седнали от двете му страни, обкичени като коледни елхи с бижута, също бяха част от богатството му. Четиримата играчи с карти в ръце се обърнаха.

— Господин Бускѐ?… Казвам се Борис Скарлатов!

Реакцията на Бускѐ беше невероятна. Той се изправи с карти в ръце, лицето му стана кървавочервено, и почна да крещи на френски.

— Кой е пуснал тоя тип тук?

Двама едри пазванти застанаха пред Скарлатов и взеха да го избутват навън. Той завинаги щеше да запомни унижението тая вечер. Оттук нататък щеше да бъде безпощаден противник на Бускѐ до неговото сгромолясване. Щеше да мрази и заместниците на Бускѐ с животинска омраза. Щеше да мрази и цялата система на Дет Пюблик. Той не можеше да си обясни поведението на този французин, защото не знаеше нищо за конфликта между него и баща му. Най-после се бе паднал случай на малкия буржоа да си отмъсти — ако не на гордия стар банкер, то на сина му!…

Да, този ден на младия Борис му дойде твърде много. Но неуспехът не го смаза. Напротив! Прозвуча му като зов на бойна тръба. „Аз ще му счупя главата на тоя мръсник!“ — повтаряше си той. Така неусетно стигна до Службата. Странно, горе на тавана светеше… Борис изтича по стълбите, отвори вратата и с учудване видя колегите си да работят мъжки на масите. От тавана се спускаха крушки с печатарски полилеи като чинии. Тримата бяха по ризи, разгърдени, и тримата маха козирки на ластик над очите си, за да не им пречи пряката светлина. На едно спиртниче вреше кафеник. Когато влезе, те не му обърнаха внимание. Лют тютюнев дим се стелеше по стаята. „Лордът“ Сакарев стана и наля кафе. Не забрави и Скарлатов. Като по заповед всички вдигнаха очи от папките.

— Е, къде са бандеролите? — попита Иванов.

— Не можах да се свържа с тоя мръсник!

— Тоже хорошо! — добави Иванов. — Изобщо предшественикът ти се задържа само пет дена на твоето място и горкият после даде молебен за здраве в Рилския манастир, че не го напъхаха в затвора.

— А как бих могъл да доставя бандерол, след като не мога да стигна до него?

— Спокойно, момчето ми!… Ние и тримата те харесахме… Слушай сега! Направо, по европейски, не може, нали?

— Не може — въздъхна Борис.

— Е, добре! По византийско-азиатски начин ще му счупим главата! Отдавна му имаме зъб… И така, момчето ми, сядай и пиши!

Скарлатов се настани до масата. Тримата го заобиколиха.

— Ето това са материалите от частния живот на Бускѐ: курвите, певачиците, циганките, бакарата, приемите… А ето една бележка за поръчки от Париж на гъши пастет, трюфели и други деликатеси — почти половин тон, шампанско и така нататък, необходими за приемите му! Това пък е балансът на годишната му заплата, приемите му, комисионните, равняващи се на заплатите на всички наши министри, барабар с министър-председателя! — каза Иванов.

— Ето какво е измъкнал от България извън договора чрез контрола върху митата! — добави „хайделбергецът“ Терзиев и му подаде няколко листа.

— А ето и ограбването чрез гербовия налог и данъка върху солта — обади се скромно Сакарев.

— Седни и пиши! Имаш два-три часа на разположение — каза Иванов.

— А какво ще пиша?

— Статия, разбира се! Нали имаш вече опит и популярност.

— Къде ще занеса статията? Познавам само един журналист — Ризов.

— Остави го! Той за нищо не чини! Ще отидеш при един наш стар приятел — Байрактаря — журналист от старата закалка, достоен ученик на о’Бозе почившия Димитър Петков — Свирчо. Издава вестник, който всички четат.

— Но аз никога не съм го виждал!

— Ще му кажеш много здраве от нас и ще му дадеш статията.

— Все пак не разбирам как ще получа бандерол?

— Момченце, момченцеее… Европа те е направила тъп и баба. Утре цяла България ще настръхне срещу Бускѐ и ако не иска да го подпалят барабар с любовниците и прислугата му и да му изстине това топло местенце, ще имаме бандероли поне за един месец!… Хитрата лисица ще се превърне до утре на обяд във виещ чакал. Тогава идва нашият ред!… Разбра ли? Е, добре, не разбра, но действай, ако искаш да имаме бандерол! Честь имею, Хлестаков!… — довърши Иванов.

Късно вечерта Борис завърши статията си против Бускѐ. Взел поука от предишната, написа я, според него, много грубо и саркастично, без да го е грижа за доказателствата. Хареса му. Бе доволен от себе си.

Редакцията на вестника представляваше една-единствена стая, където директорът, главният редактор и единственият журналист на вестника бе Байрактаря. Той почти сам списваше вестника. Носеше шаячно сако и кожен калпак на главата, но най-силно впечатление правеха огромните му бели, хайдушки мустаци, завити бабаитски. Този типичен едър селянин скърцаше с перото по лист хартия, навел глава над масата. Не си вдигна главата и когато влезе Скарлатов, който поздрави.

— Поеми не помествам, стихотворения също, статии за висшето общество в чужбина и у нас — също. Пътеписи от Алпите и Париж — също! Върви си!

Борис не му знаеше името и след колебание каза:

— Господин Байрактаров, идвам по сериозна работа…

— Не ми пречи! Пиша важен материал — с него ще разплача мамицата на айдуците, ще срина правителството, разбра ли? Да не ми викат Байрактаря, ако не го сторя!…

— Слушайте, господин Байрактаров, ако не пуснете моята статия, утре няма да можем да произведем цигари, поръчките от чужбина няма да бъдат изпълнени и ще плащаме неустойки. Ще останат хиляди бедняци навън без работа!

Чак сега мъжът с калпака учуден вдигна глава и го погледна:

— Така кажи бе, аркадаш! Я дай да видя какво си нашарил!

Започна да чете гласно:

— Господин Бускѐ и прерогативите му…

После взе да чете наум, като от време на време възкликваше:

— Отлично!… Бравос!… Бравос!…

Борис бе поласкан, не се стърпя и попита:

— Харесва ли Ви?

— Боклук! — отвърна рязко мъжът. — Попски боклук!

Борис се обиди.

— Върнете ми я!

— Чакай бе! Ще те направя журналист, а не баба! Първо, да я поправим… Да почнем от заглавието! Яли, пили, плака̀ли… Точно така! Бравос!

— Но моля Ви! — опита се да възрази Борис изумен.

Оттук нататък вече той не знаеше дали да се смее, дали да плаче, или да се кара… Пред очите му се извършваше словесно прекрояване по такъв идиотски начин, че го парализирваше[122] да даде някакъв отпор.

— По небето на България от цял свят се събират на ята лешояди, орли, ястреби и всякакви други дзверове и гадини като над мърша… — съчиняваше гласно творецът. — Но най-големият лешояд, най-подлият и мръсният, парижкият чапкънин, долният мюзевирин е Бускѐ! Той пие кръвта на България! Шантаните, сокаците, брантиите и курвите от цял свят са го наобиколили, та заедно да седнат на софрата, наречена България, и я изядат. Тоя пич Бускѐ…

— Но, господин Байрактаров! — изкрещя Скарлатов.

— Не ме прекъсвай! Статията става чудо и приказ! Дойде ми като от небето. Утре ще разтърси България баш като земетресение. Как ти е името?

— Скарлатов, Борис Скарлатов.

Човекът зад масата стана тържествено.

— Така кажи бе, момче! Ела да те прегърна! С баща ти сме от една партия и виждаш ли нашия вожд? — Той посочи портрета на Стамболов, закачен над главата му. — Колко пъти го канеше за министър на финансите, но той все отказваше. Е, Стефане, стани да видиш какви млади арслани има нашата партия! Ще те направим министър, така да знаеш! Да пукна, ако не те направим! Ти само слушай мене, тоест партията!

— Господин Байрактаров, послушайте ме, статията не трябва да бъде обидна.

— Я си гледай работата! Слушай по-нататък! На софрата, освен тях, идват и пезевенците-офицери, които са готови да теслимят България за един гювеч!… И седни там, докато пиша, и мълчи!

Борис седна на стола и мълчаливо запали цигара. Байрактаря трескаво дращеше и обезобразяваше статията. Скърцаше с перото и мърдаше устни. След около час свърши. Според Борис от съчинението му не бе останало нищо, но мъжът беше възбуден, със зачервено лице и маниашки поглед. Като попиваше мастилото, той продължи на висок глас словесната си атака.

— Аз ще пусна статията против Бускѐ и бандата крадци, мошеници, апаши, развратници, изроди, дери-башии, башибозуци и пичове! И ще ги срина, бога ми, ще ги срина с уруспиите им барабар!… Да не ми викат Байрактаря, ако не го сторя! Какво, не вярваш ли?

Тук мъжът с калпака измъкна от чекмеджето на масата един голям револвер и тържествено го целуна пред смаяния Скарлатов.

— Ето, видя ли? С тоя револвер се бих при Плевен. Той за мене е повече от кръстовете на поповете! Затова в него се кълна.

По-нататък човекът продължи речта си, ако можеше да се нарече така нанизът от псувни, закани и обиди срещу всичко на тоя свят — държава, парламент, княз, правителство, генералитет, чиновници, полиция. Но Скарлатов съвсем не следеше мисълта, а ръката му, която застрашително размахваше револвера, за да придаде по-голямо значение на ругатните. По едно време револверът, за ужас на Скарлатов, изгърмя силно. Лют барутен дим изпълни стаята. На вратата се появи полицай.

— Какво става тук?

— Сус бе, керата̀! В тая България човек не може да си направи кефа без пристави и джандари!…

По-късно в спокойна обстановка Скарлатов и Байрактаря се уговориха статията да излезе под друго име. Разделиха се приятелски — и двамата доволни един от друг.

Глава шеста

На другия ден Борис стана късно с натежала глава. Когато отиде в канцеларията, колегите му вече четяха и коментираха статията. Той остави връхната дреха на окачалката. Тримата млъкнаха и го разглеждаха, като че ли го виждаха за пръв път. После Иванов каза:

— А бе тоя Женевски университет големи псувачи вади. Ашколсун!… Да се не надяваш на нашия доктор!…

— Личи си домашното възпитание! — обади се „лорд“ Сакарев. — На такъв цветист език всеки цариградски хамалин би завидял.

— Вярно е — потвърди Терзиев. — Това не е статия, а енциклопедия, по която бъдещите поколения ще изучават ругатните не само на българския, но и на турския език!…

Борис се усмихна. Сред тях се чувстваше като в студентските години с неповторимата им веселост и закачливост.

— Ако аз бях написал тази якобинска[123] статия, бих черпил… — каза Иванов. — Бих дал прием, бих дал гуляй с шампанско, стриди, черен хайвер и циганки да ми играят кючек!…

— И много, много десерти — добави Терзиев.

— И английски тютюн за лула… — заключи Сакарев.

Това беше явен намек и Борис пребърка джобовете си. Извади няколко дребни монети. Подаде ги на дебелия Терзиев. Всички почнаха да пресмятат какво може да се купи с парите.

— Хляб, два самуна, сирене, една ока кафе… — изреждаше Терзиев.

— Захар, рязан тютюн за лула… — продължи Сакарев.

Терзиев си наметна палтото.

— И гледай да изплюскаш всичко по пътя!… — предупреди го Иванов.

На вратата се почука. Всички обърнаха поглед.

— Влез! — извика Иванов.

Показа се едно младо конте.

— Добър ден — каза то на френски.

Иванов прошепна на Скарлатов.

— Секретарят на Бускѐ.

Младият мъж кимна учтиво на четиримата, а после се обърна към Иванов:

— Господин Бускѐ ми поръча да Ви съобщя, че той е разочарован от Вас и Вашата служба, господин доктор Иванов.

Изражението на Иванов стана напрегнато.

— Ние също!

— Господин Иванов, всички сме финансисти, трябва ли да даваме гласност на нашите малки противоречия?

— Не са малки. Господин Бускѐ всеки месец ни поставя на ешафода.

— Господин Иванов, Вие добре знаете, че всеки петнадесет дена Вашето правителство трябва да внася не само лихвите, но и съответната част от анюитета по заемите, за да получите бандерол. Е, правите ли това?

— Ние не сме правителство, а още по-малко аз — министър-председател. Нашата служба не се интересува от вноските. Ние сме платили предварително бандерола за шест месеца. И парите в злато са на разположение на господин Бускѐ. Тогава, питам, как той се осмелява да не дава това, което ни се полага, и да спира производството на цигари?!

— Вие забравяте гаранциите. А това са постъпленията от митата, бандеролите, данъците. Финансите, господин Иванов, както знаете, са преплетени като звездите във Вселената. Всичко е зависимо едно от друго.

— Ние не сме Вселена, а само една скромна служба по заемите!

— Е добре, от приятелски чувства към България и лично към Вашата служба господин Бускѐ отпуска този път бандерол за два месеца! Е, господа, доволни ли сте?

— Задължавате ли ни да бъдем доволни?

— На Ваше място бих благодарил. Постъпката на господин Бускѐ е благородна. Той поема лична отговорност, като Ви отпуска бандерола.

Тук Скарлатов не издържа.

— Господин Бускѐ постъпва не като благородник, а като файтонджия!

— Кой е този господин, не съм го виждал тук?

— Това е господин Скарлатов, който пряко се занимава с бандерола.

— Не Ви съветвам, господин Иванов, да изостряте отношенията си с делегата по титрите. Досега двете служби работихме добре. Мислите ли, че новият Ви сътрудник помага на този наш алианс?

— За сътрудниците си отговарям аз лично! И ако господин Бускѐ Ви е пратил, за да ми внушите кой от тях е лош и кой добър, кажете му, че тая постъпка ме кара да поставя под въпрос неговата почтеност.

— Господин Иванов, не драматизирайте нещата. В края на краищата дойдох да Ви съобщя една добра новина. А в знак на голямото си благоразположение към Вас господин Бускѐ… моля…

Мъжът отиде и широко отвори вратата. Влезе един прислужник с две кошници, покрити със салфетки. Вероятно бе стоял вън пред вратата, докато секретарят на Бускѐ разговаряше. Терзиев помогна на слугата да постави кошниците върху една от масите, която предварително разчисти. Беше усмихнат и доволен. Даже повдигна края на едната салфетка, за да види съдържанието. Изглежда, че това, което видя, надмина очакванията му. Той два пъти преглътна.

— Не пипай! — изсъска Иванов.

Терзиев се отдръпна от масата. Скарлатов забеляза, че и тримата му колеги са доволни и някак възбудени.

— Е, господа — каза секретарят, — оставям ви с най-добри пожелания!…

Той и прислужникът излязоха. Терзиев вече не се съобразяваше с нищо и започна да изважда съдържанието на кошниците. Всички гледаха като опиянени.

— Две бутилки шампанско, бутилка коняк, колбаси, четири вида френски сиренета, кафе, гъши пастет… — изброяваше Терзиев.

— Този египетски тютюн за лула е мой! — каза Сакарев.

Борис особено се обиди, когато Терзиев му върна дребните монети.

— Дръж! Сега тия грошове не ни трябват.

С изкуството на оберкелнер от голям ресторант той занарежда масата. Всички бяха радостни и весели. Скарлатов стана от масата и удари юмрук по нея. Тримата млъкнаха и го погледнаха учудено.

— На тоя какво му става? — каза Терзиев.

— Моля за внимание, мили мои предатели! А после ще ви оставя да плюскате! Аз съм началник на тютюневия бандерол, както благоволихте да ми пробутате този поетичен сектор, нали? Ние ще получим бандерола днес, но след два месеца ще се разиграе същата унизителна сцена. Един път завинаги трябва да се уточнят взаимоотношенията между делегата Бускѐ и нашата служба, а това никога няма да стане, докато той успява да ви укроти с две кошници…

— … но какви! — вметна Терзиев.

— … с две баки помия за прасета! Доколкото разбрах, той не ви забравя нито за Нова година, нито за Коледа, нито на Великден, нито за нашите и френски национални празници. И с тези дребни подаяния той постига цели за милиони! А сега ви пожелавам приятен гуляй!

Иванов го хвана за ръката.

— Почакай, Скарлатов! Ти обиди всички нас и си длъжен да ни изслушаш! Нашата бедност е нашият отговор! Не мисли, че не се е опитвал да бъде много по-щедър към нас и повярвай, че само такива глупаци, подложени на мъките на свети Антоний, са могли да се откажат от предлаганите блага!

— Подкупи! — уточни Скарлатов.

— Е добре, и така да е! Цяла чиновническа България живее от подкупи, и то нищожни подкупи за грошове! Докато на нас ни се предлагат пари, богатства, с които бихме оправили веднага положението си, но не го правим, нали? И повярвай ми, че тези кошници ни озлобяват далеч повече от тебе! Освен това сме гладни, а тия деликатеси е просто грехота да се хвърлят! Сега можеш да излезеш! Все пак не ти се сърдим…

Борис излезе, като затръшна силно вратата. Постоя малко в коридора. Чу веселите гласове на колегите си. Те просто бяха забравили за него. Стана му тежко и обидно.

Той продължи да се муси и мълча цяла седмица. Останалите с нищо не даваха да се разбере, че са обидени или че му се сърдят. После лека-полека отношенията помежду им се оправиха. Той разбра, че тези трима млади образовани хора, може би най-образованите финансисти в страната, са дълбоко почтени; че те мразят Бускѐ и службата му не по-малко от него. Но те знаеха по-добре механизма, знаеха, че с кръстоносен поход срещу Бускѐ нищо няма да постигнат. Бяха умни, находчиви, коварни, безскрупулни в битката си с Бускѐ и правеха тежък живота му в България, който би могъл да бъде приказка. Те тровеха неговото благоденствие ежедневно, ежечасно. Правеха го за присмех, измъчваха го по най-различен начин и Бускѐ беше насочил цялата си злоба срещу тяхната Служба. По-нататък, когато достатъчно ги опозна, разбра, че плановете им за бъдеща кариера съвсем не са свързани с печеленето на пари, а със стремления да се развие българската финансова наука, да се обучат млади финансови кадри в Университета, да се модернизира Народната банка. Способностите на Сакарев в статистиката бяха очебийни и всепризнати. Знанията на Иванов по международните финансови отношения и международно право бяха на голяма висота. Може би само Терзиев имаше склонност към известно материално благоденствие, но не чрез някакъв собствен бизнес, а като стане някъде добре платен финансов експерт. Те бяха знаещи, кадърни и горди хора и това не можеше да не им признае. И след като го призна, се изпълни с уважение към тях. Разбра, че историята с кошниците на Бускѐ е част от играта, една невинна забава в тежката безкомпромисна битка.

След като бандеролът бе осигурен, Борис остана почти без работа. Заплатата, която получаваше в Службата, не бе голяма, но му стигаше да покрие нуждите си. Тя му даваше самочувствие и независимост. А за свободно време повече от това не можеше и да мечтае!… Той пак се зае с проучване на отечествените финанси. Мечтаеше да разшири темата си върху целия Балкански полуостров. Точно сега финансовата битка бе съсредоточена в Турция. Историята с Багдадската железница бе навлязла в решителна фаза. В България се получаваше почти цялата чуждестранна преса, така че той не се чувстваше откъснат от света. Останалото време извън научните занимания Борис прекарваше заедно с колегите си от Службата. Те бяха весели, обичаха шегите, имаха разностранни интереси. Посещаваха няколко кафенета на столичната интелигенция, а Терзиев ги водеше по ахчийниците, където Скарлатов опита прелестите на източната кухня и стана голям неин почитател. Полека-лека навлизаше, без да съзнава, в политическия живот на страната и първата му работа сутрин бе да прочете пресата. А тя се ползваше с голяма свобода. Вестниците бяха многобройни, мненията противоречиви, езикът груб, прям. Журналистите не спестяваха никому нищо. Веднъж баща му бе казал, че що се касае до печата, България е може би най-демократичната страна в Европа. Младият Борис се бе изсмял, но колкото повече месеци минаваха, толкова повече се убеждаваше, че има нещо вярно в думите на стария банкер. Да, страната и хората, благодарение на пресата, живееха открит живот пред очите на всички и нямаше тайна, която да не се узнае, цитираше баща му прочутата мисъл на апостол Йоан.

Матов пак бе заминал за провинцията, за да създаде една селскостопанска комуна. Борис преодоля в себе си недоволството към Брезов. Миниатюрната Румяна беше бременна, но храбро понасяше неудобствата от тясната квартира и безпаричието. Приятелят му бе много зает човек. Въпреки това взеха по-често да се срещат и разговарят. Така се стигна до предложението на Брезов Борис да прочете в резюме своята докторска дисертация в партийния клуб на тесните социалисти. Той се отнесе сериозно към това задължение. Въпреки че го смятаха за социалист, Скарлатов не членуваше в партията. Той не познаваше нито проблемите, нито хората й. Това се дължеше на факта, че по-голямата част от съзнателния си живот бе прекарал в чужбина, където се запозна за пръв път с марксическите идеи — отначало в колежа в Цариград, после в Женевския университет. Така че единствената му връзка с българските тесни социалисти бе Брезов. Когато дойде в София, се случи историята със статията. Ако не беше тя, може би Скарлатов лека-полека щеше да навлезе в живота на партията и щеше да стане неин член. Но той не знаеше как ще го посрещнат останалите. Беше банкерски син, и то на известен човек, сочен като ярък пример на капиталист. От опит знаеше отношението на хората, особено на социалистите, към интелигентите от богат произход. Много пъти се бе сблъсквал с това. Често, когато спореше, противниците му, нямайки друг аргумент, изтъкваха произхода му. Това го обиждаше, нараняваше и отдалечаваше от съмишлениците и членовете на партията. Никой не избира родителите си на тоя свят, а още по-малко би трябвало да носи на плещите си бремето на техните грехове. Но той се възмущаваше от факта, че трябва да се оправдава, сякаш е виновен пред идеите си и партията. Имаше и нещо, което усилваше още повече болката му. Това бе собственото му отношение към баща му. Наистина разривът между тях бе преди всичко личен, свързан с паметта за майката. Но той не можеше да не забележи ерудицията на банкера, неговите познания по икономиката и политиката, неговата оригинална философия и личното му достойнство. Колко души в тази страна можеха да му съперничат по интелект и култура?…

Той не можеше да не види у баща си големия познавач на човешката душа, може би на нейните тъмни страни, но не беше ли злото в човека далеч по-разнообразно от доброто? Борис несъзнателно го сравняваше с останалите финансисти, политици и интелигенти. В стареца имаше толкова много здрав смисъл, че често пъти теоретически аргументи, в които младият Скарлатов сляпо вярваше, се разбиваха като в скала. И сега, в България, когато срещите между двамата станаха по-чести, той сякаш за пръв път почна да го опознава и трябваше да признае в себе си, че е смутен. Банкерът го правеше несигурен, неговият скептицизъм се сблъска с вярата на младия Борис в светлото бъдеще на човечеството и трябваше да признае, че в повечето случаи баща му излизаше победител. Лека-полека несъзнателно се бе изпълнил с уважение към него. Защото в далечна Швейцария, където нямаха контакти помежду си, той си бе създал за него някакъв образ на безскрупулен злодей. Сега трябваше отново късче по късче да заменя така изградената скулптура. Освен уважение се бе прибавило и нещо друго. Не можеше да го нарече обич, но му беше приятна неговата компания. От своя страна, старецът не криеше чувствата към сина си, не криеше и надеждите си. Той бе силен, защото беше правдив. И на тая обич и искрена грижа Борис трудно се противопоставяше. Защото нищо повече не разоръжава от добротата. В първите му стъпки тук, в България, в първите му битки баща му твърдо застана на негова страна и Борис знаеше, че не го прави от сметка, а от обич. Сега той не изпитваше вече омраза към него, не беше безразличен. Младият Борис бе честен в самоанализа и не можеше да отрече, че в душата му се е зародила някаква, макар и минимална нотка на симпатия. Той не знаеше как ще се развие по-нататък това чувство, но то вече съществуваше. Затова той с възмущение отхвърляше вината, че е син на банкера Скарлатов, още повече, че за него старецът бе не само банкер, но и личност.

Трябваше да изнесе доклада един следобед в края на май. Отидоха до партийния клуб заедно с Брезов. Клубът се помещаваше в някаква едноетажна паянтова постройка като хамбар. Имаше голям двор. Денят бе топъл и всички стояха навън. Бяха повечето младежи и няколко девойки, облечени скромно, но чисто и спретнато. Явно, в този клуб протичаше свободното им време. Самото помещение служеше и за забави на младежта. Тук Брезов бе свой човек. Веднага го наобиколиха. Всеки го питаше нещо и той отговаряше, даваше съвети или нареждания. Тук кипеше живот и дейност, за която Скарлатов нищо не знаеше. Лицата на момчетата и момичетата бяха открити, от тях лъхаше душевна чистота. Сториха му се малко наивни. Без да иска, Борис мислено ги сравни с религиозна секта, а клуба им с храм. Учуди го, че никой от лидерите на партията не присъстваше. Искаше да попита Брезов, но се въздържа. Половин час по-късно в двора влезе Георги Кирков. Беше го виждал само на снимка. Този подвижен малък човек с брадичка и пенсне, сякаш не искаше да знае разликата в годините със събраните младежи на двора. Джобовете на сакото му бяха натъпкани с вестници, брошури, изрезки и писма. Когато Брезов представи Скарлатов на Кирков, последният го погледна изпитателно и, според Борис, му стисна някак нехайно ръката. Напрегнатият Скарлатов не можеше да не види разликата в отношението: към Брезов — любовно и бащинско, а към него като към чужд човек. Това още повече усили чувството му на несигурност. Той си бе представял по друг, по-емоционален начин тази първа среща със социалистите в България. А може би тълкуваше неправилно лозунга: „Пролетарии от всички страни, съединявайте се!“ Не, каза си той, те не са религиозна секта. Иначе щяха да ме прегърнат като загубена овца. Те също изпитват любопитство към личността ми, но вероятно ще ме проверят на събранието. Тази мисъл му бе неприятна.

Водени от Кирков, всички влязоха в салона. Няколко закъснели работници, още в изцапани работни облекла, вероятно бояджии, се настаниха последни на дървените столове. Събранието ръководеше Георги Кирков. Той почука на звънеца върху масата и в салона настъпи тишина. С няколко думи представи Борис Скарлатов. Не каза нито къде е учил, нито че това е докторска дисертация, нито че е социалист, не го нарече другар, а само подчерта, че докладът ще бъде върху икономически проблеми. После му даде думата.

Скарлатов започна да чете смутен, с глух глас, като често се запъваше. Колкото навремето бе спокоен в аудиторията пред професорското тяло, толкова тук бе объркан. Той се бе постарал да направи доклада си лесно разбираем за една аудитория от неспециалисти. Затова правеше отклонения от основната тема, за да обяснява някои финансови термини като: сконто[124], ресконто[125], ажио[126], анюитет[127], държавни ценни книжа[128]… Но събранието пред него съвсем не бе кротко. Чуваха се гласове: „Знаем, не обяснявай, карай нататък!“ Така че трябваше да изостави обясненията на термините, без да бъде сигурен, че е разбран докрай. Темата му касаеше развитието на банковия капитал във Франция и Германия, както и начина за кредитиране на индустрията. Първо се спря на Франция. След като разгледа финансовите гиганти Банк дьо Пари и де Пей Ба, Кредѝ Лионѐ, Сосиетѐ Женера̀л, Кредѝ Мобилиѐ Франсѐ и така нататък, той се спря на механизма, който ги свързва с индустрията. Франция се е превърнала в световен кредитор. Най-важната дейност на френските банки е да емитират[129] външни заеми. Те са най-изгодни от финансова гледна точка. Гарантирани са от малките държави и правителства чрез бюджетните им приходи и заемът се връща в касите неколкократно уголемен, без особени рискове за банките. Няма нито една тяхна операция, която да им носи повече печалби от външния заем. Освен това при сключване на подобен договор паралелно върви и сключването на договор с френската тежка индустрия. Това е и най-важната клауза. По тоя начин френската индустрия, особено тежката и военната, в частност заводите на Шнайдер в Крьозо, получават невиждани поръчки. Така те разширяват непрекъснато своята база и работят с пълен капацитет. Расте като цяло и тежката френска индустрия. Всеки външен заем е мощно средство за упражняване на политическо влияние, за дирижиране на външната политика на една малка държава, дори за вмешателство във вътрешната й политика. Но отрицателните страни на френския банков капитал, неговата нежизнеспособност се крият в недостатъчната връзка с държавата, защото френското правителство няма като основа дирижирана външна търговия. Той си остава предимно капитал, от който се обогатяват главно рентиерите. Френският капитал не се е сраснал достатъчно с държавата, въпреки че напоследък се правят опити в тая насока. Такъв е случаят с наскоро образувания Комитѐ дьо Форж. Той обединява най-мощния френски индустриалец Шнайдер с Лотарингската банкова къща Дьо Вандел. Главата на комитета е Роберт Пинб. Но истинският господар е Шнайдер. Към тях се присъединяват сега други френски фирми и обединения за железопътно строителство, военно производство, строителство на военни кораби и минни съоръжения. Заедно с Шнайдер и Пино̀ фактори във фирмата стават и братя Клемансо̀[130] (единият министър-председател на Франция), и приятелите им начело с външния министър Стефан Пишон. Интересите на Шнайдер почват да се покриват с френската външна политика. В пряка връзка с Комитѐ дьо Форж влиза и президентът на Банк Франсез, както и дългогодишен ръководител на Кредѝ Лионѐ — Айнар. Така Комитѐ дьо Форж се превръща в господстващ тръст на Франция. Това е един от най-ярките примери на сливане на банковия с индустриалния капитал.

Що се касае до Германия, там финансирането на индустрията става по друг начин. Немските финансови обединения не действат чрез гарантирани външни заеми. Политиката в зависимите държави бързо се мени. Днешният съюзник утре може да стане противник. Малките държави са склонни да използват противоречията между великите сили, така че всеки външен заем крие голям риск. Затова немският капитал, за да финансира индустрията, се ориентирва към вътрешните заеми. Може би германската икономика не е толкова екстензивна[131], но в замяна на това по-компактна и по-стабилна. В Германия се оформя мощен банков консорциум[132] от Дойче Банк, Берлинер Хайделсгезелшафт, Дрезден Банк, Банк фюр Хандел унд Индустри, Дойче Банк Шулце, Геверинг, Дисконтогезелшафт, Национал Банк фюр Дойчланд, Додрмщатен Банк, Норт Дойче Банк и още много други банки. Всички участия във външните заеми са тясно свързани с държавата и политиката на Германия, а не само с печалбата. От друга страна, държавата чрез своята външна политика осигурява поръчки за немската индустрия. Така се стига до бурното невиждано развитие на немската тежка индустрия, чийто гръбнак са заводите Круп. В крайна сметка немският банков капитал е свързан много по-тясно с индустриалния капитал. По-нататък Скарлатов разгледа временните обединения между френския и немския банков капитал.

Въпреки външно царящата любезност, изтъкна той, води се тежка, упорита и безмилостна битка между капиталистическите групировки. Предстои вероятно война, тежка война между мощни финансови държави, които заедно със своите сателити, обвързани със заеми, вече заемат своите места на бойното поле.

Той свърши. Беше целият потен. Започнал несигурно, завърши, според него, повече от добре. Аудиторията, в началото шумна и невнимателна, бе го слушала нататък със затаен дъх. Изобщо беше доволен от себе си.

Преди да започнат дебатите по доклада, Георги Кирков даде малка почивка, за да изпушат желаещите по цигара. Борис също излезе навън заедно с Брезов. Искаше да го попита какво е впечатлението му от доклада, но гордостта не му позволяваше. А и самият Брезов, вместо да говори за него, взе да го разпитва за впечатленията от новата работа.

След почивката всички отново заеха местата си. Георги Кирков продължи да ръководи събранието. Изказаха се много от присъстващите. Някои показаха доста познания, но не липсваха и наивни въпроси. Един железничар говори за заплатите, че ги бавят с месеци, че им правят удръжки. Георги Кирков не го прекъсна. Друг засегна вредата от ипотеките върху имотите. Имаше и притеснителни за Борис мнения. Така едно момче приравни към финансовите вълци на Европа и банкера Скарлатов. Борис нищо не възрази. Навън мръкваше, когато Георги Кирков взе последен думата.

— Докладът е марксически, докладът е ясен. Изводите са точни. Но пак ще каже някой, че търся под вола теле. Добре бе, джанъм! Търся го!… Ето какво не ми харесва… Марксизмът е преди всичко практическо учение. То трябва да служи на практиката, и то на нашата политическа практика, на нашата партия. Колко по-добре би било Скарлатов да беше изследвал всичко това, но във връзка с България, с нашите външни заеми. Ами че ние сме отдавна купени, продадени и препродадени!… По мои бегли изчисления едва тринадесет процента от емитираните заеми в България отиват за производителни цели. Останалото за военни поръчки и накрая следва кьор-софрата. Всеки граби начело с Княза. Ако имах тия данни, утре в Народното събрание щях да направя на пух и прах генералите, двореца и правителството. Добре щеше да бъде да каже повече за братството между капитала и политиката. Та няма и десет години, откакто Гърция банкрутира, и трябваше на конференция да се съберат капиталистическите асове, за да я спасят като нация!… Как все пак съществуват балканските държави, макар да са купени и продадени? — Понеже противоречията между тия държави са такива, че дават възможност на местната буржоазия да лавира. А как бих искал да знам подробности по аферата с генералите. Да мога утре да кажа кой колко е взел, как е пръснал парите, кой е ходил на държавни средства с любовниците си по Европа или е играл на рулетка, или е отворил публични домове!… Но аз се надявам, че отсега нататък силите и знанията на Скарлатов ще бъдат насочени именно в тая област. Само така образованието му ще помогне на сиромашкия народ да се събуди, да види кои са му душманите и да знае срещу кого да тръгне!… А той ще тръгне и вече никой няма да може да го спре!…

След доклада Брезов го изпрати. Те вървяха по улиците на София в припадащия мрак и мълчаха. Някаква сянка бе преминала в отношенията им и двамата чувстваха това. После Борис каза:

— Вие никога няма да ме приемете между вас. Винаги ще бъда чуждо тяло.

— Борисе, излишно е да спорим. Ти се чувстваш обиден, без да имаш основание. Трябва да преодолееш отчуждаването си от България за дълъг период. Не мисли, че и при мене всичко мина лесно. Имаше време, когато и аз бях обиден, когато мислех, че недостатъчно ме оценяват, че не използват възможностите ми…

— Ще бъда откровен, Марате. Не мога да определя точно чувството си, но то не е добро. Някога се възмущавах от мисълта на Киркегор[133], че личността е по-висша от общността…

— А сега?

— Не знам… Не искам да бъда дирижиран! Желая сам да стигна до истината.

— В буржоазното общество всеки е детерминиран. Ти си изправен пред избор и воленс-ноленс трябва да го направиш, колкото и мъчително да е това. Бих искал да останеш при нас. Но това може да стане само ако преодолееш гордостта си.

— А ти преодолял ли си я?

— Не, разбира се. Но се старая!

— Знаеш ли, Марате. Да разсъждаваш върху теорията — това възвисява, освобождава духа ти да се рее във висините… И ето… живееш, работиш години върху дадено нещо. Отиваш да го прочетеш сред съмишленици. И от висините падаш, падаш надолу и се разбиваш в прахта на София. Това е моето чувство и аз не мога да го преодолея.

Разделиха се пред квартирата на Борис. Той не покани Брезов да влезе и продължат разговора. В стаята не запали лампата. Разхождаше се в тъмнината. През отворения прозорец долиташе песента на славей. Но това не го вълнуваше. Мисълта му бе съсредоточена в една точка, в обидата. Имаше ли за това право? Вероятно не. Може би трябваше да надвие много неща в себе си. Но в мислите му се набиваше едно изречение, сякаш друг глас му говореше: Те не те приемат! Ти ще страдаш!… Но къде да отиде? Къде беше неговият път? При кого?… Еднакво го отвращаваше мисълта да бъде като всички, да свикне с живота в България, да се ожени, да стане чиновник! Не! И това не е изход! Оставаше Женева, Университетът… Но и там беше ли всичко наред? Щеше да му е по-трудно, защото щеше да бъде съвсем сам — един чужденец в Швейцария!… За възможността да поеме работата на баща си и не мислеше. Но това, че благодарение на парите, които той ще му остави, щеше да има независимост, беше някаква утеха за него. Чужд навсякъде, но поне свободен да мисли, да разсъждава, да остане сам със себе си! Това обаче не бяха мисли на млад човек, току-що започващ своята кариера, а на старец, решил спокойно да дочака края. Това ли бе мечтал? Това ли бяха полетите на младостта? Трябва да се живее, но как? Може би нещата не стоят точно така?… Може би нещо ще се случи?… Нещо, което ще промени тази безизходица. А какво беше това нещо той не знаеше и все пак твърдо вярваше, че случайностите в живота са далеч по-големи, отколкото може да предвиди човек. Поне не съм загубил любопитството какво ще ми се случи по-нататък… И това любопитство никога няма да ме напусне, защото е самият живот.

Глава седма

Лятото започна с дъждове, но през юли настъпиха големи горещини. Сякаш животът в столицата замря. Даже софийските песове лежаха апатични в праха на улиците и трябваше да стъпиш върху тях, за да се поместят. Младият Борис се чувстваше най-добре в прохладната си квартира. Понякога излизаше в малкия двор под едно сенчесто дърво и там четеше. Работа в Службата по заемите почти нямаше. Мяркаше се от дъжд на вятър. Оставаха му още два месеца, докато замине за Женева. Една сутрин на вратата му потропа някакъв прислужник с фуражка и омачкана униформа. Подаде му плик и Скарлатов се разписа в тетрадката, че го е получил. Прочете съдържанието. Беше запитване от Министерския съвет за бандерола. Той пресметна и разбра, че два месеца са минали. Играта на Бускѐ започваше отново. Наивно си бе помислил, че делегатът по титрите няма да посмее втори път да създава трудности. Облече се и отиде в Службата по заемите. Трябваше да чака там цяла сутрин. Едва към обяд Терзиев се мярна. Подаде му запитването.

— Трябва да свикнеш! По-рано това се повтаряше всеки петнадесет дни…

— Аз втори път няма да отида при този простак!

— Тогава напиши нова статия. Той няма да дава бандероли, ти ще пишеш статии и отново същото.

— Омръзна ми вече всичко! Ще си подам оставката.

— И това е изход — утешително заключи Терзиев.

Чак привечер намери Иванов и Сакарев в едно кафене, седнали навън под акациите.

— Бедно момче!… — възкликна Сакарев на английски.

— Ама, Скарлатов, ние не сме гувернантки! — каза Иванов. — Знаеш вече начина — действай!

— А не смятате ли, че трябва да се предприеме нещо генерално? Че трябва да се сложи край на тази мръсна игра!

— Представи си, Борисе, ако забранят пазарлъка по нашите и по анадолските пазари!… Тогава цялата прелест на Ориента ще изчезне. Не забравяй, че Бускѐ е от дълги години в България и пазарлъкът е влязъл в навиците му. Ще повика, ще порита и ще даде. Ако не веднага, след няколко дни…

— И вие спокойно седите и си пиете кафето?

— Е какво, да плачем ли?

— Уважаеми доктор Иванов! Моля да се отнесете към случая сериозно!

— Е добре, кажи какво искаш, въпреки жегата!

— Това е равно на отказ и аз така го приемам!

— Приеми го както искаш!

В това време дойде задъхан Терзиев.

— Да тръгваме! Намерил съм такава скара, че ще се гръмнете!…

Двамата станаха.

— А ти, Борисе, няма ли да дойдеш?

— Вървете по дяволите!

Тримата тръгнаха. Скарлатов постоя край кафенето, възмутен до дъното на душата си от своите приятели. А може би не толкова от тях, колкото от себе си, че се отказа да прекара една приятна вечер. Реши да поговори с баща си. В настъпилата нощ хората сякаш се раздвижиха по улиците, за да поемат летния прохладен вятър откъм Витоша. Кафенетата, бирариите, шкембеджийниците и ресторантите, с наредени маси в двора или пред заведението на тротоара, работеха с пълен капацитет. Весела тълпа изпълваше улиците. Особено голямо бе движението по „Търговска“. Той позвъни откъм задния вход на банката. Отвори му Донка. Старият банкер бе излязъл на своята обичайна разходка и още не се бе върнал. Отказа да го чака у дома. Застана пред банката и наблюдаваше тълпата. Видя баща си едва когато той се появи на осветената пред банката част от улицата. Ходеше бавно — висок, изправен… Кученцето Баязид ситнеше пред него и се обръщаше, за да се увери, че господарят му не е изчезнал. Придружаваше го млад мъж, гладко обръснат, с висока колосана яка, въпреки горещината, стегнат и елегантен. Беше тънък, строен, но по-нисък от банкера. Двамата разговаряха, като не обръщаха внимание на хората, които им правеха път. Първо дойде Баязид, подуши обувките на Борис и радостно изскимтя, после се върна към банкера, сякаш искаше да му каже, че синът му го чака. Двамата мъже се спряха пред младия Скарлатов.

— Я виж каква изненада! — каза баща му. — Запознайте се, това е господин Стефан Неделев, мой приятел и… ортак, ако мога така да го нарека. Най-големият индустриалец в тая загубена страна!…

— Приятно ми е — каза Неделев и подаде ръка.

Борис я стисна. Лицето на младия човек бе особено, сякаш заспало. Това учуди Борис и той отново го погледна. Клепките на този мъж изглеждаха притворени. Беше чувал името му. Имаше репутацията на богат столичанин с голям замах и разностранни интереси в бизнеса. Но беше известен главно като притежател на мини, където работниците често стачкуваха.

— Заповядайте, господин Неделев, у дома… Ще пийнем нещо на открито.

Младият човек поблагодари. Тримата, предвождани от кучето, влязоха в двора на банката. Чиновниците отдавна си бяха отишли, но за учудване на Борис Туше Динев, усмихнат, ги чакаше пред входа.

— Как мина разходката, Ваше превъзходителство?

— Отлично. Чувствам се подмладен. Господин Динев, бихте ли помолили Донка и Никола да ни сервират на верандата пред моя кабинет?

— С удоволствие.

— А после елате при нас…

— Благодаря.

Тримата минаха през кабинета на банкера и излязоха на остъклената веранда. Тук имаше маса и няколко стола. Донка и Никола покриха масата със снежнобяла колосана покривка и зачакаха.

— Господин Неделев, какво ще обичате?

— Не знам. Не съм по пиенето…

— Имам английска консервирана бира „портер“ за тропиците. Тя ще Ви напомня Англия.

— С удоволствие.

— За тебе? — обърна се той към сина си.

— Каквото и ти.

— Мастика. Добре изстудена мастика. Това е най-хубавата напитка за летните горещини, стига човек да не прекали, защото се разкисва неимоверно…

Скоро и Туше Динев се присъедини към компанията. Той седеше до стария Скарлатов и напрегнато ловеше всяка негова дума. Напитките бяха изстудени по начин, въведен лично от банкера. Шишетата, обвити във влажни кърпи, се поставяха на място, където ставаше силно течение. Този начин бе видял навремето в Адана[134] — едно от най-топлите места в света, и го бе възприел. Бързо наредиха масата със салати, парчета от варено пиле, студена лимонада, приготвена от пресни лимони, и други разнообразни мезета. Банкерът бе в добро настроение. Той сипа малко вода в мастиката — тя побеля. Всички се чукнаха и разговорът започна. Явно беше продължение на този от разходката. Ставаше въпрос за разработката на някаква каменовъглена мина в Тревненския балкан. Бавно, като провлачваше думите си, Стефан Неделев излагаше аргументи в нейна полза. Старият Скарлатов му възразяваше с липсата на добри пътища и на модерна техника. Но Стефан Неделев се бе подготвил добре. Изтъкваше евтината цена на терена, евтината работна ръка, които щяха да компенсират някои неудобства.

— Неудобствата от една мина идват, след като влезе в експлоатация — каза старият банкер.

— Какво имате предвид?

— Работниците, стачките и редица усложнения от политически характер. Винаги когато на едно място се съберат повече хора, те замислят някой золум. На Ваше място не бих си натресъл още една мина. Вижте, Неделев, моята работа!… Аз имам само няколко души подчинени, които винаги мога да сменя без никакви усложнения. Нямам Вашите ядове, а печалбите не са малки.

— Но ако нямаш никакъв талант за банково дело, ако си кръгъл невежа, какво ти остава?

— Аз познавам много невежи банкери с добри печалби, защото банката е учреждение, което се саморъководи. Достатъчно е да избереш образован, енергичен и послушен персонал. Талант не ти трябва!

— Но аз обичам да правя нещо! Под ръцете ми да излиза нещо, което можеш да пипнеш, да видиш…

— Странно… — каза замислен банкерът, — колко много си приличате с покойния Ви баща, макар да беше селянин!… Аз разбирам да обичаш добре обработена земя, бахча, ливада, гора… Но да обичаш мина, фабрика за цимент, простете ми, Неделев, това е ненормално!…

— А какво щеше да прави една търговска банка без индустрия?

— Каквото преди! Ще дава назаем пари под лихва. Но запомнете, Неделев, индустриалецът винаги ще бъде зависим от банката. Тя е умът, индустрията — резултат!

Това не беше само спор. В момента се извършваше сделка. Едната страна убеждаваше другата в предимствата на сделката.

— Все пак, господин Скарлатов, ето вече седмица, откакто говорим по въпроса, и аз още не знам Вашето окончателно мнение. Вие изтъквате само отрицателните страни.

— Драги Неделев, в тази седмица аз също трябваше да направя своите калкулации.

— И какво?

— Ще участвам! Имам само една молба към Вас. Идете лично в Тревненския балкан! Вижте всичко с очите си! Ако и тогава настоявате, ще подпишем договора. А сега доволен ли сте?

— Благодаря, господин Скарлатов. Няма да съжалявате.

— Аз не съжалявам и когато губя, за разлика от останалите хора.

Странни се сториха на Борис отношенията между баща му и този мъж. Неделев му се видя извънредно сух, студен човек, изпълнен единствено с енергия към бизнес. Без нищо младежко и весело. Но явно между тия двама толкова различни по възраст и манталитет хора цареше някакво взаимоуважение, дори приятелство. Това бяха хора от друг свят. Те разговаряха помежду си, както разговарят богати, знаещи и можещи хора. На тази плоскост те бяха равни.

След смъртта на стария Неделев връзката между тях се бе много засилила. Останал сам да ръководи капиталите, Неделев в началото бе объркан. Той твърде тежко понесе загубата на баща си, макар да не даде външен вид. Поради тази скръб може би той стана особено симпатичен на стария Скарлатов. Тогава го взе под свое покровителство. Наследството, което остави покойният чорбаджия, бе огромно, но доста безпорядъчно. Само наличните пари в банка Скарлатов бяха реални. Банкерът с помощта на опитни адвокати уреди наследството почти без загуби. Продадоха имотите, което не беше никак лесно, и капиталите на Неделев-син нараснаха неколкократно. Така той стана равностоен партньор на стария Скарлатов. Синът нямаше наклонност нито към покупко-продажби на земи, с което навремето баща му направи богатството на фамилията, нито към банковите операции или спекулации с ценни книжа. Но в индустрията безспорно имаше нюх и твърда хватка. В кратко време изкупи няколко западнали мини и за учудване на банкера скоро те почнаха да дават добри приходи. Разшири и участието си в двете електроцентрали, които заедно контролираха напълно. Другото, което банкерът хареса в Неделев, бе неговият замах. Той не играеше на дребно. Не търсеше непосредствена печалба, след като вложи парите си в дадено предприятие. Гледаше надалеч и по това се отличаваше от останалите индустриалци, доколкото ги имаше в България. Мечтата на Неделев бе тежката индустрия. Но бе реалист и знаеше докъде се простират възможностите му. Банкерът подозираше в този инак студен като риба младеж големи, наполеоновски амбиции. Беше същевременно и крайно предпазлив. Обмисляше дълго всеки свой ход. Банкерът му служеше за опонент. Започна да придружава всеки ден стареца в неговите следобедни разходки. Често можеше да ги видиш заедно в Юнион-клуб. Редовно идваше веднъж седмично на вечеря в дома му. Старият Скарлатов започна да го въвежда лека-полека в работата си. Беше схватлив, но явно му липсваше какъвто и да е талант към финансови операции. А да си банкер, първото условие е да мислиш чрез пари, чрез капитали. Това се постига трудно, защото е вече в областта на абстрактното мислене. Обикновеният човек е материално мислещ човек, но чрез предмети — ниви, градини, къщи, предприятия, или в най-добрия случай — чрез злато, което също можеш да пипнеш и видиш. Според отношението им към парите старият банкер разделяше хората на три вида. Първите се отнасят към тях като към средство за прехрана. Ако им паднеха случайно отнякъде повече пари, те лекомислено ги харчеха за удоволствие. Това е деветдесет на сто от човечеството. Втората група са тези, които имат повече средства и ги влагат в материални ценности, носещи доход. Това са индустриалците, хора със строителна жилка, и рентиерите. Третият тип са вече единици. Те мислят чрез капиталите като абстракция. За тях парите не са нищо друго, освен пари в техния чист теоретичен вид. Така както висшата математика е непонятна за мнозина, които иначе добре владеят аритметиката, необходима във всекидневието, така и мисленето чрез капитали е непонятно за болшинството от хората. За банкера движението на парите беше същността на нещата. Там той виждаше причината за промените на цялата икономика. Защото големите начинания първо се създаваха абстрактно в банката. Чак след това се осъществяваше материалният строеж. В това отношение според стария Скарлатов банкерът приличаше на Бог-творец, който отпърво създал света като идея. Така парите за банкера бяха първо идея, чак след това средство и цел. Този начин на мислене, който бе същността на стария Скарлатов, го отдалечаваше от останалите хора, защото начинът на мислене определя и близостта помежду им. Затова може би нямаше приятели и близки в човешкия смисъл на тези думи. Той бе самотен. Но не се и опитваше да обяснява другиму своя начин на мислене. Знаеше, че не ще могат да го разберат, дори и да искат. Все едно е да говориш с глухонеми. Тоя начин на мислене беше и неговата сила, неговото превъзходство над себеподобните. Той не знаеше доколко синът му има наченки на такова мислене, но твърдо знаеше, че Неделев го няма и никога няма да го има. Все пак младият английски възпитаник бе някакъв запасен вариант за банкера, някаква надежда, че ще има кой да изпълни замислите му. Знаеше обаче, че това изпълнение няма да бъде като на Бога-Творец, а в най-добрия случай на трезвомислещия човек.

А младият Борис Скарлатов слушаше разговора в тая лятна вечер и си мислеше колко е голяма разликата между чистата теория и действителността. Учудваше се как в света, в който живеем, се осъществяват и материализират идеите. Ето, разсъждаваше той, седи отсреща старецът и отпива съвсем по малко от мастиката. В краката му дреме кученцето Баязид. Туше Динев слуша и се мъчи да запомни всичко. Младият Неделев със спуснатите клепки и провлачения глас монотонно обяснява и обяснява… А наоколо е мрак, свирят щурци, ухае на цветя и трева. Леко прошумяват от нощния полъх на вятъра потрепващите листа на асмата, затуляща верандата. Истинска вечер на летен покой, в която се готви буря. Това е новата мина, хора, които ще копаят в нея, ще превиват гръб в галериите и ще живеят като добитък, ще страдат и ще се бунтуват. И всичко започва от идеята, от думите, изречени тази вечер от двамата мъже…

Неделев си тръгна късно и се сбогува. Туше Динев остави сина и бащата на верандата.

— Уморен ли си? — попита го Борис.

— Не. Обичам лятото. Когато остарееш, ще разбереш каква роля играят за възрастните хора слънцето и топлината. Виждал ли си беззъба, полусляпа, прегъната старица как седи пред прага на къщата, за да я грее слънцето?… Това е покъртителна гледка!

— Зле ли се чувстваш?

— Не. Още не ми е дошло времето. А и аз бих искал съдбата да ми отпусне срок, един минимален срок…

— Значи ти се живее?

— Да, разбира се! Защо е така устроен светът, че тогава, когато знаеш как да живееш, умираш?…

Борис мълчеше.

— … На пръв поглед това е несправедливо… — продължаваше старецът. — Но природата си знае работата! Тъй като ако хората живееха дълго, светът би поумнял, а това изглежда не влиза в плановете на Твореца, който иска да прекара човечеството през страдания, скърби и болести към някаква цел, известна само Нему… А ти вероятно си дошъл по работа?

— Имам проблеми в службата.

— Остави цялата тая глупост! Махни се оттам! Замини, докато не е станало късно!…

— Аз не мога да оставя тоя тип Бускѐ да вилнее!…

Старият банкер изпитателно го погледна, като примижа с кривогледото си око.

— Мразиш ли го?

— Не е там въпросът, но мисля, че да!

— Бускѐ е въплъщение на една идея, на Парѝ Ба. Личността му няма никакво значение! Дали ще се казва Бускѐ, или другояче, е все едно!

— Именно! Аз искам да се преборя срещу идеята!

— Не е по силите ти! Освен това е дребна борба. И да победиш, ще изникнат други, още по-дребни, докато се оплетеш в непроходими дебри. Махни всичко и тръгни!

— Казах, не!

— Добре. Виждам, че си на път да направиш това, което не се надявах — да останеш в България…

— След като разреша въпроса, тръгвам.

— В тази планинска страна са оставали хора с големи способности и възможности и са се превръщали в нищо. Може би само Иречек с мъка успя да се откъсне, той имаше силна воля. Но не направи нищо в своята страна. Разкажи своя проблем! Не ми се спи, а и тази вечер съм в добро разположение на духа…

Борис разказа цялата история с Бускѐ в подробности. Баща му внимателно слушаше и не го прекъсна нито веднъж. Когато свърши, той дълго мълча, после каза:

— Да, така не може да продължи! Не може и по старите изврътливи начини да се урежда въпросът всеки петнадесет дни или всеки месец… Трябва да се направи нещо генерално!

— Именно към това се стремя.

— Виждал ли си лешояди, истински лешояди, такива, каквито се вият над Африка, в Египет?… Достатъчно е да зърнат от висините някое изтощено добиче, което се тътри с последни сили, и те упорито го следват, докато падне. Тогава идва техният ред. Кацат наблизо и сантиметър по сантиметър се приближават. Първо му изкълвават очите. После кацат други лешояди и ръфат все повече и повече, докато оглозгат напълно животното и оставят да се белеят само костите му сред жълтите пясъци…

— В каква връзка го казваш?

— Тук, на Балканите, в България, става нещо, което вече лешоядите са подушили. Още нищо не е изяснено, но добичето е вече набелязано.

— Имаш нещо предвид?

— Съпоставям фактите и се мъча да направя извода. Първо, откриха две ненужни банки с огромен персонал и нищожна деловитост — френската Генерална и немската Кредитна. Такива мощни креации, свързани с изразходване на огромни средства, не се основават без далечна цел. Второ, в момента се подменя почти целият персонал в легациите на великите сили. Пръв сигнал дадоха Австрия и Франция. Подменят се и легациите на Англия и Русия. Те изпращат тук не кой да е, а най-добрите си дипломати. Е, как мислиш?

— Но аз те питах за моя проблем.

— Именно затова почнах оттук!… В България пристигна като генерален консул и дипломатически агент на Франция Жорж Морис Палеолог[135], може би най-културният, най-изисканият, но и най-безскрупулният й дипломат. Мястото му е в легация на велика държава. А той кисне тук! Защо?…

— Може би е бил принуден.

— Принуден? Та той е напълно независим! Дипломацията не е средство за прехраната му. Той е богат, известен човек. Едва ли една заплата на френски консул би го поблазнила. А и доколкото сведенията ми се простират, живее на широка нога. Той е представител на велика сила и се държи като такъв. Смятам, че само чрез него можеш да уредиш проблемите с Бускѐ.

— Но и двамата са французи! Бускѐ има дипломатически имунитет и генералният консул ще защити своя представител.

— Не винаги финансовите интереси се покриват с политиката. Често пъти престижът на една велика сила стои по-високо от парите. По сведения, които имам, двамата изглежда не се обичат особено. Говори се, че Палеолог[136] го е викал на четири очи и доста го е кастрил. Самият Бускѐ се влачи като пребито куче и няма помен от сарданапаловските[137] му банкети. Свил си е опашката.

— Мислиш, че си заслужава да опитам?

— Винаги когато има противоречие между двама, третият може да извлече изгода от него.

— Сигурен ли си в това, което каза?

— Нямам основание да се съмнявам в сведенията, които събира Туше Динев. Те винаги са били точни!

— Добре. Ще опитам още утре…

— Помни, че Палеолог е не само дипломат, но известен писател, есеист, голям познавач на музиката, приятел на най-известните композитори, диригенти, пианисти и художници в света. Не играй ролята на обиден и възмутен чиновник. Помъчи се безстрастно, философски да изложиш исканията си като независима, свободна личност.

— Ще се подготвя.

— И помни! Преди всичко изтъкни престижа на Франция! Разбра ли ме добре?

— Напълно.

Глава осма

Начинът на действие, подсказан от баща му, беше може би единственият. Колегите на Борис години бяха опитвали най-различни средства в борбата с Бускѐ, но победата бе винаги негова. Младият Скарлатов грижливо се подготви за срещата с френския генерален консул. Тримата му приятели от Службата по държавните заеми също поработиха добре, въпреки лятната горещина. Излезе един обширен доклад с таблици, сводки и цифри. Когато всички помислиха, че работата е свършена, Борис разбра, че такъв доклад никой няма да прочете. Ще трябва да съкратят изложението до две-три страници. Седнаха отново. Работиха още няколко дни. Скарлатов преведе на френски както голямото изложение, така и кратката записка. Купи със собствени пари хубава папка. Забави се още един ден, докато поръча визитни картички на френски. Сутринта старателно се облече. Отиде първо в Службата. Тримата вече го чакаха. Пиха кафе и изпушиха по цигара. Когато Борис тръгна, Терзиев поля пред краката му вода от чайника.

— На хаирлия да е!

В свежата юлска сутрин той крачеше по софийските улици на път за френското консулство, готов за битка. Горещините щяха да почнат малко по-късно. Пред сградата се позабави да оправи за последен път вратовръзката и костюма си. Позвъни на входната врата. Отвори му прислужник. Мина през алеята, оградена с цветя, току-що полети. Вътре го посрещна друг прислужник. Попита го кратко по каква работа идва, а после го остави в чакалнята. След малко дойде един млад французин с живи, любезни маниери.

— Добро утро, господине. С какво можем да Ви услужим?

— Искам среща с господин генералния консул.

— О, той е толкова зает… А по какъв въпрос?

— По въпроса за анюитета и гаранциите на външния дълг на България, в частност по въпроса за делегата по титрите господин Бускѐ и неговите прерогативи.

Когато каза това, Борис се стресна. Изречението излезе надуто, тържествено и леко глуповато. Без да иска, той се усмихна. Изглежда и младият французин усети тази неестественост и също се усмихна. Това стопи официалността между двамата. Скарлатов му подаде визитната си картичка. Французинът хвърли поглед, а после с присъщата си любезност каза:

— Радвам се да се запозная с Вас, господин Скарлатов. Казвам се Фредерик дьо Шапон. Вие сте доктор от Женевския университет? Бях миналото лято на излет в Швейцария, прекрасна страна! Ландшафтът прилича на България — планини и само планини… Ще ме извините за момент…

Младият дипломат излезе. Борис остана сам в чакалнята.

Прислужник с поднос влезе и остави на масата бутилка вино в кофичка и две чаши.

Не след дълго французинът се върна.

— Господин консулът ще Ви приеме след малко.

Той наля вино в чашите и двамата се чукнаха.

— За успеха на Вашата мисия, господин Скарлатов!

— А аз за успех в кариерата Ви!

Когато отпиха от чашите, Борис попита:

— От колко време сте тук?

— Дойдох заедно с господин консула.

— Попаднали сте в мъртъв сезон.

— Нямам това впечатление. За мене лично едва ли има по-разнообразна в политическо отношение страна от България. Тук министерските кризи следват една след друга. Прекрасна школа за млад дипломат, а пресата ви е чудесна! Засега ми превеждат, но се надявам скоро сам да чета български.

— Малко е дива нашата преса.

— И Вие ли така мислите?!

Чу се позвъняване. Младият дипломат скочи:

— Извинете ме…

Малко по-късно голямата двукрила врата се отвори и на изхода застанаха двама лакеи. Оттам през чакалнята мина дипломатическият представител на Великобритания с цилиндър и побелели бакенбарди, облечен строго, но с вкус, последван от дипломатическия представител на Русия в униформа. Малко зад тях вървеше самият френски генерален консул Морис Палеолог — оживен, с изящни жестове на добре гледаните си ръце и усмихнато лице. Той намери време да кимне на станалия прав Скарлатов. Придружи гостите чак на двора. После се върна в чакалнята. Подаде ръка на Борис — все така любезен, с аристократична простота и сърдечност.

— Господин Скарлатов, както виждате, денят започва трудно за мен… Как смятате, това правителство ще се задържи ли?

— Доколкото ми е известно, в момента се консолидира мощна опозиционна група.

Палеолог хвана подръка Борис и го поведе със себе си, като непрекъснато задаваше въпроси. Дьо Шапон не ги придружи.

— Кажете ми нещо за Вашия Княз…

— Нямам никаква връзка с него. И не съм имал повод за срещи.

— Казват, че имал класически методи на управление. Когато почват например да критикуват правителството, той го сменя, но възлага държавните работи на Министерски съвет, съставен от тия, които са го критикували.

— И аз съм отскоро в България, но нямам такива впечатления. Промените се въртят около едни и същи партии и лица.

— Именно, господин Скарлатов. Това е същността на класическия метод. За да не загине едно управление, то трябва периодично да се обновява, но от хората на едно и също хоро, както казват в България… Най-простото средство е да се сменя Министерският съвет. По тоя начин се заглушава недоволството от натрупаните грешки на старото правителство и пораства надеждата за по-добър живот в населението.

— Но това е демагогия!

— А какво би била политиката без демагогия? Но във външната политика на една страна винаги има някакъв постоянен център…

— Центърът е Княз Фердинанд!

— Да, така е. И аз стигнах до този извод.

Докато разговаряха, двамата изкачиха стълбището и влязоха в един огромен салон. Той служеше за кабинет на консула. Прозорците гледаха към градината, но завесите бяха спуснати и беше прохладно. Целият кабинет бе обзаведен със старинна позлатена мебел в стил рококо. По стените имаше дъбови шкафове с кристални витрини, пълни с книги в кожени подвързии. Два дебели персийски килима покриваха дъбовия паркет на пода, но там, където той се виждаше, беше лъснат до блясък. Това, което правеше впечатление, бе огромният роял с табуретка пред него, поставен на нещо като подиум.

— Седнете, господин Скарлатов.

Борис избра един от фотьойлите. Самият Палеолог не седна, а се облегна на рояла.

— Аз Ви слушам, господин Скарлатов.

Борис стана и подаде папката на Палеолог.

— Тук е написано всичко.

— Предпочитам Вие да разкажете…

— Не е много, около два листа. Останалото можете да прочетете, ако желаете, насаме.

Палеолог взе папката. Седна зад голямата маса-бюро и се зачете. Бързо свърши и погледна към Борис. Чертите на лицето му се изопнаха, но се овладя и се усмихна. Стана и се облегна на рояла.

— Господин Скарлатов. Кажете ми, това, което прочетох, вярно ли е?

— Самата истина!

— До мене стигнаха вече слухове за някои търкания между нашия представител и вашите финансисти.

— Преди всичко с правителството, господин Палеолог, но най-важното е, че господин Бускѐ далеч надхвърля границите на своите прерогативи в ущърб на България.

— Аз тук съм само консул. Не се занимавам с финанси. Впрочем и не разбирам много в тази област. Но ако господин Бускѐ е извършил деяния срещу законите на страната, тогава бих могъл да се намеся и му потърся отговорност. Той обаче не се числи към състава на консулството.

— Но има дипломатическа неприкосновеност! С какво тогава положението му е по-различно от Вашето?

— Все пак не всичко разбрах от прочетеното. Може би трябва да се срещнем още веднъж?

— Позволете да Ви обясня, господин генерален консул… Господин Бускѐ, който е де факто на дипломатическа служба в България, спъва развитието на страната, отклонява парите, отпуснати от френските банки, за несвойствени цели и, което е най-важното, не изпълнява договорните отношения, където точно са фиксирани сумите и процентите. Благодарение на неговото своеволие, се задържа развитието на различни отрасли в промишлеността, като сам извлича незаконни свръхпечалби.

— За себе си?

— О, не. Не чак дотам… За банките, за вложителите и притежателите на облигации от заема. Неговата заплата е достатъчна и съперничи само с тази на президента на Франция…

— Значи си изпълнява добре работата! Той е представител на вложителите и защищава техните интереси!…

— Но незаконно и в ущърб на България!

— Мене все още не докрай ми е ясно, простете…

— С тези си действия той настройва българите и България като цяло не срещу себе си, а срещу Франция! От това страда престижът на Франция — подчерта Борис.

Палеолог се замисли. Лицето му стана затворено.

— Благодаря Ви, господин Скарлатов. Мога да Ви уверя, че престижът на Франция стои по-високо от лихвите на рентиерите. И все пак аз не би следвало да се намеся пряко в тази работа, но ще го сторя. Първо, ще се наложи да телеграфирам във Външното министерство. Нашият външен министър господин Рувие ще трябва да говори с един от директорите на Парѝ Ба и чак след техния отговор аз ще взема мерки.

— И колко време ще трае това?

— Да речем… няколко дни…

Палеолог позвъни. Влезе един от лакеите.

— Помолете господин дьо Шапон да дойде тук!

Лакеят излезе. Палеолог се обърна към Скарлатов:

— Вашето име не звучи славянски.

— Казват, че произходът ни е от един венецианец. Водел търговия в Константинопол. При падането на империята избягал в България и сложил началото на фамилията ни. Но и Вашето име, ако ми позволите да забележа, е странно…

— Наистина. Фамилията Палеолог се е пръснала по цял свят по същото време.

Младият дипломат влезе и прекъсна разговора.

— Господин дьо Шапон, моля тези дни да се освободите от всички задължения и поработите съвместно с господин Скарлатов и неговите сътрудници.

— Началникът на Службата се казва доктор Иванов — каза Борис.

— Но Вие, господин Скарлатов, подехте тази акция и ще е по-удобно Вие да я завършите.

Палеолог отново се обърна към младия дипломат:

— Изгответе заедно едно приемливо споразумение за взаимоотношенията между тяхната Служба и делегата по титрите господин Бускѐ. Разбира се, личният статут на Бускѐ няма да се засяга. Това не е от нашата компетентност. След като оформите документа, моля да ми бъде представен. Аз, от своя страна, ще сондирам мнението на съответните инстанции. Ако всички са съгласни, тогава ще го подпишете.

Морис Палеолог отново се замисли.

— Имам една идея, господин Скарлатов. Другата седмица е 14 юли — националният празник на Франция. Бихте ли приели поканата ми за приема?

— Едва ли съм подходящ за такъв прием.

— Напротив! Ще ми е много приятно.

— Но ние сме четирима в Службата.

— Ще получите покани и за четиримата.

— Благодаря.

— Моите почитания, господин Скарлатов.

Палеолог леко се поклони. Борис стана. Воден от младия дипломат, той излезе от консулството. Когато минаваха през двора, чу свирене на пиано и спря. Някой изпълняваше експромт от Шуберт.

— Господин генералният консул е добър пианист… — подчерта с удоволствие младият французин. — Препоръчвам Ви също и неговите есета.

— Ще Ви бъда задължен, ако ми услужите с неговите съчинения.

— Ще ми бъде приятно.

Двамата любезно се сбогуваха и Скарлатов се отправи към Службата.

Тримата го чакаха нетърпеливо. Явно бяха закъсали с пари, тъй като не пиеха кафе и лулата на „лорда“ в устата му не изпускаше дим. Борис седна върху масата и мълчеше.

— Пълен провал, нали? — попита Иванов. — Не трябваше толкова да изостряш нещата…

— Сега и четиримата трябва да си обираме крушите от Службата! Така мисля аз — добави Терзиев.

Скарлатов погледна към Сакарев. Той извади лулата от устата си и каза:

— Когато от една лула не излиза вече дим, това значи, че огнището е запустяло.

— Имате ли фракове? — попита Борис.

— На погребение ли ще ходим? Кой е умрял? — оживи се Иванов. — Тази сутрин нямах пари даже за вестник…

— На погребението на господин Бускѐ!

— Ама той вече…

— Не, още не е… но е на път! А сега на работа! Налага се да направим един малък проект за взаимоотношенията ни с Бускѐ. От наша страна трябва да е максималистичен, тъй като ще го коригират от френското генерално консулство. И така, господа, на 14 юли сте канени всички на прием от френския дипломатически представител господин Жорж Морис Палеолог! Ще ви моля да не плюскате и пиете като невидели, за да не отиде по дяволите престижът на България! Това особено се отнася до фон Терзиев Хайделбергски!…

— Ако дотогава Бускѐ не даде бандероли, значи няма да получим заплати и тогава не гарантирам за себе си, ще оплюскам всичко! Гладен съм!

— Вие, господин Терзиев, е трябвало да учите в Германия за готвач или в най-добрия случай за келнер. Така щяхте да бъдете по-щастлив, понеже, както е рекъл Наполеон, пътят към Вашето сърце минава през стомаха Ви!…

На вратата се потропа. Терзиев скочи и отвори. Този път влязоха натоварени с кошници двама от прислужниците на Бускѐ. Имаше още една малка кошничка с цветя и плик. Терзиев се засуети около кошниците. Иванов отвори плика и прочете съдържанието.

— Друзья, прекрасен наш союз![138] Господин Бускѐ ви поздравява! Отпуска бандерол за цели три месеца и ви пожелава здраве, щастие и рози. Те са в кошничката.

— Не пипай! — изкрещя Борис на Терзиев.

Той взе две от кошниците, отвори вратата и ги хвърли надолу по стълбището. Чу се дрънченето на счупени бутилки и съдове. Докато му попречат, същото стори и с останалите. От шума на вратата се появи прошенописецът от долния етаж.

— Какво става тука бе, момчета? — извика той.

— Махай се! — извика Борис. — Махайте се и вие! Той избута двамата прислужници и затръшна вратата.

Приятелите му мълчаха, но с явно съжаление. Само Терзиев не издържа.

— Момчето не е наред… Трябва да му влезем в положението…

— Слушайте ме сега внимателно! Този тип изглежда има свои доносници в консулството. Надушил е нещо, но не знае точно какво. Това значи, че Палеолог е извънредно дискретен човек. И така, Бускѐ действа на сляпо, но по своя типичен начин, защото е простак.

— Простак, простак, ама как яде! — въздъхна Терзиев. — Ще отида да видя какво е останало по стълбището, докато тия гладници от долния етаж не са го омели…

— Да не си посмял! — викна Иванов.

Терзиев се спря. Борис извади една банкнота от джоба и му я подаде.

— Иди купи каквото намериш за добре!

— И да не изплюскаш по пътя половината, защото ще ти счупя главата! — му напомни отново Иванов.

— Не забравяй тютюн за лула — каза „лордът“. — И кафе…

Те работиха цяла сутрин. Спореха главно по формулировките. Сакарев, който имаше несъмнен талант към точното изложение, дефинираше проекта, така че се получи една стегната дипломатическа нота.

Тъкмо към обяд в канцеларията влезе секретарят на Бускѐ. Тримата не скриха, че работят, но и не задоволиха любопитството му какво именно правят. Той ги попита, но те не му отговориха. Беше изпратен от Бускѐ да ги покани на „конфиденциална вечеря“ в резиденцията му като „отдавна очаквани гости“. Обясни, че там в спокойна обстановка ще оправят като културни хора търканията помежду си.

Иванов студено го отпрати. Четиримата от Службата действаха като един. Сакарев дефинираше, Иванов с познанията си по международно право коригираше. Терзиев подсказваше интересни решения. Може би най-неопитен беше самият Борис.

Същия ден получиха и заплати. Бяха доволни и радостни. Отидоха на похапка в една ахчийница, където Терзиев беше свой човек. На огромната печка вряха десетина тенджери, а във фурните имаше тави с шерденчета, чревца и други съблазни. Терзиев с една чиния и лъжица вървеше от тенджере на тенджере и опитваше от всички гозби. Тази, която му харесваше, от нея поръчваше за всички. Седнаха в двора под една акация. Нощта идваше. Съдържателят окачи една газова лампа на дървото да им свети. Прекараха великолепно.

В следващите дни се завърза оживена дейност между френското консулство и Службата по държавните заеми. Посредник беше господин Дьо Шапон. Много пъти трябваше да коригират проекта за взаимоотношенията. От малкото изпуснати думи на младия дипломат четиримата извадиха заключение, че господин Бускѐ въобще не участва. Палеолог кореспондираше направо с френския външен министър, с финансовия министър и директорите на Парѝ Ба.

Четиримата от Службата отидоха във френското консулство към края на седмицата. Палеолог лично ги посрещна и въведе в кабинета си. Тук беше Бускѐ намръщен. Едва им кимна. Подписването на Правилника за взаимоотношенията мина бързо. Палеолог беше загрижен. След подписването Бускѐ демонстративно напусна.

На 14 юли 1907 година четиримата, облечени във фракове, отидоха на приема. Бяха най-ранните гости. Едва след един час започнаха да пристигат поканените. Целият Министерски съвет, някои депутати, генералитетът. Четиримата се чувстваха отлично. Ордьоврите бяха изискани, вината стари. По-късно от останалите пристигна и старият банкер. Палеолог го посрещна много сърдечно. Младият Борис му кимна с глава. Терзиев не изпусна нито един път да си вземе било напитка, било ордьовър от минаващите край тях лакеи. Към десет часа през нощта в залата настъпи раздвижване. Палеолог се завтече към изхода. Тогава за пръв път Борис видя Княз Фердинанд. Масивен едър човек във военна униформа, с много ордени и ленти, и ръце, обсипани със скъпоценни пръстени. Но не този паунски вид го порази, а изражението на Княза. Такава надменност, и то театрална надменност, той не бе срещал в живота си. Изправена глава, огромен нос и презрителен поглед, с който искаше да каже, че всички са нищожества. Но в цялата му поза нямаше капка истинско величие, нито сила, да не говорим за благородство. Очите на Княза шареха по цялата зала от лице на лице, от предмет на предмет и това раздвоение между театралната поза и чисто женското му любопитство създаваше едно смешно впечатление. Малко след влизането на Княза младият Скарлатов си тръгна.

На другия ден отиде при баща си. Целият дом се готвеше да тръгне за село. Товареха файтона, ландото и една каруца. Всички бяха възбудени и радостни. В тая суматоха старият банкер намери време да изслуша сина си. Борис описа всичко, което бяха предприели. Изказа и предположението, че Жорж Бускѐ вероятно ще бъде изметен от поста си, поради лошите отношения с Палеолог. Старият банкер го погледна по своя типичен малко насмешлив начин, като леко притвори кривогледото си око.

— Нима?

— Съдя по фактите!

— Не се ли чувствате вие, от тази нещастна Служба, преждевременни победители?

— Имаш други сведения?

— Не. Въпросът не ме интересува, защото лично не ме засяга.

— Опонираш ми от чувство за противоречие?

— Само се чудя на вашата наивност. Палеолог срещу Бускѐ?! Добре… Вероятно не го обича. Но Бускѐ не е сам. Зад него стои Парѝ Ба. Следователно консулът е против Парѝ Ба. Е, как виждаш по-нататък кариерата на Палеолог? Та той е дясната ръка на външния министър Пишон. А Пишон е човек на Шнайдер! Не Палеолог, а Людвик XIV[139] да застане срещу Парѝ Ба, от него няма да остане мокро петно в двайсет и четири часа! Това мога да ти гарантирам!

Борис се обърка от думите на баща си.

— Но ти ми подсказа този ход! Би ли ми обяснил сега твоето мнение?

— С удоволствие… Палеолог е голям почитател на Макиавели[140]. Поне откакто е в България, се занимава с интриги, но интриги на високо ниво. Няма и седмица, откакто изпързаля посланика на Австрия граф Фрайхен фон Турн, и то по чисто финансови въпроси. Беше смешно да чуеш само как графът се вайка, че е невъзможно такъв аристократ като Палеолог да лъже. Но той, синко, лъже, защото това е неговата същност. Всичко останало — музика, литература, философия — е като кръстовете, кадилниците и благия вид на нашите владици. Това е вълк в овча кожа.

— Но той е наистина културен и образован.

— Такъв е. Умее да прави впечатление. Обаятелен е. Всички са влюбени в него. Това не може да му се отрече. Но е интригант, а интригантът никога не може да бъде достатъчно умен, именно защото е интригант. Изправен срещу един действително умен човек, той се превръща в шмекер. Така че напразно се надяваш.

— Нима това е игра?

— Една обикновена игра, толкова прозрачна, че се учудвам как не я виждате!… Това е слаба пиеса с три действащи лица: вашата Служба, Бускѐ и Палеолог. Палеолог напада Бускѐ. Вие смятате, че му е неприятел. Бускѐ се прави на обиден. Вие се смятате победители. Накрая Палеолог, Бускѐ и публиката се смеят. Целта на Консула беше да запази интересите на Парѝ Ба и да задържи Бускѐ на поста му. Вероятно не го обича и затова играта на Палеолог е толкова убедителна.

— Но ти ме насочи към Палеолог!

— Да, защото много искаше да уредиш въпроса с бандерола. Това е нищожен проблем и те ще жертват бандерола за далеч по-важни цели тук, у нас, и на Балканите изобщо. Палеолог ще играе ролята на строг защитник на престижа на Франция и по тоя начин вие ще се чувствате победители. Така всички ще бъдат доволни и тоя пес Бускѐ ще остане.

— А защо не ми каза всичко това при първия разговор?

— Защото щях да те обезкуража и ти нямаше да имаш твърдо убеждение, което дава сили за действие.

Този разговор с баща си Борис не сподели с никого. Отново почувства силата на ума му и собствената си наивност. Да, той и образованите му честни колеги в крайна сметка бяха играчка в ръцете на тъмни сили. Разбра колко малко са възможностите на един държавен служител. Той беше един обикновен чиновник и нищо повече. Започна да подозира, че цялото му образование, включително и докторатът, бяха нещо ненужно, нещо, което нямаше никаква стойност в суровия живот. Но кой на този свят движеше нещата всъщност? Кой е този? Коя личност? Коя Служба?… И не можеше да си отговори. Това бе началото на голямата криза, която обхвана младия Борис Скарлатов, защото въпросът се касаеше до смисъла на всичко, което вършеше в живота, а оттук и до смисъла на бъдещето. Университет, наука, държавна служба, политика, икономика — не беше ли всичко един хаос, в който човек се чувстваше толкова безпомощен, обсебван от враждебни сили, които даже не можеше да види?… Не го задоволяваше вече и теорията като убежище от тези неразрешими противоречия. Колебанията му, които тук в България се зародиха по отношение на академичното му бъдеще, се усилиха, докато се превърнаха в болест. Това му състояние се изостри от отсъствието на цел в момента, от летните горещини, от липсата на среда. Иванов и Терзиев отидоха на екскурзия из планините. Поканиха и него, но той отказа. Сакарев замина в любимата си Англия в задграничен отпуск. Бе събирал пари левче по левче цяла година. В Службата нямаше никаква работа. Понякога по цели дни Борис лежеше в прохладната си стая и мислеше. Сякаш волята му бе парализирана. На първото писмо от Женевския университет не отговори. Трябваше да тръгне, а не тръгваше. Цялата мечта за бъдещето, свързано с научна кариера, със скромен и смислен живот, беше помръкнала, избледняла и опротивяла. Той нямаше с кого да сподели новите чувства, които го терзаеха. Баща му бе заминал на село. С Брезов бяха в хладни отношения. Матов бе в провинцията. На второто писмо от Университета той не отговори цяла седмица и след една безсънна нощ изведнъж реши и написа, че се отказва от конкурса за доцентурата. После спа целия ден. Излезе вечерта по улиците на София. Разхождаше се безцелно, но без всякакво съжаление, а даже с облекчение. Защо трябваше да бърза?! Беше млад, имаше време за всичко! Щеше да поработи още малко тук, а после най-доброто бе да направи едно пътешествие в чужбина. Знаеше от опит, че това лекува и дава простори за нови мечти и сила за действие. Следващите дни постепенно почна да се успокоява и за пръв път помисли, че животът на хората не е може би нито в миналото, нито в бъдещето, а в деня, в часа, в изживяната минута. Така полека-лека той почна да гледа на града, на улиците, на хората с други очи — не като на нещо, което е декор на неговото „аз“, а като на всичко онова, което не е „аз“, но без което отделният човек не може да съществува. Животът сякаш му стана по-понятен и по-близък. Всъщност Борис се учеше да живее.

Глава девета

Измина горещото лято, а след него и най-хубавият сезон за София — есента. Сякаш промените в природата нямаха никакво отражение върху душевното състояние на младия Скарлатов. Той не отвори нито една от тетрадките със записките и идеите си, нито погледна картотеката си. Просто не му се работеше. Някъде далеч останаха мечтите му за университетското поприще. Външно той не се промени. Може би се сближи повече с колегите си от Службата. Свикна всеки ден след работа да се събира с тях. Говореха почти едно и също. Повтаряха шегите си и всеки ден приличаше на предидущия. Работата не му отнемаше никакво време. Често оставаше сам със себе си. Уморен не беше. Напротив, чувстваше се в отлично здраве. Сякаш някаква мъгла се бе спуснала над вечно неспокойното му съзнание. Понякога се срещаше с Брезов. Но сянката, която мина в отношенията помежду им, остана, по-скоро от страна на Скарлатов. Брезов все повече и повече изпъкваше като един от ръководителите на партията. Работеше денонощно с присъщата си веселост и неизчерпаема енергия. В неговото семейство нещата вървяха задружно и гладко. Имаше вече син, но това събитие никак не го откъсна от дейността му. Срещаше пълно разбиране и подкрепа от Румяна. Такова беше предимството в бракове на хора с еднакви идеи. Матов не се мяркаше в София. Целият бе погълнат от мисълта за съграждането на селски комуни върху нравствените принципи на Толстой. Пишеше понякога в печата гневни статии срещу държавното устройство и стана един от най-големите защитници на кооперативното движение, което все повече и повече обхващаше страната. Всички около Скарлатов живееха с мечти за бъдещето, работеха и не се оплакваха. Чакаха нещо добро, от живота. Първи напусна Службата „лорд“ Сакарев и отиде в Статистиката. Едновременно с това преподаваше в Университета. По неговия път се готвеше да тръгне и Иванов. Терзиев като немски възпитаник, който отлично знаеше езици, изпълняваше в свободното си време посреднически поръчки на немски фирми или си докарваше по някой лев просто като преводач. В тоя период нямаха никакви търкания с Бускѐ и неговата служба.

В живота на всеки човек винаги има цикли на развитие. И когато единият цикъл завърши, до започването на новия остава един период на тишина и привиден покой. Отначало има само едно облаче в синьото небе, а после още и още… почват да се сгъстяват, докато небето стане тъмно и надвисне застрашително над земята. Все още е тихо, но се знае, че няма да продължи дълго. Ще се появят първите светкавици или просто ще завали. Сякаш това небе тежеше над съзнанието на Скарлатов. Той чувстваше това, но не предприемаше нищо. Само чакаше. През ноември паднаха мъгли и се задържаха дълго. Градът и хората помръкнаха и станаха сиви. Борис бе забелязал още в Швейцария, че този период, в който природата става безлична, е най-добрият за него както за работа, така и за размисъл. Често отиваше при баща си, но повечето време двамата мълчаха и пушеха в библиотеката, всеки погълнат от своите мисли. Старият банкер никога след почивката на село не повдигна въпроса за неговото заминаване, нито за бъдещата му кариера, а още по-малко за оставането му на работа в Банката. Не се опитваше и да го въвежда в своите сделки, затруднения и бъдещи планове. Не станаха и по-близки помежду си. Промяната се изразяваше само в това, че младият Скарлатов призна в баща си ума, силата, волята му и го уважаваше така, както се уважава способен, но чужд човек.

На Голямата задушница на архангел Михаил по традиция семейство Скарлатови и всички домашни отидоха на гробищата. Старият банкер бе направил в памет на жена си нещо като малък параклис от мрамор с площадка, заобиколена с ниски пилони от черен витошки гранит, свързани с дебели железни вериги. Паметникът представляваше ангел, коленичил върху пиедестала, с ръце, сключени за молитва. Старият банкер го бе поръчал от Италия. След службата на гроба, където Донка плака много, а Никола подсмърчаше, се прибраха вкъщи на обед. Бяха в тесен семеен кръг. Седнаха всички заедно с Донка, Никола, двете камериерки и Туше Динев. Обедът бе обилен и богат.

— Защо в нашата страна на погребение, на Задушница и други ритуали, свързани със смъртта, се яде толкова много? — попита младият Борис.

— От страх — отвърна банкерът. — От вечния, безсмислен страх от смъртта. Наблюдавал съм в живота как при опасност хората ядат много. Имаше един търговец в Цариград — слаб, сух човек, като чироз. Но когато работите му тръгнаха надолу и го чакаше фалит, за два месеца надебеля неимоверно. Тъпчеше се непрекъснато и преди всичко със сладки неща. А логически трябваше да бъде обратното — да дебелее, когато работите му вървяха добре, и да отслабне, когато го чака банкрут.

— Как си го обясняваш?

— С животното в човека. Не си ли забелязал, че през лятото и есента животните надебеляват, защото усещат, че идва зимата — най-тежкият период от живота им. Така и човек при опасност яде и дебелее, защото инстинктът му на животно го кара да прави така. Инстинктът, че запасът от тлъстини ще го спаси… Човек е деветдесет на сто животно и само десет на сто дух. А повечето хора са си сто на сто животни.

— Нямаш много високо мнение за човечеството…

Разговорът бе прекъснат от позвъняване на външната врата. Всички млъкнаха. Старият банкер се намръщи. Донка очаквателно го погледна.

— Не те оставят на мира даже на Задушница! Иди и виж кой е!…

След малко се чу говор, а после влезе в трапезарията старият Кюлев — висок, сух, но тоя път обръснат и малко по-прилично облечен, в европейски дрехи, с панталони доста къси за дългите му крака, обути в ботинки с ластици. Глупашката усмивка не слизаше от лицето му. До него стъпваше едно момиче, облечено в черна униформа на гимназистка — височко, с тънки ръце, тъмносини очи на издължено лице, с гарвановочерни коси. Първото впечатление на Скарлатов бе, че прилича на картина от Ел Греко, с неговите причудливи пропорции за човешкото тяло. Изглежда бе израснала бързо, защото раменете й бяха приведени, което стеснителността й още повече подсилваше… Когато я видя, намръщеното буреносно лице на стария банкер се разведри и той се усмихна. Кюлев поривисто го прегърна и три пъти целуна. Но банкерът едва изтърпя ласките му, а после погали косите на момичето.

— Колко си пораснала, Яно!… Каква голяма и сигурно умна си станала!…

Момичето цялото се изчерви. Кюлев прегърна и младия Борис.

— Бравос, бравос, какъв мъж! Доктор, богат, умен, достоен наследник на баща си!

Момичето подаде ръка на Борис. Беше тънка, суха, с много дълги пръсти, студена и сякаш безжизнена.

— Ела, моето дете, и седни до мене… — покани я старият банкер.

Той я настани на мястото до себе си с изящните маниери на кавалер от миналия век. Кюлев сам си избра стол. Сложиха им ядене.

— Борисе — каза Кюлев, — забавихме се на гроба на нашата майка и не можахме да дойдем. Но Янка все повтаряше: трябва да идем при чичо Борис… И ето ни тук!… Нали знаеш, у нас няма кой да приготви такова изнасяне. Бедни сме, Борисе, работите не вървят.

— Татко, моля те…

— Ами това са ни най-близките хора! Защо да не си кажа дертовете?!

— Защото не е точно така…

Младият Борис се учуди от твърдия тон на момичето.

Банкерът го прекъсна:

— Остави твоите работи! Интересува ме Яна.

— В гимназията върви отлично. Върши цялата къщна работа и ми помага в сметките.

— Яж, детето ми… Впрочем тя е много бледа и слаба.

— Такава ни е породата. Всички сме дълги и тънки.

Старият Скарлатов през цялото време прислужваше лично на момичето. Подаваше му блюдата, избираше най-хубавите късове. Но то явно бе притеснено и ядеше съвсем малко. Борис се учуди на нежността, която никога не бе и подозирал у баща си.

В замяна на това Кюлев ядеше, пиеше като невидял и доброто настроение беше изписано на лицето му. Борис понякога хвърляше поглед на момичето. То не вдигна очи от масата. Беше тихо, мълчаливо и смутено. Дългите й пръсти изпуснаха на два пъти приборите. Старият банкер с поглед потърси Донка. Тя стана и дойде при него. Нещо й прошепна на ухото. Двете камериерки също се надигнаха от масата. Върнаха се с една голяма торта. Но Донка отделно носеше една кристална купичка сладолед, която сложи пред момичето. То цялото се изчерви, а после вдигна глава и погледна с тъмносините си очи банкера. В израза му имаше детска наивност и благодарност.

— Друго не яде — каза Кюлев, — но за сладолед умира! Ще настине и хване охтика…

Момичето явно обичаше сладолед, тъй като не обърна никакво внимание на баща си, и започна да яде мълчаливо. Взимаше по малко в сребърната лъжичка и дълго я държеше в затворената си уста, докато късчето се стопи. Понякога, съвсем по детски, с пръста на лявата ръка побутваше в лъжичката парчето сладолед, за да не падне. Младият Борис, който бе от другата страна на масата, наблюдаваше чистия профил на издълженото лице и изпитваше известно съжаление към момичето, понеже добре знаеше кой е Кюлев. Неговото скъперничество бе прицел за подигравки на софиянци.

Когато поднесоха кафето и коняка, Донка постави пред момичето още една купичка сладолед. Старият банкер се обърна към Кюлев.

— Какво ще правиш с Яна?

— Как какво?

— Смяташ ли да продължи образованието си?

Яна спря да яде и погледна към Скарлатов.

— Ами нали учи гимназия?

— Това е нищо! Даже бедни, обикновени хора изпращат децата си в Европа. Ти имаш тая възможност!

— Кой, аз ли?

— Не се прави на глупав! Още навремето ти казах да обърнеш внимание на момичето. Можеше да й вземеш гувернантка и да научи чужд език.

— Ами нали трябва да плащам!

— Асъл де!…

— Аз пък така разбирам работите си — за едно момиче най-важното е да се ожени! Чужди езици за тая работа не и трябват! Пък и какво ще прави с образованието си?! Да стане даскалица ли? Засега нека завърши гимназия. Ние с нея се разбираме по всички въпроси. Нали, Янке?

Момичето нищо не отговори.

— Кажи, Янке, искаш ли да учиш по-нататък? — попита я старият банкер.

Без да вдигне поглед, то кимна с глава.

— Да имах пари, бих я пратил в Оксфорд! — каза Кюлев.

Старият Скарлатов с яд го погледна и рече:

— Сгреших навремето!

— Какво сгреши?

— Тогава, когато ми беше в ръцете, когато златото беше готово за изнасяне в сейфовете на моята банка, аз, старият глупак, трябваше да помисля за момичето!…

— И щеше да посегнеш на парите ми?

— Разбира се! Трябваше да отделя една солидна сума, поне в размера на печалбата ти от тая сделка. Щеше да бъде достатъчно и сега нямаше да водим тоя глупашки разговор. Свести се! Не виждаш ли, че от ден на ден изкуфяваш!

— Бъдещето ще покаже кой е бил умен!

Глуповатият вид от лицето на Кюлев бе изчезнал безследно. Сега това бе лице на суров боец, изразяващо яд, сила и воля, която не можеш да пречупиш. Привел кокалестото си тяло над масата, Кюлев приличаше на граблива птица. Сигурно така е изглеждал Гобсек, когато някой е посягал към богатството му, си помисли младият Борис и му стана особено неприятно от тоя разговор, разговор без етикеция, груб, прям и просташки. Не му е никак леко на момичето!…

— Паднеш ли ми още веднъж — заговори бавно, с глух глас старият банкер, — ще ти смъкна безмилостно кожата, без всякакво угризение на съвестта!

Кюлев се усмихна самодоволно.

— Вече няма да ти падна никога! Благодаря ти, че ме предупреди.

— Жалко, че чужди хора ще изядат златото ти!

Старият банкер замълча. На няколко пъти потропа с пръстите на дясната си ръка по масата. Домашните знаеха, че сега той се мъчи да се овладее.

Когато Кюлев и дъщеря му Яна си тръгнаха, младият Борис отново забеляза внимателното и нежно отношение на баща му към нея.

По-късно двамата се оттеглиха в библиотеката. Старият банкер запали пура и се заразхожда по килима. Явно ядът му още не беше минал. После тихо каза:

— Тоя идиот ще съсипе това прекрасно момиче!…

— Струва ми се доста плаха и може би ограничена.

— Не познаваш хората! В нея има сила и воля, но това, което я убива, е обичта й към тоя скъперник. Той непрекъснато хленчи, оплаква се и създава в това великолепно и добро същество мъчителен страх. Познавам го, комедиант от класа! Измамил е много умни и проницателни хора. След смъртта на майка си, която даже не помни, тя трепери за живота му. Колко малко му е било необходимо да спечели любовта на това наивно дете…

— Може би наистина Кюлев не е добре със здравето.

— Той ли?! Техният род живеят дълго, прекалено дълго правят калабалък на тая земя! Ще стигне до сто години и знаеш ли защо? Защото няма нито морал, нито съвест, нито душевни терзания. Той е като акулите от Червено море. Наблюдавал съм ги — изгълтат плячката си и после като че нищо не било!… Жалко за момичето!…

— И все пак не изглежда на богат човек, колкото и да се прикрива.

— Нима?! Ти знаеш ли кой е Славчо Кюлев?! Най-големият лихвар на България! Мой съученик от колежа в Истанбул. Винаги се оплаква, винаги няма пари. Тартор на сарафите в Анадола, а може би и на целия Балкански полуостров!… Основно перо — износ на злато в Австрия от турската империя. В момента изглежда трупа отново злато и ми иска заем.

— И както усещам, ще му дадеш заради старото приятелство?…

— Заради старото приятелство? Та това е един хитър, коварен, стиснат звяр и тук му е грешката! Богат е, но е стиснат. Държи да има само злато, а не свободни пари. Почти никаква делова активност. Мъртъв, макар и голям капитал в злато и недвижими имоти. Според мене скоро ще го сринат и ще му вземат всичко.

— Защо не го посъветваш?

— Нали видя?! Не разбира от съвети! Човек с душа на сарафин не можеш да направиш банкер. А момичето си го бива! Познавам го от бебе. Трудно живее при стария Гобсек. Кротко, добро, работливо и умница, голяма умница!… Тя наистина му води цялата делова работа — книгите, тефтерите…

Пак настъпи тишина, нарушавана от приглушените стъпки на стареца по килима.

— Тези дни мислих много за теб. Как смяташ да я караш по-нататък?

— Не знам.

— Имам сигурни сведения, че вашата служба ще я реорганизират.

— Какво от това?

— Останалите ти колеги един по един се измъкват…

Младият Скарлатов се усмихна.

— Когато така заговориш, знам че имаш някакво предложение.

— Вярно, имам.

— По въпроса за Банката сме се разбрали!

— Предложението ми е от друг характер… Какво ще кажеш, ако опиташ силите си в политиката?

— Тя не ме интересува! Не бих отишъл и в чужбина като чиновник в някоя легация.

— Нямам това предвид, по-скоро вътрешната политика. Може би опитът, който ще придобиеш, ще ти послужи по-нататък в твоите занимания…

— Ще бъда откровен. В момента се намирам в безпътица. Вероятно си го забелязал…

— Разбира се! И в моя живот е имало такива периоди на поболяване.

— И каква беше рецептата?

— Много проста. Смяна на интересите или пътуване в чужбина.

— Засега ще остана тук!

— Забелязах и нещо друго в теб… Когато нямаш противник, когато не водиш битка, изпадаш в летаргия. Парламентът е добро място за битки.

— Не съм мислил по въпроса.

— В момента се създава мощен опозиционен блок с интересни идеи. Групата около Александър Малинов[141] расте от ден на ден. Падането на правителството е предстоящо. Ще има и нови избори.

— Аз нямам никакво политическо влияние в страната, никой не ме познава.

— И не е нужно.

— Освен това ми е противно да защищавам не своите идеи, а идеите на дадена групировка.

— Ако не е тайна, какво се случи между теб и тесните социалисти?

— Нищо особено. Случи се това, което може би беше неизбежно. Аз съм чужд не на идеите им, а на Партията. Близостта ми с тях беше теоретическа, а не практическа. Това осъзнах тук, в България. Но да прекъснем този разговор! Нямам никакво намерение да бъда оръдие в ръцете на който и да било! Искам сам да стигна до своите идеи. Ти знаеш, че така поставен, въпросът е невъзможен за разрешение.

— Напротив! Точно това исках да ти предложа.

— Пълна независимост?

— Да, пълна независимост. Чуй ме! Ние, Скарлатови, държим цял избирателен район, а и нещо повече. Той е наш, така както е наша и Банката. Досега избирателите, които зависят от мене, съм ги подарявал на разни нищожества, за да влязат в Парламента. Сега ти предлагам ти лично да станеш депутат.

— От името на кого?

— От наше име, от името на Скарлатови.

— И каква ще бъде „нашата“ линия?

— Никаква! Ти си напълно свободен, независим депутат. Ще правиш каквото искаш! Ще говориш каквото искаш!

— Ами ако в Парламента прокарвам идеите на тесните социалисти?

— Нямам нищо против! Това е твоя лична работа.

— Ами ако застана срещу тебе и твоята партия?

— Още по-добре! Ще бъде интересно…

— А мога ли това предложение да съобщя на Брезов?

— Изпитваш някакви скрупули?

— Да. Изпитвам. Бих искал да им помогна.

Старият банкер го погледна, като леко примижа с кривогледото си око. Лицето му стана насмешливо.

— Опитай!…

— Ти имаш нещо против?

— Не. Нямам нищо против. Но за последен път се уверявам колко не познаваш политическия живот в страната!

— Ще помисля по въпроса и ще ти съобщя отговора.

Към края на годината всички опозиционни партии се обединиха в така наречения Патриотичен блок. През януари 1908 година падна правителството и Патриотичният блок образува нов кабинет под шефството на Александър Малинов. Той дойде с лозунги за демокрация в управлението, за развитие на България като демократична, цивилизована, европейска страна. Правителството срещна симпатиите на народа. Лидерите на демократичните партии използваха това положение. Те добре си бяха направили сметката и върху вълната на това въодушевление обявиха, че ще проведат нови избори. Щабовете на партиите почнаха да се готвят за предстоящата битка.

Младият Скарлатов се замисли за предложението на баща си. Отиде при Брезов да поговорят. Очакваше, че той с ентусиазъм ще приеме предложението. Срещнаха се в печатницата. Разговаряха под шума на пресата. Скарлатов му изложи предимствата на своята кандидатура.

— Това ще бъде една бройка в повече за вас!

— От името на кого ще се балотираш[142]?

— Обясних ти. От името на никой или по-скоро от мое име.

— Това не е точно така! Баща ти и неговият избирателен район са стара крепост на стамболовистите. Всеки ще знае, че ще бъдеш избран от името на Народнолибералната партия.

— Но какво значение има това за вас?

— Огромно! Ние сме партия с ясни позиции и политическа платформа, а не нелегална група, която действа чрез подставени лица!

— Смятам, че с нищо няма да попреча на вашите кандидати.

— Не е там въпросът. За нас не е толкова важно да имаме съмишленици в Парламента, а да имаме собствени депутати, които ясно и категорично да изразяват мнението на Партията.

— Искаш да кажеш, че вашите депутати ще са нещо като папагали. Каквото им каже Партията, това ще говорят и нищо повече.

— Бих спорил с тебе, но ще преглътна обидата. Опростено да речем, че твоята схема е вярна.

— За вас личността няма значение!

— Напротив, огромно! Партията предлага за кандидати най-добрите си кадри, най-добрите оратори, най-добрите полемисти. Хора, показали своята вярност към идеите на социализма в невероятно тежките условия на зараждането му у нас.

— И аз не отговарям на тези условия?

— Ти не си член на Партията.

— А ако изляза от името на Партията?

Брезов дълго мълча, а после каза:

— Този въпрос аз не мога да реша, ще го поставя пред ръководството.

— Вашето ръководство не ме интересува! Интересува ме твоето мнение.

— Моето мнение е мнението на ръководството!

— Тогава сигурно предполагаш какво ще реши…

— Откакто съществува нашата партия, ние се борим за ясното й разграничаване от всички чужди на движението елементи. За нас не е важно количеството на членовете в тоя етап, а качеството. И за разлика от европейските социалдемократични партии, нашето ръководство държи извънредно много на единството.

— Но ти не ми отговори на въпроса какъв ще бъде резултатът?

— А аз ще ти задам следния въпрос: готов ли си да въздействаш на баща си избирателният район да гласува за наш депутат, независимо от личността.

— Ти знаеш, че предложението е лично за мен.

— Засега мога да кажа само толкова! След няколко дни пак ще поговорим. Но да бъдем наясно! Един от депутатите, който предлага Партията, съм аз и моят избирателен район е в съседство с твоя.

Тази новина прозвуча като удар за Борис. Трябваше му усилие, за да не даде израз на чувствата, които го обхванаха в тоя момент. Но Брезов забеляза.

— Съжалявам, че така се получава… Доверието на Партията не се печели нито с героични постъпки, нито с интересни предложения.

Разделиха се студено. Борис дълго мисли върху разговора си с Брезов. Анализира новото чувство, което го бе обхванало. Завист? Отначало отхвърли с възмущение това. Но той беше честен в разсъжденията си. Неговото съзнание работеше безпощадно логично и трябваше в края на краищата да признае, че има завист. Завист към личността на Брезов — твърда, спокойно устремена по избрания път личност, лишена от себичност. Завист към простия му и радостен семеен живот, подчинен на целите, които си бе поставил, към непоколебимата му вяра в социализма и Партията. И докато Брезов бе се вече изградил, Скарлатов се люлееше като тръстика от вятъра, разяждан от вечни съмнения, неуверен в себе си и света, в който живееше. И вместо тези разсъждения да го смутят, в него се зароди едно зло чувство, едно типично скарлатовско чувство на инат, а може би и на злост, която пораждаше решителност и действеност. Само от чувство на противоречие той дълбоко в себе си реши да се кандидатира.

По това време Матов бе в София. В деня, в който трябваше втори път да се срещнат с Брезов, Борис го взе със себе си. Разказа му предварително всичко. Само едно не сподели — личните си чувства. Тримата се срещнаха в едно кафене. Матов мълчеше и беше само слушател.

— Решението на ръководството е следното — каза Брезов, — твоята кандидатура се отхвърля.

— Не съм изненадан. Впрочем ти вече ми го каза от свое име.

— Борисе. Щом толкова искаш да знаеш, това не е вярно! Аз бях на твоя страна! Аз и сега смятам, че ръководството трябваше да се съгласи! Но и те имаха своите аргументи.

— Кажи ги!

— Не искам да те оскърбявам, а и нямам право да ти ги кажа.

— Да, аз, банкерският син — във вашите редове!… Вълк сред агнета!…

Всички мълчаха. На всички бе тежко, особено на Борис. В тоя миг той отново така ясно осъзна това чувство на отхвърленост, на разединение с хората, че му стана страшно.

— Проклети да са държавата и политиката, които отдалечават хората един от друг! — каза Матов. — Този разговор ме убеди за последен път в това! И докато държавата не изчезне от лицето на планетата, и не само тя, а и споменът за нея, хората никога няма да бъдат щастливи!…

През май 1908 година се проведоха избори. Победата на Демократическата партия бе съкрушителна. Новоизбраните депутати положиха клетва пред Народното събрание. Измежду тях бе и независимият депутат Борис Скарлатов, а заедно с него и индустриалецът Стефан Неделев.

Част втора

Глава първа

Как бляскаво започна 1912 година!… Каква феерия представляваше Военният клуб!… Тук посрещнаха празника Фердинанд Саксен Кобург Гота, вече цар, а не княз, заедно с цялото си семейство — втората му жена, царица Елеонора Кьостриц Рьойс, престолонаследникът княз Борис Търновски, който тази година навършваше пълнолетие, принц Кирил Преславски, княгиня Евдокия и княгиня Надежда. Тук бе и Министерският съвет начело с министър-председателя, председателят на Народното събрание, генералитетът, кметът на София, видни депутати и граждани — всички със своите семейства. Присъстваше и старият банкер Скарлатов. До него седеше Стоев в блестящ генералски мундир и самодоволен вид. Тук бе целият дипломатически корпус. В източната страна на салона имаше специален подиум, върху който се бе разположило царското семейство и сякаш позираше като в картина от Гоя.

Малко преди дванадесет часа всички станаха на крака. Вторият владетел в света с титлата цар след руския император се изправи и започна речта си надуто с обичайния немски акцент.

— Ние, Фердинанд Първи, цар на българите, пожелавам на България, на моя народ, на всички присъстващи идващата Нова 1912 година да донесе всичко това, което векове сме мечтали!… Ние имаме три цели: Съединение, Независимост, Обединение! Съединението стана преди мен, Независимостта — България да бъде царство, е вече факт! Остана главната цел — Обединението! Аз чувствам, че тази година ще бъде решаваща в съдбата на България и към своето име ще мога да прибавя Цар-Обединител! Честита ви Новата 1912 година!…

Оркестърът гръмна „Шуми Марица“, последван от „Всемогъщи, прави Боже, молим Царя ни пази…“ Дежурните офицери отвориха широко прозорците. Нахлу чист, студен въздух. Навън се чуха топовни гърмежи. По небето се извисиха фойерверки и ракети. Всички се прегръщаха, целуваха и чукаха с чаши, преливащи от шумящо шампанско. Миг след това музиката засвири валс. Първите двойки се понесоха в салона. Мъже в празнични костюми, военни и цивилни, се покланяха в покана за танц пред жени в бляскави тоалети, отрупани със скъпоценности. Какво измамно начало на една съдбоносна година, си каза старият банкер. Той не се сбогува с никого и никому не пожела нито щастие, нито радост, нито богатство. Всред шума и блясъка на залата Скарлатов излезе с гордо вдигната глава.

А младият Борис и тая нова година остана сам в квартирата си. Особено му тежаха празниците и данданиите около тях. Но когато започна пукотевицата и фойерверките, той изскочи навън. Тръгна по булевард „Цар Освободител“, който бе празнично осветен с електрически крушки. Имаше две арки — едната откъм Двореца, на която пишеше „Да ви е честита Новата 1912 година!“ с букви от светещи електрически крушки. Другата арка бе към Военния клуб. Там светеше и угасваше друг надпис, също от електрически крушки: „Съединение, Независимост, Обединение!“ Това бе новият лозунг, който бе издигнат от силните на деня, но се възприемаше от целия народ. От мало до голямо никой не се съмняваше, че предстоящата задача на България като държава, а на българския народ като народ, е Обединението с всички братя от поробените земи. Нямаше нужда даже от агитация. В лозунга бяха съсредоточени съкровените мечти на всеки българин — от царя до овчаря! Само най-умните, най-далновидните, най-проницателните се съмняваха в тоя народен подем.

Борис вървеше сам в тълпата. Искаше да се поддаде на патриотичното чувство, обхванало всички на улицата, искаше да се слее с тълпата, да изпита нейните вълнения и нейните радости. Но го спираха неговият вечен скептицизъм и разсъдливост. Той застана под арката и прочете отново лозунга „Съединение, Независимост, Обединение!“ Светлините ту затъмняваха, ту осветяваха лицето му в правилни интервали.

— Честито ти Нова година, синко! — чу той приглушения глас на баща си.

Обърна се. До него застана старият банкер — висок, строен, елегантен. Няма по-красив старец в цялата страна, с гордост си помисли Борис. Но двамата се здрависаха официално. Баща му го погледна с типичния си малко насмешлив израз.

— Да не са ти потънали гемиите? — попита той.

— Изглежда потънаха, а и аз не знам къде отивам…

— Човек никога не може да крачи, където иска по широкия свят. На него му се струва, че сам избира посоката, а всъщност тя е избрана от други. Никой, синко, никой не е свободен! В цялата история на това неразумно човечество може би само Христос е бил свободен и е избрал своя път. Но той е бил Бог, нали, а ние сме смъртни твари…

Двамата тръгнаха по „Раковски“ и завиха към Народния театър. Тук улицата бе по-тиха, вървяха бавно.

— Ще има ли война? — попита Борис.

— Ще има, защото всички народи я искат — каза старият банкер.

— Говоря за нас.

— Аз съм учил и живял дълги години в Цариград. Турците са големи любители на гюрежи. И знаеш ли как започват борбите?… С най-малките пехливани, най-младите, най-слабите. Сетне идват по-силните и накрая най-силните!… Защото ако почнеха по обратния път, никой нямаше да остане за борбите на по-слабите.

Неусетно те стигнаха до Банката. Баща му се насочи право към неофициалния вход откъм тихата уличка. Позвъни. Зад стъклената армирана врата с решетка се показа бай Никола. Отвори и се поклони. Старият Скарлатов бръкна в малкото джобче на фрака и му даде един златен наполеон. Бай Никола се наведе и му целуна ръка. Борис не му даде нищо, но в замяна на това го прегърна.

— За много години, бай Никола!

— Да си жив и здрав! — отвърна той с радост.

След като си съблякоха връхните дрехи, влязоха в библиотеката. Старият Скарлатов дръпна тежките завеси, навън фойерверките продължаваха.

— Донеси три кристални чаши и от мазата най-стария коняк.

Бай Никола се усмихна, кимна с глава и излезе.

— Целият народ — от Царя до пъдаря, иска Обединение. Какво лошо и неморално намираш в това? — попита Борис.

Бащата сви рамене.

— Нищо. Просто съм стар и знам много неща, които ще трябва тепърва да научиш…

— А може би е по-добре да ми ги кажеш сега?…

— Не, синко. Те се научават на собствен гръб. Аз не съм нито даскал, нито поп, за да те уча. Аз съм банкер. И в тая полудяла страна изглежда единствените умни хора със студени глави сме банкерите и социалистите. Но ние сме заобиколени от алчна, неояла се паплач, която няма да се спре пред нищо!

— Обединението е нужно и трябва да се работи за него!

— Аз — не! Ще наблюдавам отстрани. Към края на живота си съм. Остана ми само любопитството. Не ми се иска да изпусна рядкото зрелище, което предстои…

— Ти смяташ, че друг път няма, освен война?

— Има, разбира се, при повече търпение!

— Все пак бих искал да знам твоето мнение за крайния резултат. Ще спечелим ли, или ще загубим?

— Една война се печели предварително, още преди да се даде първият изстрел. Ние сме сами на Балканите. Всички са против нас. Всички ни мразят — и сърби, и гърци, и румънци… Смятат, че на тях принадлежи баницата, наречена Турция.

— А договорите, а военните споразумения?

— Те не са били никога преграда за постигане на държавните цели.

— Ние имаме най-добрата армия, най-многобройната, най-добре въоръжената на Балканите!

— Но не по-голяма от обединените армии на всички балкански страни!

— За нас пък работи моралната страна на въпроса. На коя страна е истината!…

Старият банкер се усмихна.

— Дотук ти изтъквах обективната страна. Що се касае до субективната, бих я нарекъл с една дума — липса на зрелост в нашите политици начело с Царя! Не си владеят занаята. Те са поети, осенени от вдъхновение, което нито миг не ги напуска!… Даже при това всеобщо умопомрачение, не запитват разума си. Ние ще загубим!

— Ако можех да се меря с твоите пари, бих се басирал! — каза Борис.

— Момчето ми, хазартът е в кръвта ни! Проиграл съм доста пари на карти и рулетка. До ден-днешен не мога да се удържа, като чуя тракането на топчето по рулетката. Хазартът и пиенето са нашите велики страсти, а може би и жените… И понеже знам тия фамилни слабости, с огромни усилия съм се борил срещу тях в живота. Вярвам и в Щастието, в Съдбата, в Случайността, както искаш го наречи… Късметът съществува, аз съм банкер и знам това! Но щастието, късметът са като страстната жена. Колкото повече я разработваш, толкова по-ненаситна става и накрая те излапва цял-целеничък!…

Старият банкер пак се усмихна. Той досега не бе разговарял така със сина си.

— И все пак искаш ли да се басираме?

— Аз в живота си съм се басирал на всичко, но басът ми е правил удоволствие само в един случай… когато не знам резултата! Тогава ми е интересно! Когато знам предварително резултата — не! Не искам да печеля от собствения си син! Бих се басирал например с кой крак ще влезе Никола в стаята, като донесе подноса с коняка. Но че ще ядем боя в тая война, това го знам! А смятам, че Никола ще влезе с десния крак…

— Защо с десния?

— Защото е на лошо!…

И наистина бай Никола влезе с десния крак в библиотеката. Младият Борис трепна. Баща му бе улучил, но не даде вид, че се радва, а взе бутилката от подноса, избърса я внимателно с бялата кърпа и погледна с любов към лампата цвета на коняка.

— „Метакса“ — великата напитка на турската империя!

Наля в чашите. Подаде и на бай Никола неговата. Тримата се чукнаха.

— За Обединението на България! — каза младият Скарлатов.

— Бог да пази България! — каза старият банкер.

Малко по-късно дойдоха всички домашни да честитят на баща и син Скарлатови Новата 1912 година. Донка целуна ръка на банкера и също получи един златен наполеон. Двете камериерки — млади селски девойчета със зачервени бузи, получиха по една по-малка монета, но също златна.

— Това ви е за сватбата! — каза старият банкер.

Едното от момичетата се разплака от радост. Домашните постояха в библиотеката още малко, без да седнат, а после с някакво облекчение се изкачиха в мансардата. Оттам се чуваха, макар и приглушено, смехът и веселите им гласове. Навън вратата тихо се тропна. Някой почука и влезе Туше Динев. Той бе с цвете на бутониерата и букет в ръка.

— Ваше Превъзходителство, за Новата година преди всичко здраве! Нека Бог Ви даде дълъг живот и трайно богатство!

Подаде му букета.

— А на Вас, млади господарю, също здраве, богатство и слава!

Той измъкна отнякъде само едно цвете.

— Да не би пак да си продавал цветя? — пошегува се банкерът.

— Славата на Търговска банка Скарлатов осветява и мен. Имам достатъчно пари, за да купя всички цветя на София.

— Вземи си чаша и ела да пиеш с нас коняк — покани го старият Скарлатов. — Къде беше?

— При тетин ми Тано и децата.

— Хубаво ли прекара?

— Чудесно! Много ми се радваха…

Седни. Може би е време и ти да имаш свои деца…

— Не съм на същото мнение, Ваше Превъзходителство. Още съм млад. Искам да постигна нещо в живота.

— Глупак! Единственото свястно нещо, което можеш да направиш в тоя живот, е да имаш деца. Но те са интересни, докато са малки… Така както се радваш на млади кончета или на кученца. Всички имат такива наивни и глупави очи и са толкова гальовни и доверчиви… После стават неприятни… А за Новата година раздадох на целия персонал по една извънредна заплата.

— Знам и Ви благодаря — каза Туше Динев.

— На тебе, католически падре, още една заплата допълнително! Нали кукушани сте все униати[143]?…

Туше Динев се надигна да му целуне ръка.

— Седи спокойно! Колко ти станаха парите в Банката? Чудя се за какво ги събираш!

— Вие знаете, Ваше Превъзходителство, че искам да уча във Франция. И то заради Банката.

— Винаги хората, когато искат да направят някаква глупост, изтъкват, високоетични причини. А да учиш в Парижката полицейска школа е все едно да учиш за касаплък!…

— Ваше Превъзходителство, от доста време Ви изтъквам нуждата от банков шпионаж. Сам вече не мога да се справям с работата си.

— Аз съм доволен!

— Но науката е напреднала много.

— Я не говори глупости! Каква наука е това да дебнеш и трепеш себеподобните!… Докато съм жив, нищо няма да се промени в Банката ми! Когато умра, ако искате, създайте към нея артилерийска част или ескадрон!

Туше Динев млъкна обиден. За да промени темата, Борис попита баща си:

— И все пак какви са ти прогнозите за тази година?

— Стават необясними неща — каза банкерът. — Народното събрание нищо не знае. Всичко се пази в тайна. Осведомено е Правителството, и то не цялото. Само отделни лица или накрая — само един човек, цар Фердинанд! Величаят го, издигат го в небесата — най-големият политик, най-големият военен стратег, най-умният, гениалният, надхвърлил рамките на страната, таченият и уважаван от всички, безпогрешният!… Лошо е да се залага на един човек, който и да бил той! Тогава защо е Народното събрание, защо са народните представители, защо са разискванията?… Тази единствена, макар и бледа връзка между Народ и Правителство стана излишна! Тежко се е заплащало в историята пренебрегването на Парламента. Още навремето е казано, че държавните мъже понякога могат да се радват на безнаказаност, тъй като умират, но народите — никога, понеже живеят достатъчно дълго, за да претърпят последствията от техните деяния…

— А каква е тази тайна?

— Тайна, която всички знаят. Ще има война! Отричат това, но да съпоставим фактите! Обсъждаме състоянието на неприкосновения запас на армията. Доклад от името на министъра на войната изнесе генерал Стоев. Няма да се спирам на тая общоизвестна личност. Видиш ли лешояд, търси мършата!… Края на септември миналата година нашият министър-председател Гешов[144] на идване от Европа мина през Белград. При потеглянето на специалния влак за България се прикачват двата лични вагона на сръбския министър-председател Миланович. Двамата говорят в продължение на шест часа, докато откачат вагоните на Миланович на гара Ляпово. Предполагам, че не са говорили за времето и не са се осведомявали за здравето на домочадието си… Министърът на финансите трескаво търси заем от Париж при всякакви условия… още доказателства искаш ли?

— А аз мога да кажа, че вече е късно да обсъждаме каквото и да е. Жребият е хвърлен! Всички искат война, следователно тя ще бъде! За трети път в историята на България нацията се обединява в името на идеала!… Имаме ли право да попречим на това народно вдъхновение?

— Жалко, мислех те по-умен — каза старият банкер. Тримата млъкнаха. Навън бе утихнало. Заваля сняг. С чаши в ръка те следяха зимната виелица.

— Високосните години са били винаги години на нещастия… — промълви баща му.

Глава втора

В тия години, откак стана депутат, младият Скарлатов не беше променил нито възгледите си, нито начина на живот. Продължаваше както в студентските години — ден за ден! Свикна с всекидневието на Столицата и не строеше грандиозни планове за бъдещето. Полека-лека възприе и тази постоянна маска на безгрижен млад човек, готов да се посмее на добре казаната шега, а и старата компания от бившите му колеги в Службата по държавните заеми — Иванов, Сакарев и Терзиев — живееше така безгрижно като него. Водени от Терзиев, те бяха постоянни посетители не на модните ресторанти или клубове, а на обикновени народни заведения, където готвеха вкусно и можеш да се помайтапиш от сърце. Когато чуеха за някой народен талант, като случая с един циганин, който свирел майсторски на цигулка, те се вдигаха чак в покрайнините на София, за да го чуят и изпият по чаша вино. Сприятели се с млади писатели, художници, интелигенти и политици. Но не на някаква идейна основа, а заради компанията, където незаангажирано можеше да прекара весело времето. Понякога цялата банда окупираше някое кафене или кръчма и разиграваха многочасови майтапчийски спектакли по собствен текст и хрумвания. Това беше едната видима страна на младия Скарлатов. Имаше и друга — обществена, в която се изявяваше не по-малко. В Народното събрание бяха влезли доста млади депутати с интересни и оригинални идеи. Той не взимаше често думата. Но обичаше в напрегнатите моменти на дебатите да изчака някоя от паузите, за да подхвърли от място остра саркастична реплика, така че да смаже оратора и на всички да стане ясно къде е лъжата. Европейското му възпитание и четенето на френска литература бяха изработили в него тази неповторима, точна и хаплива мисъл, така обичана в родината на Волтер. А когато трябваше да стане и говори, умееше с кратки и силни думи да изтъкне същността на въпроса. В критиката си към противниците беше безпощаден. Затова му помагаше фактът, че не принадлежеше на никоя партия, не защищаваше никаква групировка, не се стремеше към собствена изгода. И беше уважаван от всички. Всеки искаше да има такава сила край себе си. Но Борис зорко охраняваше своята независимост. Отхвърляше предложения, които никой млад, амбициозен човек в страната не би си позволил да направи. Случваше се да напише и статия в някой вестник. И винаги тя предизвикваше раздвижване на духовете. Не се пръскаше в различни проблеми. Остана верен на икономиката. Цитираха го често в Народното събрание особено по въпроса за оползотворяването на външните заеми. Не забрави и стария си враг Бускѐ. На няколко пъти поде кампания в печата и Парламента срещу него. Изречението, с което Борис почна речта си: „Издръжката на господин Бускѐ струва много повече на България, отколкото е струвала издръжката на мадам Помпадур на Франция!“ — обходи цялата Столица. Така на няколко пъти делегатът по титрите Жорж Бускѐ висеше на косъм да бъде сринат. Имаше момент, когато Морис Палеолог и Тюретини се бяха споразумели и решили неговата участ, но винаги някаква нелепа случайност се намесваше и Бускѐ оставаше. Все пак той не се чувстваше толкова сигурен в страната. Ограничи пировете, които даваше в резиденцията си, избягваше да се афишира в заведенията и клубовете, не смееше да нарушава договорите за извличане на свръхпечалби, и като че ли стана по-сговорчив с финансистите и правителството на България. От младия Борис Скарлатов се бояха, затова го уважаваха. Но до самата своя скрита същност той не допускаше никого. Избягваше даже тези вътрешни разговори със себе си, така характерни за неговата младост в Женева. Може би само Брезов и Матов знаеха нещо повече за него. Но те не се срещаха често, а и самият живот, различните им интереси ги разделяха. Все пак в редките мигове, когато се виждаха, тази маска падаше и Борис Скарлатов ставаше отново откровен, искрен, с пориви към добро, просветление и истина. Но тия мигове бяха рядкост, а мимикрията постоянна. Дали в края на краищата тя нямаше да стане негова същност?… Той все по-рядко и рядко си задаваше този въпрос. Научи се да живее с деня, с часа, но в замяна на това изгуби способността да мечтае. Едно от постоянните му занимания беше пресата — българската и чуждата. По стар навик си правеше изрезки и си взимаше бележки. Поръчваше си най-новите книги по икономика, които излизаха в чужбина. Но за разлика от женевския си период четеше извънредно много художествена литература. Буквално се упойваше с нея. Четеше предимно френски и руски произведения. Но неговият любим автор си остана Балзак. Често го препрочиташе. Томовете бяха подчертани, с бележки на полетата. За него Балзак беше пророк, а творчеството му откровение. И се получи така, че духовно той общуваше повече с Балзак, с миналото, отколкото с настоящето.

От два дни духаше топъл вятър от юг и снегът бързо започна да се топи.

Една вечер в началото на март той се прибра рано вкъщи. Намери две бележки — едната от Терзиев, другата от Сакарев и Иванов. Отнасяха се за едно и също. Събираха се в една тяхна любима ахчийница. В първия момент той реши да остане вкъщи. Отвори прозореца. Облаци се носеха над Витоша и бързо отиваха на север. Капчуците пееха своята ромолеща мелодия. Пролетта идваше с това особено неспокойствие както в природата, така и в хората. Не, той не можеше да остане вкъщи и изведнъж реши да излезе. Радваше се, че ще прекара вечерта сред веселите си приятели. Влезе в ахчийницата, когато настъпи нощта. На масата го чакаха Сакарев и Иванов.

— Къде е Терзиев?

— Ще дойде. Сядай!

Те пиеха ракия от юзчета и пред тях имаше чинийки с мезе.

— Поръчахте ли нещо за плюскане?

— Не, разбира се — каза Иванов, — тъй като ще сгрешим! Магистъра на кулинарията го няма.

Сакарев изтърси лулата си и дълго се занимава с някакви инструменти, докато я изчисти. Борис винаги се дразнеше от неговото спокойствие.

— Слушай, защо не се научиш да пушиш цигари?

— Защото цигарата не ми прави удоволствие. Тя е за неврастеници като теб!

— А да човъркаш като малоумен тая лула, радва ли те?

— Да се научиш да живееш може само в една страна и това е Англия! Единствено там можеш да усетиш вкуса на чудото, наречено живот! А то се състои от такива наглед дребни неща като къща в полето, топли, изискани дрехи, хубава храна, поднесена в изящни съдове, вино в кристални чаши, силен чай с кекс, камина с огън, пантофи, халат, куче в краката ти, лула или пура…

— Пълна идилия по картина! Виждал съм доста мърляви англичани в Женева…

— Не са мърляви! Даже последният от тях има достойнство.

— Не са и много чистоплътни — каза Иванов. — Мият се в леген с една и съща вода.

— А ние много ли сме чистоплътни?

— Е да, по това си приличаме! — каза Иванов.

На вратата се показа огромният Терзиев. Беше с разкопчано палто и цвете на бутониерата. Меката филцова шапка бе килнал назад. Той огледа цялото заведение, но не спря погледа си на тяхната маса.

— Пиян е като прасе — заключи невъзмутимо Сакарев.

Иванов му махна с ръка. Но Терзиев за тяхно учудване излезе навън.

— На тоя нещо му става!… Ще ида да видя… — каза Иванов.

Той се надигна, но вратата на ахчийницата отново се отвори и влезе един нисък, набит, хубаво облечен и усмихнат човек на възраст около шестдесет години. Имаше бакенбарди и гладко обръснато, червендалесто лице. От него лъхаше здраве и добро разположение. Дебела златна верижка на часовник преминаваше върху целия му доста издут корем. Зад него се показа усмихнатият Терзиев. Тръгнаха право към тяхната маса.

— Да ви запозная — каза той, — хер Йохан Вегенел. Известен австрийски индустриалец.

После се обърна към възрастния човек и продължи на немски, като представи един по един приятелите си. Те станаха на крака и кимнаха с глава на човека. Но той подаде на всеки един от тях ръка. Особено дълго стиска ръката на Борис.

— Вие се казва Скар… латов?

Той с труд произнесе сричка по сричка името му.

— Да.

— Много ми е приятно, извънредно много…

Всички се разположиха край масата. Терзиев стана и отиде към голямата готварска печка, където вряха тенджерите. Заедно със съдържателя със запасана престилка избираха едно по едно ястията.

В началото вечерята протичаше мълчаливо. Блюдата следваха едно след друго, кое от кое по-пикантно. Австриецът се хранеше с удоволствие. Виното беше чудесно. Съдържателят непрекъснато стоеше изправен до тяхната маса, готов в същия миг да услужи. А и нямаше вече много посетители, защото стана късно. Един просяк гъдулар засвири. И той беше част от заведението, където показваше своето изкуство за паница ядене. Приглушените монотонни звуци на гъдулката в полутонове и четвърт тонове създаваха атмосфера на отпуснатост и възможност за разговори. След като се наядоха обилно, Вегенел се отпусна назад и разкопча жилетката над корема си. После запали една дебела пура.

— Хубава страна, великолепна страна — каза той, — тук все още може да се живее!…

— Вие сте недоволен от Австрия? — попита Иванов.

— Тя се превръща все повече в един придатък на Германия, а Германия е една казарма.

Всички знаеха немски и говореха свободно езика.

— Но Австрия не е индустриализирана. Там има поле за действие.

— Господин Вегенел смята, че в Австрия условията за индустрия са много ограничени — поясни Терзиев.

— Не е въпроса за условията, а за бъдещето. Аз съм за индустрия, но не подчинена на войната. А нас ни чака война — подчерта Вегенел.

Този разговор заинтригува Скарлатов и той попита:

— По какво съдите?

— По три неща. Първо, съюзите между великите държави са изградени. От една страна, Австрия и Германия, от другата — Англия, Франция и Русия. Съдете сами къде е богатството и силата. Второ, по изчезването на златото от пазара и трето, по застрашителния отлив на банков капитал към страните, които вероятно ще бъдат победители.

— От Виена към Франция ли? — попита Борис.

— Да. Чрез австрийската банкова къща Ротшилд. Вие запознат ли сте с въпроса?

— Отчасти.

— Винаги съм бил против банкерите. Смятам, че те спъват индустриалното развитие, печалбата за тях е всичко, а не строителството. Но не мога да не им се възхищавам. Имат нюх на плъхове и първи напускат кораба. Ще бъде глупаво, ако не ги последвам…

— Това ли е причината за Вашето посещение в България?

— Да, това е. Продадох и ликвидирах всичките си предприятия в Австрия. Сега нямам фабрики, имам само пари. Но живота на рентиер не ме привлича. Обичам да строя, да създавам нещо.

— България не е много подходяща страна — обади се Сакарев. — На Ваше място бих закупил ценни английски книжа.

— Казах, че не искам да сложа оръжие.

— И какво смятате да предприемете?

Вместо да отговори, Вегенел попита Борис:

— Вие не сте ли от Банка Скарлатови? Доколкото разбирам, това име не се среща често в България.

— Не.

— Странно. На фирмата пише и син.

— Вярно е, синът съм аз, но фирмата е стара и прибавката син е останала от миналото. Аз не се занимавам с банково дело.

— Господине, Вашият баща е изключителен човек и е надраснал страната си. Той внушава сигурност и почтеност, затова залагам на него и на младия индустриалец Неделев. Какво ще кажете?

— Отлични партньори! — отвърна Сакарев.

— И те като мене се мъчат да създадат нещо. Ако се споразумеем по-нататък, ето как си представям старините… Не съм женен, нямам деца. Вероятно ще построим между другите фабрики и някоя електроцентрала, високо в планините. Там ще си направя къща и ще живея до края на живота си! Бях на екскурзия в Рилския манастир. Изумително красив! Смея да ви уверя, че е по-хубаво от Алпите. А аз съм от едно село в Алпите…

— Смятате ли, че тази идилична картина може да се осъществи в една страна-вулкан? — попита Иванов.

— Иска ми се да вярвам… Все пак България е малка страна.

Невъзмутимият Сакарев поклати отрицателно глава…

— Не вярвате ли, господине? А пък аз вярвам. Искам да остана в България и ще остана!

— Познавам един англичанин — бивш капитан от търговския флот, който купи земя край Черно море, построи къща, има яхта и живее радостно и спокойно, но докога?

— Господин Вегенел е решил да основе с партньорите си едно голямо тежко строително обединение. Преговорите са пред завършване… Но ние сме дошли да вечеряме, а говорим за работа! — каза Терзиев. Той погледна съдържателя, който веднага дотича до масата. — А сега чревцата и две кани вино!

— Кой ще плаща? — попита тихо на български Сакарев.

— Аз, разбира се! Бъдете спокойни и плюскайте колкото ви душа иска! Един път и аз да черпя както си знам!…

До края на вечерята те повече не говориха по финансови въпроси. Вегенел разказа някои неща за миналото си. Младият Скарлатов си изгради за него мнение като за човек, тръгнал от низините и почнал от нищото, но запазил селската си почтеност и доброта, с изявени наклонности на строител. Обаче зле бе избрал обекта за осъществяване на мечтите си…

Разговорът с Вегенел силно го заинтересува и на другата сутрин той отиде при баща си. Завари го по жилетка в кабинета, силно възбуден и потънал в работа. На бюрото му имаше камара от папки, но той не седеше, а се разхождаше. Тук бяха Туше Динев и секретарят Георгиев. Той погледна недоволно влезлия Борис, но се овладя и му протегна ръка.

— Та това не е банка, а генерален щаб на армия!…

— Има нещо такова… — промърмори банкерът и се обърна към Туше Динев. — Отивате с файтона в Народната банка. Оттам изтегляте парите и ги донасяте тук. Ако смяташ за необходимо, вземи и двама полицаи.

Туше Динев разкопча сакото си. Един наган бе мушнат между колана и панталона.

— Вървете и се връщайте веднага!

Двамата излязоха. Старият банкер седна на един от фотьойлите. После заговори с глухия си глас:

— Не стига никак времето!

— Мисля, че то винаги ти е принадлежало.

— Не говоря за моето лично време, а за това на Банката. Закъсняхме и сега трябва да бързаме, за да наваксаме изпуснатото.

— Какво имаш предвид?

— Отстъплението. Организираното отстъпление без паника! Това е най-сложният маньовър в банковото дело.

— Имаш трудности?

— Трябва да запазя това, което имам.

— Изглежда само вие с големите пари се чувствате застрашени, докато хората наоколо си живеят спокойно и кротко…

— Това е голямата разлика. Когато хората разберат какво е станало с тях и попаднат в клопката, може би само ние, които сега сме в паника, ще бъдем тогава спокойни!…

— Снощи имах разговор с един също така богат и уплашен човек.

— Знам.

— Туше Динев следи и мен?

— Не. Терзиев ми каза. Той в момента е преводач и е нещо като на служба при Вегенел. Ако сделката се извърши, ще получи добро комисионно от него, а може би и от мен…

Вратата се отвори, без да се е чукало. Баща му, изненадан, се изправи. Не обичаше да го виждат по жилетка. Влезе дългият Кюлев. Той най-безцеремонно първо прегърна и целуна гнусливия банкер, а после младия Борис.

— Бравос, бравос! Баща и син! Защо, Господи, не ми даде син, та и аз на старини да се радвам на живота!…

— Ти и десет синове да имаше, пак щеше да си същият!

— Нещо си нервиран?…

— Не, просто имам много работа.

— А Янка все ми казва: покани чичо Борисови на вечеря. Но къде у нас такава възможност?! Няма кой да сготви, а да не говорим за пари…

Старият банкер го прекъсна.

— Ти вероятно се досещаш за какво те извиках.

Глупашкото изражение от лицето на Славчо Кюлев изчезна в същия миг, когато Скарлатов зададе въпроса си.

— Знам. Ще има мурабе.

— А откъде знаеш?

— Изчезна златото. Няма с трън да махнеш! Цената му се качва всеки ден. Изчезне ли златото от пазара, чакай мурабе!

Банкерът отиде към шкафа. Извади шише мастика. Наля голяма чаша на Кюлев. Явно ще иска от него нещо и затова го черпи, помисли си младият Борис. Но какво може да иска от този смотан старец? На себе си банкерът сипа малко. Двамата се чукнаха.

— Слушай сега, стари приятелю! — заговори банкерът. — Изводите ти са правилни. Ще има война и мен ми трябва злато!

— Казах ти, че няма.

— Никакво?

— Никакво!

— На никаква цена?

— Е, не чак дотам…

— Каква е цената?

Кюлев нищо не отговори, погледна към младия Борис, а после извади от джоба си един молив, откъсна от ъгъла на вестника върху масичката и написа нещо, което младият Скарлатов не можа да види. Подаде листчето на баща му. Той го прочете и примижа с кривогледото си око.

— Ти за кой ме взимаш?

— Това е положението! Ако искаш!

Старият банкер стана и почна да се разхожда по кабинета.

— Добре. Сега виж какво! Ще ти обясня някои неща, за да не ме смяташ за идиот!…

Кюлев спокойно отпи голяма глътка от мастиката, облиза с език белите си мустаци и каза:

— Мене това не ме интересува! Аз нямам пари. Да му мислят тия, които имат!

— Абсолютно вярно! Ти в момента нямаш спукан лев!

— Видя ли? Най-после и ти да ми повярваш веднъж!

— Чувай нататък! Ти нямаш пари, защото си купил злато до последното левче, колкото си можал, и нямаш никакво намерение да се разделяш от него.

— Аз също не съм идиот, нали?

— Но си направил идиотска грешка.

Кюлев объркан го погледна. Клепките на очите му почнаха бързо да трепкат.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, че отсега нататък ще започне големият удар със златото. Ще има игра в цената му. Всеки ще иска да печели от страха на хората за бъдещето. Такива периоди настъпват твърде рядко в историята на човечеството и не са за изпускане! А ти изпусна големите печалби!…

— Искаш да кажеш…

— Не ме прекъсвай! Искам да кажа, че отсега нататък ще спекулира със злато този, който има много пари в наличие. А ти нямаш! Значи не можеш да спекулираш! Какъв е изводът?

— Искаш да кажеш, че нищо няма да спечеля.

— Не казвам, а твърдя! Келепирът е голям, но твоята алчност ти е прерязала пътя. Ще седиш като кокошка върху златното си яйце, но то няма да се измъти!

Кюлев дълго и мъчително почна да кашля. Трябваше му време да размисли.

— Е, затова са приятелите! Сега ще те видя какъв приятел си ми! Ще ми отпуснеш заем, голям заем от Банката, та да спечеля и аз нещо при моята голотия!

— Аз не съм благотворително дружество!

— Тогава защо ме извика?

— Защото Банката има хиляди дейности! Тя не се занимава само с твоите сарафски далавери! Извиках те, защото ми трябваше човек, който да свърши работата вместо мен и да освободи ръцете ми за по-свестни неща. Но щом не можеш…

— Чакай, Борисе! Какво предлагаш?

— Да изкупуваш злато за моя сметка?

— А аз?

— Комисионно от изкупеното злато!

— Значи трохите от трапезата! Колко предлагаш?

— А ти колко искаш?

Кюлев пак измъкна отнякъде молив и откъсна другия ъгъл на вестника, написа нещо и подаде листчето на стария Скарлатов. Той се усмихна. Взе молива от ръката му и написа на хартийката нещо друго. После му я подаде.

— Не, не съм съгласен!

— Твоя работа! Тогава ще се заема аз. Всеки момент чакам да донесат пари от Народната банка.

— Колко?

Банкерът пак написа нещо на листчето. Кюлев го погледна изненадан. После стана на крака.

— Слушай…

— Повече нямам време! Всичко хубаво!…

Старият Скарлатов му подаде ръка. Но Кюлев се дръпна като ужилен от нея.

— Значи няма приятелство на този свят, няма другарство, няма младини?!

— Когато се касае до злато, нищо свято на тая земя няма! И това знаеш ли откъде съм го научил?

— Откъде?

— От тебе.

— Моля ти се обясни ми отново всичко. Стар съм… Само ми мътиш главата, а сетне питаш съгласен ли съм с пищов на корема ми!

— Добре, за последен път! Предлагам ти да изкупуваш злато за моя сметка с комисионното, което ти предлагам!

— Прибави още два процента!

— Не се пазари като джамбазин! Комисионното ти няма да бъде малко в зависимост от количеството, което ще изкупиш. Ще имаш свободни пари и ще натрупаш още от любимия ти метал!

— Да имах твоите пари, другояче щяхме да говорим…

— И ако се опиташ да ме измамиш, ще бъда безмилостен, независимо от загубите!

— Немой с лошо! Дай си ръката да я стисна!…

Двамата си тръснаха ръцете по обичая на източните пазари, с което сделката се считаше за сключена. Кюлев наля отново двете чаши с мастика. Чукнаха се. Банкерът отпи съвсем малко.

— А сега подробностите! — каза Кюлев.

— От Туше Динев.

— Не искам да си имам работа с тоя издебник и мушморок.

— Само той ще те оправи! Ще ти бъде пречка за лъжи и измами! А сега довиждане!…

— Чакай, Борисе! Не съм си изпил чашата…

— Вземи шишето и си го допий вкъщи. Казах ти, зает съм…

— Добре, добре…

Кюлев сложи калпака си. Здрависа се с двамата Скарлатови, взе бутилката от масата, пъхна я в бездънния джоб на палтото си и чак тогава излезе.

— Ще му стигне до Новата година! — каза старият банкер. — Толкова е стиснат, че няма да я пие. И страшно обича тайнствените игри — листчета, срещи в пълна тъмнина, където смята, че мами всички. Има в него нещо театрално…

Той отиде към бюрото, взе една папка и пак я остави.

— Интересуваше те сделката с Вегенел?

Борис кимна с глава.

— Интересна личност. Добър търговец, но каква е целта му не зная. Ще бъде трудно с него…

— Защо?

— Добрият търговец никога не се съобразява с желанията и мечтите си, а с обстоятелствата. Няма да бъде никак лесно с него…

— Би ли ми обяснил?

— Нямам време. Но ти предлагам да присъстваш на конференцията днес следобед. По този начин ще научиш всичко.

Глава трета

Малко преди уречения час Борис Скарлатов се запъти към Банката. Навън мръкваше. Работното време бе свършило, но в цялата банка бе запалено електрическото осветление и прозорците светеха. На главния вход го посрещна Туше Динев с присъщата си любезност и сърдечност. Минаха по коридора, после през чакалнята и влязоха в обширния кабинет на банкера. Той се разхождаше. Никола и Донка подреждаха масичките с чаши, чинии, напитки, мезета… Неделев с притворените клепачи седеше спокойно във фотьойла до завесата и сякаш всичко, което се вършеше тук, не го касаеше. Влизаха и излизаха Туше Динев и секретарят Георгиев. Старият Скарлатов само кимна на сина си и продължи да се разхожда. Но Неделев с неочаквана пъргавина скочи от фотьойла и продължително стисна ръката на Борис. Този човек сигурно няма приятели, си помисли той. Двамата седнаха един до друг. Неделев възбудено заговори.

— Виждате ли, господин Скарлатов, всичко е толкова неясно. Бих искал преговорите вече да са свършени и да знам резултата. Неизвестността гнети, особено когато залагаш състоянието си.

— Вие се съмнявате в успеха?

— И да, и не… От няколко нощи не спя и все мисля и мисля…

— Нямахте ли предварителни срещи с Вегенел?

— Да, имах. Но той е толкова скрит, че нищо не можеш да разбереш.

— Ами ако сделката не се извърши?

— Би било голям удар за мен, а и за баща Ви. В момента Вегенел е човека, чрез когото биха се осъществили нашите планове.

— В бизнеса не трябва да се залага на един човек.

— За съжаление, но е така. В крайна сметка нещата опират до една-единствена сделка.

Донка и Никола свършиха с подреждането на масите и тихо излязоха. Старият банкер се обърна към Динев и секретаря си.

— Господа, заемете местата си.

Георгиев подреди куп папки върху бюрото на банкера и седна. Към всеки, който говореше в кабинета, той въртеше малката си глава с изхвръкнала адамова ябълка в бялата си колосана яка. На Борис отново му заприлича на самотна птица.

Туше Динев остана прав до вратата. Откъм двора се чу тракането на копита и звънчетата на файтон. След малко, водени от Никола, влязоха Вегенел и Терзиев. И двамата бяха с усмихнати лица. Австриецът приглади с ръка късите си побелели коси, подстригани а ла Бисмарк[145]. Огледа кабинета с любопитство и чак след това подаде ръка на банкера. Той го изчака да седне във фотьойла. Беше към него изискано любезен, но сдържан. Терзиев се настани до Вегенел. Старият Скарлатов огледа за последен път всичко и покани госта си да пийне. За учудване на Борис австриецът наля в чашата си само минерална вода. Банкерът нищо не каза и седна зад бюрото си. Някой почука на вратата. Беше главният счетоводител Попмиронов.

— Май закъснях…

Старият Скарлатов остро го изгледа. Попмиронов тихо седна в креслото до вратата, където продължаваше да стои изправен Туше Динев.

— Господин Динев — каза банкерът, — наредете на Никола да не пуска никого при никакви обстоятелства.

Старият Скарлатов се закашля. Вегенел разкопча сакото си. Облегна се удобно назад и го погледна. Това, че австриецът почна с минерална вода, никак не го радваше. Неочаквано за банкера Вегенел взе думата и спокойно заговори.

— Господин Скарлатов. Аз проучих подробно Вашето и на господин Неделев предложение. Особено ме радва, че възприемате немския похват и смятате да мобилизирате вътрешни капитали, а не да разчитате на заеми.

Терзиев спокойно преведе. Неделев изведнъж отвори клепки и погледна стреснат към стария банкер. Скарлатов бе вдигнал вежди в почуда. После бавно на немски отвърна с глухия си глас. Търсеше всяка дума. Отдавна не бе говорил езика и се затрудняваше.

— Господин Вегенел, наистина ли добре сте проучили нашето предложение?

— Мога да Ви го цитирам дословно.

— Тогава сигурно сте разбрали, че ние нямаме тази огромна сума.

— Но ще я съберете.

— Как?

— Ще емитирате акции.

— Това е неправилна постановка на въпроса, господин Вегенел. Кое частно лице ще купи в България акции? Само отделни хора, и то крайно предпазливо. Ако ги пуснем на пазара, чуждите борси[146] няма да ги котират[147].

— За Австрия се заемам аз, а за България Вие. Доколкото ми е известно, при външния заем от 1909 година, сключен с австрийските банки, тука бяха изкупени доста облигации.

— Това не е вярно. Облигациите не бяха изкупени от частни лица, а от Народната банка, от разни фондове и учреждения по нареждане на правителството. Чуйте ме, господин Вегенел. Ако пуснем на пазара акции, тук ще ги изкупят вероятно Генералната и Кредитната банка, които знаете, че са чужди. Всичко ще отиде в техни ръце. Може би господин Терзиев Ви е обяснил това?

— Исках да го чуя от Вас лично. И все пак защо вашите българи няма да купят акции?

— Първо, защото нямат налични пари. Всеки ги е вложил в дребна търговия, която лично сам ръководи. Българинът няма доверие никому. Вярва само на себе си. Той е подозрителен. Българинът няма да купи акции!

— Жалко! Значи бяга от печалбата?

— За да се създаде традиция за влагане на капитали в акции е нужно много време. Нужно е да се създаде доверие към акциите, нужно е да се получат дивиденти. Чак тогава може да се разчита на емитирането. Трудно се създава в един купувач чувството на сигурност.

Вегенел се замисли.

— Все пак акции ще се пуснат, как тогава смятате да задържим контролния пакет?

— Като обединим нашите капитали с Вашия. След като се пуснат акциите на западните борси, ще разчитаме на Вас, господин Вегенел.

— Съжалявам, но това е изнудване.

— Не е така. Ние Ви предлагаме по-висок процент на дивидентите и ако желаете, ще изкупуваме малко по малко Вашите акции по предварително споразумение.

— Но капиталите, които предлагате, са твърде малко.

— Достатъчно е да почнем. След като създадем тежкостроителното дружество, ще участваме в търга на железниците. Това е наша работа. Бъдете сигурен, че ще го спечелим. В Народното събрание гласуваха вече сумата. Значи ще имаме пари в най-скоро време. Важното е да почнем!…

— Господин Скарлатов, Вие ми описвате главозамайващи картини на едно идилично бъдеще. Но аз съм реалист. Мене ме интересуват не бъдещите печалби, а възможностите в момента.

— Е добре, господин Вегенел. Обяснете ми как Вие бихте спечелили търга за железниците? Вие сте чужденец! Нямате никакви политически връзки в страната! Вярно е, имате пари. Но те са нищо, ако не са в движение. А движението на парите — това е бъдещето! Помислете! Капитал, без възможността да расте, е една празна дума! А възможността един капитал да даде големи печалби, е също капитал! Тази възможност има своята цена. Ние Ви предлагаме да я платите!…

— А сигурен ли сте, че търгът няма да се изплъзне от ръцете Ви?

— А откъде сте уверен, че сам ще действате по-добре? Ако речете сам да почнете, повярвайте ми, само за подкупи и непроизводствени разноски ще загубите повече от половината си пари. Да не говорим, че тук хора, знаещи своята работа и можещи, почти няма! Ще попаднете в ръцете на безотговорни мошеници. А Вие имате насреща си Банката, мен и господин Неделев. Трябва ли да кажа, че това за Вас е шанс?

— Щом съм тук, значи съм взел под внимание и това.

— Много финансисти и индустриалци на Запад се стремят да вложат парите си в чужди индустрии. До този момент опитите им за износ на капитали, специално за България, не са били много удачни, защото са действали със средствата и методите в собствените им страни. За да разбереш психологията на една страна, трябва да си роден и израснал в нея.

— Аз отчитам това, което ми казахте.

— Тогава не разбирам защо се колебаете — рязко каза старият банкер.

— Гаранции, гаранции, всичко е гаранции!

Неделев, който до този момент мълчеше, заговори на български. Терзиев акуратно взе да превежда.

— Гаранциите спъват развитието на бизнеса.

— Ако имате предвид Англия, това е невярно — каза Вегенел.

— Имам предвид Америка. Там банките отпускат заеми без особени гаранции. Във всекидневната практика е да финансират предприятия без почти никакъв основен капитал, като разчитат на добре аргументираните бъдещи печалби.

— Аз лично съм против такава практика. Аз съм възрастен човек и вярвам само в почтеността и традициите. Какви са Ви гаранциите?

— Аз гарантирам с целия си наличен банков капитал и господин Недедев със своя. Това малко ли е?

— Господин Скарлатов, това е недостатъчно.

— А с какво още да гарантирам? С живота си ли?

Вегенел се усмихна.

— Оооо… Отивате далеч. Аз Ви желая дълъг живот и успехи! Но това, което предлагате, е недостатъчно!

— Това е всичко, което притежаваме!

Вегенел извади една пура. Спокойно изряза края й със златната гилотинка, която висеше на дебелата златна верижка на часовника му. Запали я и когато се увери, че гори добре, се обърна към банкера.

— Господин Скарлатов, аз с помощта на господин Терзиев — моя доверен експерт — направихме известна справка за Вашите капитали, непосочени в баланса на Банката, а също и за тези на господин Неделев.

— Ние не сме скрили нищо!

— Вярно е, що се отнася до пари. Но в широкия смисъл на думата капитал е всичко, което носи печалба. Съгласен ли сте, господин Скарлатов?

— Да речем…

— Вие с господин Неделев контролирате двете термоелектроцентрали „Кастор и Полукс“, нали?

Старият банкер мълчеше. Неделев даже се надигна от фотьойла, но пак седна. Тягостна тишина настъпи в кабинета. Неделев нямаше вече заспал вид, а гледаше с разтворени клепки право към банкера. Това бе неочакван удар за всички. Той не беше предполагал такова развитие на преговорите въобще. Но старият банкер бе предвидил и такава възможност. Винаги когато имаше да решава голям въпрос в своята работа, той разиграваше в безсънните нощи вероятния диалог с опонентите. Избираше най-лошия вариант и продължително работеше върху него. Не че не вярваше в Късмета. Напротив, в практиката му често се случваше по-благоприятно развитие от очакваното, но сега не изглеждаше така. Думите на Вегенел сякаш поставиха всичко на мястото. След като му бяха отнели козовете, старият банкер събра сили за последния сблъсък. Всички усетиха решителния миг. Младият Борис присъстваше за пръв път на такава конференция и за пръв път виждаше баща си в акция. Не му е леко на стареца, си каза той. Любопитството му премина в напрежение, което нарастваше от минута на минута, като че следеше конно състезание, на което бе заложил много пари. И той с всички останали се вълнуваше от изхода на битката.

Банкерът вдигна глава. Готвеше се да каже нещо, но Вегенел го изпревари.

— Разбира се, не става въпрос само за термоелектроцентралите, но и за двете каменовъглени мини…

Скарлатов грубо го прекъсна:

— Ние се готвим да основем дружество за тежка строителна техника, а това, което предлагате, няма нищо общо с проекта. Та това е грабеж!…

— Нека не употребяваме силни думи!… Това, което предлагам, е само гаранция!

— Добре. Ако се съгласим, какво ще бъде Вашето участие?

— Но, господин Скарлатов… — опита се да го спре Неделев.

— Ние заедно ще задържим петдесет и един процента от акциите, за да запазим пълния контрол.

— А какво ще бъде Вашето лично участие?

— Такова, че да запазя правото си на вето при решения — каза Вегенел.

— Това ли е всичко, което имате да предложите?

— Не. Има още нещо. Тук се запознах с възможностите да купя изгодно български левове. Така че ще участвам с български левове.

Това бе вече прекалено и за банкера. Неделев стана, отиде към него и му прошепна нещо. После пак се върна на мястото си. Старият Скарлатов потрепваше с пръстите на ръката върху бюрото. Напрягаше всички сили да се овладее.

— Но нали и българският лев е пара? — учуден каза Вегенел.

— Господин Вегенел, смятам, че продължаването на преговорите е загуба на време. Простете, но Ви мислех за сериозен човек. Това е всичко!

Жестът му беше толкова недвусмислен, че не търпеше никакво тълкуване. Младият Борис очакваше, че ей сега Вегенел ще стане и ще се сбогува. Но това не се случи. Напротив, той спокойно отпи от чашата минералната вода и се обви с дим от пурата. Когато паузата стана особено мъчителна, той заговори.

— Бихте ли ми изложили още веднъж Вашите условия?

— Вие казахте, че сте се запознали подробно с предложението.

— Трудно ли ще Ви бъде отново да обобщите написаното от Вас?

— Добре! Ние искаме да създадем тежко строително акционерно дружество, а не железопътно. Това е първото! Ние няма да строим жп линии. Няма да правим нито локомотиви, нито вагони. Това е работа на държавата. Ние ще поемем само строежа на мостове, тунели, надлези, подлези, канали, естакади и така нататък… Тоест там, където ще бъде нужен бетон! Затова трябва да започнем с циментови фабрики, за които се налага да доставим машини от Запада. На второ място ни трябва тежка строителна техника — влекачи, кранове и така нататък, които можем да купим само от високоиндустриална страна, респективно Германия. За тази цел е нужна валута, а не левове! Вие знаете добре, че за да купим камбио от българската Народна банка, нужно е специално разрешение на правителството. А тук се касае за милиони валутни левове. Мога да Ви гарантирам, че това е невъзможно! Сега разбрахте ли?

— Разбрах. От мен се иска да доставя тази валута.

— Та Вие я имате, господин Вегенел! Вие искахте да я вложите. Ние Ви предложихме изгоден обект. Вместо да се зарадвате, Вие се пазарите!…

— Да речем, че аз дам тия пари… А как Вие двамата с господин Неделев смятате да съберете капитали, че да бъдете равностойни партньори? Доколкото разбирам, вие нямате необходимата сума. Затова аз Ви предлагам и български левове.

— А това какво значи?

— Нещо напълно естествено — че този, който внесе повече капитали, ще има по-големи права в ръководството на концерна, а също и по-голям дял от печалбите.

— Не, господин Вегенел! Ще участваме поравно!

— Но как ще съберете тия пари?! Нали казахте, че е невъзможно чрез акции?

— Не се безпокойте! Ще ги съберем!

Неделев пак стана от фотьойла. Гласът му трепереше.

— Но, господин Скарлатов…

— Аз знам какво говоря и казах своята дума!

Вегенел скептично поклати глава.

— Ако не се казвахте Скарлатов и сведенията за Вас не бяха толкова благоприятни, простете, не бих Ви повярвал.

— Вие нищо не губите, ако ми повярвате.

— И все пак по какъв начин ще съберете тази огромна сума, макар и в левове?

— Това е моя лична работа!

Младият Борис с безпокойство наблюдаваше баща си. Бе станал блед, кривогледото му око потрепваше, стискаше пръстите си, събрани в юмрук.

— Вижте, господин Вегенел…

Капки пот оросиха челото му. Туше Динев му подаде чаша вода. Старият я блъсна и водата се разля.

— … не съм свикнал да спирам по моя път. Винаги това, което съм почвал, съм го завършвал, дори да ми струва животът! Аз построих първите електроцентрали в България. Аз ще построя първите циментови фабрики, а ако имах още един живот, щях да построя и фабрика за локомотиви. Аз обичам България и искам да е цивилизована страна! Без благодарност, без паметници от поколенията!…

Старият банкер рухна в креслото си. Вегенел стана на крака.

— Господин Скарлатов, изпълнен съм с уважение към Вас! Разбирам Ви и се възхищавам от Вас. Аз ще Ви подкрепя! Отдавна съм забравил какво е това младежка жар и страст. Вие, старият човек, ми ги припомнихте! Припомнихте най-хубавите години от живота. Аз пия за нашия тежкостроителен концерн, концерн за производство на цимент, въглища и електроенергия, едно завършено цяло, едно монолитно имение!…

— Защо въглища и електроенергия? — попита Скарлатов.

— Защото и те ще бъдат в концерна! Имаме ги на ръка.

— Да, наистина ги имате наготово. Забравих, те бяха наши…

— Бихте ли ми позволили да стана кръстник на концерна, най-големия на Балканския полуостров?

Банкерът беше абсолютно безразличен. Той даже не си даваше труд да слуша учтивия Вегенел. Но последният сякаш не забелязваше състоянието му и продължи високопарно:

— Концернът ще бъде непобедим и вечен! Той ще се казва Херкулес. Да пием за „Херкулес“!

Това бе мигът, в който банкерът трябваше да реши. Винаги в практиката си той избягваше да бъде поставян в положение цайтнот, особено в ендшпила на играта. Сега трябваше да каже да или не! Проектът беше за строително предприятие с тежки машини и две циментови фабрики. А в тоя момент се поставяха на карта електроцентралите „Кастор и Полукс“ — неговите любими деца, заедно с каменовъглената мина и двете мини — собственост на Неделев. Това значеше вече да има опасен и мощен ортак. Самата дума „ортак“ нямаше точно определено значение. Не можеш да я преведеш като съдружник, нито като съсобственик, нито като партньор. На турски, освен материален, думата имаше дълбок житейски и психологически смисъл. Не напразно за това понятие съществуваха много поговорки, и то такива, отразяващи опаката страна на отношенията между хората. В главата му се въртеше прочутата поговорка „Орташкия гювеч и кучетата не го ядат!“. Проектът от едно скромно строително предприятие се превръщаше в концерн, който поглъщаше почти всичко, което притежаваше. Не му бе приятно, че в този момент бе принуден да се разпорежда не само със своето имущество, но и с това на Неделев. И този миг продължи доста дълго. Вегенел бе вдигнал тоста си и очакваше сега реакцията на банкера. Туше Динев държеше в ръка бутилката шампанско и напрегнато, без да мига със сините си очи, гледаше проницателно своя господар. Сега, сега трябва да реша, си каза той, и реши. Кимна с глава. Туше Динев махна теловете на бутилката и тапата изгърмя. Това беше отговорът. Вегенел облекчено се усмихна. Динев наля в чашите. Чукнаха се тържествено и мълчаливо. Вегенел бе весел и доволен. Терзиев също. Неделев имаше силно уплашен изглед. След като пиха, старият Скарлатов седна зад бюрото и разхлаби вратовръзката си. Туше Динев със загрижен вид намокри една чиста салфетка с вода и я подаде на банкера. Той отблъсна кърпата. Явно беше накрая на силите си. Терзиев се зае с яденето и напитките. Дълго се бе сдържал. Вегенел отведнъж се промени. Стана забавен и бъбрив добряк. Пускаше шеги и сам пръв се смееше на глас. Беше доволен, твърде доволен и видът на стария банкер не му развали доброто настроение. Дори напротив!… А младият Борис си мислеше кой знае с какъв труд и с какви усилия баща му е построил някакви малки електроцентрали… и ето, идва чужд, непознат човек, червендалест, здрав, весел, с много пари и купува в минути това, в което са вложени толкова надежди! Изпълни се с искрено съжаление към престарелия си баща. Изгледът му не говореше нищо добро. Да, вероятно е и болен. Иска да скрие всичко това, защото е горд. Но стигна границата и рухна.

Туше Динев отново му поднесе чаша вода. Той глътна някакви прахове, които извади от бюрото. После си подпря главата с двете ръце и втренчено гледаше затворената папка пред него. Въпреки веселото си настроение, Вегенел трябваше да се съобрази със състоянието на стария банкер. Австриецът изпи още една чаша от шампанското и стана. Терзиев с истинско съжаление се надигна от мястото си.

— Починете си, господин Скарлатов. Вие имате право да си разрешите това. Повярвайте ми, направихте прекрасна сделка!

— Вие да, но за себе си не съм сигурен…

Неделев вече не се прикриваше. Лицето му изразяваше отчаяние, страх и силна възбуда. Той трябваше да се откаже от сделката! Трябваше да прекъсне преговорите! Защо мълча? Изпитваше неудобство от стареца. Вегенел и Терзиев се поклониха и излязоха. Старият банкер отново се стовари на креслото си зад бюрото и си закри очите с ръце. Всички мълчаха. Тихо, на пръсти напуснаха кабинета секретарят Георгиев и главният счетоводител Попмиронов. Лицата им бяха такива, сякаш присъстваха на погребение. Жалост стегна гърдите на Борис. Искаше да каже на баща си някаква утешителна дума, да му помогне да се качи в спалнята. А после да остане при него, докато заспи…

За разлика от всички в кабинета Неделев от минута на минута ставаше все по-неспокоен. Той се считаше измамен. Това го вбесяваше. Знаеше, че в такъв момент е много неучтиво да заговори, но злобата му нарасна неимоверно и той каза:

— Е, господин Скарлатов! Вие попитахте ли ме дали съм съгласен със сделката?

Старият банкер нищо не отговори. Неделев стана и отиде при бюрото. Тънкият му глас стана писклив.

— Вие нямате право да се разпореждате с парите ми! Нито с предприятията ми! Вие си позволихте твърде много! И ето моята дума, слушате ли ме?

Старият банкер с нищо не показа, че го слуша.

— Добре тогава! Аз се отказвам от сделката, разбрахте ли?! Трошете си сам главата! Вие нямате право да…

В тоя момент старият банкер вдигна ръце от лицето си. Борис очакваше да види нещо ужасно. Не само той, но и всички в кабинета се изненадаха от вида му. Нямаше и помен от някаква болест или терзание! Беше с присъщото си спокойно лице, като особено насмешливо бе присвил кривогледото си око.

— Вие извършихте една глупост, разбрахте ли, глупост! Аз се отказвам!

— Неделев, не крещете! Къде остана английското Ви възпитание? Разбрах, отказвате се. И вървете по дяволите! Аз нямам нужда от Вас и Вашите пикани капитали! Ще Ви бъдат върнати до левче!

— А кога, ако смея да попитам, кога?

— Започвам от днес и до един месец ще ликвидираме всички общи предприятия!

— По какъв начин?

— Като стана аз притежател на тях, а Вие си получите любимите пари!

Неделев се обърка и започна да заеква.

— Но… но как така?…

— Ей така! Вие сте глупак и, както казва Балзак, парите на глупаците по право принадлежат на умниците!

Неделев не можеше нищо да проумее.

— Господин Скарлатов…

— Мълчете. И ако сега, в този миг, не ми поискате извинение, ще наредя да Ви изхвърлят от Банката! Това ще бъде краят на нашето сътрудничество! При първата опасност Вие загубихте присъствие на духа. Смятате ли, че се нуждая от такива ортаци?

Неделев тихо каза:

— Аз Ви искам извинение, господин Скарлатов, но…

— Това е достатъчно! Повече нито дума!

Старият банкер стана и почна да се разхожда по кабинета. Внезапно, без повод, почна да се смее на глас и не можеше да спре. Борис с ужас го погледна. Това е истерия и нищо повече!… Присъстващите бяха потресени. И така внезапно, както почна, старият банкер млъкна.

— Вие сте зле, господин Скарлатов… — успя да каже Неделев.

— Нищо ми няма! Деца сте и деца ще си останете! Аз съм здрав, щастлив и безкрайно радостен, господин Неделев. Една от мечтите ми в този живот се изпълни! А Вие не се радвате…

— Ако искате, да отложим разговора за утре?

— Напротив! Нека е днес! Говорете, господин Неделев! Толкова съм весел, че сега ми се слушат глупости!

— Господин Скарлатов, аз Ви се доверих като на баща. Дадох Ви целия си наличен капитал, заложих последния си чифлик и къщата. Вие разбирате, че няма откъде да намерим пари. Бих искал да чуя Вашия план?

— Аз нямам план.

— Тогава? — с ужас попита Неделев.

— Значи, че имам пари!

— Това е друг въпрос! А къде са тия пари?

— По хората.

— Как ще ги съберете?

— Много лесно. В няколко дни! Спомняте ли си, господа депутати, гласуването на законопроекта за новите жилищни парцели в София?… Столицата расте. Има жилищна криза. Хиляди хора искат да строят покрив над главата си. И те ще дават мило и драго за няколко квадратни метра земя само и само да струпат къщи! За да живеят после като говеда!…

— Но доколкото знам, тия парцели принадлежат на Отоман-банк.

— Да, формално да. Навремето, като убиха Стамболов, аз възложих на Отоман-банк да изкупи парцелите за моя сметка. Сега те пак принадлежат на Отоман-банк, тоест на мен. Ние, банкерите, често си правим тия услуги. Още утре хиляди парцели от „Орлов мост“ нагоре се пускат в продажба.

— Господин Скарлатов, повече въпроси нямам — каза Неделев. — Искам да запомните, че винаги съм Ви вярвал и няма риск, който не бих предприел с Вас. Аз Ви се покланям.

Неделев направи дълбок поклон.

В това време Туше Динев, който до този момент не показа с нищо, че е стреснат, мълчаливо разгъна плана на парцелите. Всички се наведоха над бюрото. Неделев беше щастлив и възбуден. В миг бе паднал в пропастта, а сега летеше като птица в ясното небе. Старият Скарлатов не можеше да скрие радостта си. Беше изиграл пиесата като велик актьор и знаеше това. Може би най-много беше доволен от впечатлението, което бе направил на сина си. По вида му знаеше със сигурност, че е разбрал цялата сложна пантомима, в която бяха измамени и участниците, и публиката, а пиесата завършваше щастливо за всички. Вегенел бе сигурен от поведението на банкера, че е направил сполучлива сделка, в която старият човек бе загубил. Борис бе присъствал на неповторимо зрелище, в което старият лъв излезе победител по безспорен начин. Може би само Туше Динев беше донякъде предварително запознат с пиесата, тъй като играеше напълно убедително ролята на уплашен за здравето на шефа си служител. Но и той едва ли бе очаквал такава развръзка.

Да, старецът е велик актьор, си каза Борис. Но не това, което видя, го респектира най-много. Той разбра, че в дълбините на душата у този старец се крият неизследвани, странни светове, за които може би никога нямаше нищо да научи, но беше убеден, че те съществуват. Той се сбогува и излезе от Банката.

Една седмица по-късно Терзиев даде голям гуляй на приятелите си в ахчийницата. Беше си купил нови скъпи дрехи и златен пръстен с голям рубин. А когато извади портфейла си да плаща, всички ахнаха. Беше претъпкан с банкноти. Този добродушен едър мъж с огромни ръце на селянин сякаш бе станал друг човек, човек със самочувствие!… Той изпрати Борис до квартирата му. По пътя му разказа всички перипетии на преговорите и подписването на договорите. Беше получил добро комисионно както от Вегенел, така и от стария Скарлатов. Част от парите бе вложил в банката му. Когато се разделиха, Борис си каза — какво чудно нещо са парите! Единствено те в целия свят могат да променят в миг човека. Парите и може би смъртта, която приближава…

Глава четвърта

На 13 март 1912 година бе сключен българо-сръбски съюзен договор, насочен де факто срещу Турция. Руската дипломация с бързи стъпки изграждаше така необходимия Балкански съюз срещу нарасналите апетити на Австро-Унгария като надеждна крепост в бъдещия конфликт. Няколко дни след подписване на договора старият банкер знаеше вече пълния текст, включително и тайните клаузи. Нямаше съмнение, войната бе предстояща! Текста на договора получи от няколко източника. Един от тях беше генерал Стоев. Но това, което най-силно го озадачи, бе големият запечатан плик, донесен му от личния куриер на Тюретини. Там се съдържаше както текстът на договора, така и тайните клаузи. След падането на генералния директор Торс, най-вече поради несъгласието му с политиката на френското правителство, Тюретини го замести и стана генерален директор на Банк дьо Пари е де Пей Ба. С присъщата си енергия, интелигентност, деловитост и безскрупулност той я бе превърнал в мощен фактор на политическия живот във Франция. Според стария банкер имаше два начина една личност, издигаща се в обществото, да си създаде авторитет. В единия случай значителността на поста създаваше авторитета на този, който го заема. Това става особено често в политиката. И след падането от високата длъжност хората се учудват колко нищожен е бил самият човек, какъв илюзорен ореол му е придавала властта. Но макар и рядко, се случваше и обратното. Лицето, което заема високото място, издига със своите забележителни качества авторитета на институцията, разширява властта и влиянието й до невиждани размери. Такъв бе и новият генерален директор на финансовия гигант Банк дьо Пари е де Пей Ба Алберт Тюретини. Той вече бе един от ръководителите на финансовата стратегия на Франция. Защото от трите сили на една държава — армия, политика и финанси, може би истинският ред на значението им би бил обратният — финанси, политика, армия. Никога във Франция правителство и финанси не бяха работили в по-тясна връзка от този период. Никога в своята история Франция не бе ръководена от екип, така дълбоко свързан с индустрията и банките. Фактически на власт беше дошла военната индустрия. Самият Раймонд Поанкаре[148] — премиер-министър и министър на външните работи, в близкото минало бе адвокат на фирмата Шнайдер и представляваше интересите на лотарингския филиал на Комитѐ дьо Форж. Той се зае с неукротима енергия да изгради мощния съюз между Франция, Англия и Русия с ясна и категорична насоченост срещу Германия и Австрия. Те, от своя страна, не останаха назад. Предварителната финансова и дипломатическа битка се разпростря из цяла Европа, битка за всяка страна, колкото и малка да е тя, за всяко правителство, за всеки владетел. Методите не се подбираха и предпочитано средство бяха заемите, подаръците, подкупите… Старият банкер нямаше амбициите да играе политическа роля. Той добре отчиташе значението на Банката и нейното влияние. Не че не беше амбициозен, но беше преди всичко реалист. А когато атовете се ритат, неминуемо магаретата страдат. Той не искаше да играе ролята на нещастно дръгливо магаре. Искаше само едно — да запази постигнатото и нищо повече! Това значеше да запази капиталите и контролираните предприятия. Целта беше ясна, но изпълнението й много трудно. И както често се случваше в живота му, отново бе изправен пред тежка борба. Той навреме се ориентира откъде духа вятърът и започна мобилизация на силите си още когато се появиха първите симптоми на започващата криза. Но събитията се развиха толкова бързо, че в него оставаше чувството, че е закъснял, че не е направил всичко, за да не бъде изпреварен. Първото, с което се зае, бе да събере по най-бързия начин всички вземания. Той не се изплаши никак, че щеше да изостри отношенията си с много хора — приятели, министри, политици, военни, дипломати, депутати, журналисти… Успя да си възвърне и най-малките заеми. Второто, което направи, бе да превърне наличните си капитали в злато, валута и ценни книжа. Не се поколеба да избере на коя страна да застане. За разлика от политиците той се ръководеше единствено от финансови съображения и застана на страната на по-богатите, тоест на страната на Франция, Англия и Русия. Освен това беше дълбоко свързан с Парѝ Ба и Франция. Изнесе, доколкото можа, много капитали в чужбина, като използва връзките си с малките банкови къщи. Участваше във всяка сделка, която му осигуряваше износ на капитали, даже на загуба, защото знаеше, че инфлацията върви ръка за ръка с военната подготовка и войната. Сведе до минимум активността на Банката. Не отпускаше никакви заеми, но продължаваше прекомерно да влага пари в предприятия, строежи и фабрики. Те щяха да останат, каквото и да се случи. Знаеше, че след една война, даже да е победоносна, финансовата разруха е неизбежна и трескавата, делова активност, която следва, води до невиждани възможности, но само при едно условие: ако имаш налични пари! Качествата на един банкер, според него, не се състояха толкова в печалбите при добра конюнктура, каквато бе в момента. Тогава в бранша влизаха хора, които без никакъв финансов талант печелеха, за да загубят в крайна сметка всичко. Великото качество на един банкер бе отстъплението, добре организираното отстъпление с минимални загуби, със запазване на армията, тоест капиталите. И в този основен маньовър, наречен отстъпление, Скарлатов бе всепризнат майстор. Той успя да внуши и на хората, с които бе свързан, трудността на положението. С Неделев му бе лесно. След сделката с Вегенел той му вярваше безпрекословно и се съгласяваше с всяко негово предложение. По-трудно му бе да убеди австриеца. С упоритост и много комбинации успя да го накара да доставят машините и съоръженията за двете циментови фабрики, както и тежката строителна техника. Неделев бе всецяло погълнат от голямото предприятие „Херкулес“. Там бе и неговата сила. А под ръководството на Вегенел, който имаше голям опит в планинските електроцентрали, започна изграждането на една малка, но снабдена с най-модерни турбини водноелектрическа централа. Австриецът си построи хубава удобна къща близо до строежа в боровата гора, донесе си своите тежки мебели от Виена, обзаведе я и заживя там, като рядко отиваше в София. Той изпълни може би своята мечта за спокоен живот сред природата. Бързо се приспособи към условията в страната. Така че цялата тежест на битката падна върху плещите на стария банкер. Чувстваше се отговорен не само за своите пари, но и за капиталите на клиентите си. На вложителите даваше съвети как да запазят наличното, обясняваше и обясняваше непрекъснато опасността. Някои го послушаха, други не. В този период той се освободи от много ненужни клиенти. Обичаше да има работа не толкова с богати, колкото с умни и дейни мъже. Тази дейност за увеличаване златния трезор на Банката бе въпрос на стратегия, а не на тактика. Защото Банката бе попаднала в интересна конюнктура. От една страна, след втората мароканска криза и итало-турската война в Европа се разгръщаше парична криза, а в България ставаше обратното. Народната банка уголеми златната си наличност и осигуряваше с това златно покритие на най-високото банкнотно обращение от създаването на България, каквото досега не бе достигано. Стопанският живот цъфтеше. Неимоверно нараснаха и натрупванията в частния банков сектор. В момента България бе този състезателен жребец, на когото залагаха всички. Стабилна икономика, уредена държава, силна армия, дисциплиниран, работлив народ, висока продуктивност на селското стопанство, добър износ. Всички бяха сигурни, че в бъдещия конфликт победата ще е на страната на България. Ето защо без страх чуждият капитал се стремеше да вложи колкото се може повече инвестиции в българската икономика, стремяха се да дадат заеми. Този период от бурното развитие на българското стопанство стана известен под названието „Златното петнадесетилетие“. Така че акцията на банкера Скарлатов бе временна, краткотрайна, биеща твърде далечна цел — при аварийна ситуация да запази и увеличи златния трезор. Иначе той с нищо не намали дейността си в инвестиране на капитали за индустрията. И в общи черти той успя да проведе отстъплението. Сделката със златото привърши по-бързо, отколкото бе очаквал.

Кюлев се бе развихрил. Никога в живота си той не бе имал, макар и чужди, толкова много пари на разположение, за да спекулира със златото. По-добър изпълнител на тази акция не можеше да се намери. Кюлев тичаше денонощно, стана всекидневен посетител на Банката. Той се чувстваше пълководец, едва ли не факторът, който ръководи цялата тая бясна дейност. Оживи се. Подмладя. Облече се по-хубаво. Можеше да го видиш даже в кафенетата и ресторантите, където около някоя маса шепнеше със съмнителни клиенти и уреждаше сделките по любимия си тайнствен начин. Активността му толкова нарасна, че стана опасна, и според банкера трябваше вече да го спре. Скарлатов изпрати на село под добра охрана, ръководена лично от Туше Динев, в подземието на сарая — най-сигурното скривалище, което притежаваше — цялото налично злато и ценни книжа. А днес чакаше в кабинета си Кюлев, за да сложи край на дейността му. В прегръдките и целувките си бе станал интимен и нагъл. Банкерът бе решил да му даде урок още с влизането му. Докато имаше полза, той търпеше тия лъжливи изяви на приятелство, но повече не беше склонен да ги понася.

Едва отворили Банката, и възбуденият Кюлев се втурна в кабинета. Посрещна го, изправен зад бюрото, което му служеше за преграда срещу стремителното нападение. Бе пригодил характерния си израз на студенина и недостъпност, който Кюлев беше забравил.

— Седни там пред мен на стола и млъкни, защото имам да ти кажа нещо важно!

— И аз имам още по-важно!

— Нима от вчера е настъпил краят на света?

Кюлев беше неспокоен и няколко пъти се надигна от фотьойла.

— Слушай, Борисе, трябват ми още пари! Напипах…

— Не ме интересува какво си напипал! От днес нататък прекъсваме акцията!

Кюлев не можеше да повярва.

— Какво искаш да кажеш?

— Точно това, което чу! Сметките помежду ни са уредени. Ти нямаш налични пари при мене, защото си вложил всичко на своя сметка в злато!

— Но защо, обясни ми?

Кюлев наистина имаше такава физиономия, че всеки момент щеше да се разплаче.

— Защото стана опасно. От няколко места вече ме предупредиха, че повече няма да търпят това, което правиш. Има голяма възможност да изземат това, което натрупахме.

— Борисе, ти си ми като брат! Защо вярваш на тоя джандар Туше Динев? Той те лъже и те мами, той е перекенде, което…

Банкерът рязко го прекъсна.

— Бъркаш и тук! Не е Туше Динев причината за края на нашата сделка, а точното отчитане на обстоятелствата и опасностите. Не ми се кисне в затвора, а още по-малко ми се иска да се разделя със златото. Впрочем аз унищожих всички документи, свързани с теб и сделката.

— Как така!

— Много просто. Когато имам работа с такива мили приятели от детинство, естествено е да се предпазя. Както знаеш, всичко се пазеше в моята Банка.

— Значи се боиш от мене?

— Никак! Особено сега. И никога не съм се боял! Но защо да ти позволявам някога да ме ухапеш или шантажираш?… Така че запомни, никога не е имало нищо помежду ни! Това искам да ти набия в инатчийската глава!

— Но така не може! На тоя свят има честност!

— Я не говори глупости! Приличаш ми на поп, който обяснява Христовото учение на някоя изкуфяла бабичка.

Лицето на Кюлев стана злобно.

— Вярвам, че си унищожил документите. Познавам те добре, но има нещо, което не си предвидил!

Банкерът го погледна с кривогледото око, което няколко пъти трепна — явен признак на нарастващ гняв.

— Да чуем, мой мили приятелю от безоблачната младост…

— Документи няма, но злато има, нали така? Достатъчно е да прошушна!…

Скарлатов заговори бавно с приглушения си глас, който Кюлев познаваше добре и сега смразяваше кръвта му.

— Дребен си бил и винаги ще си останеш дребен измамник! И за да бъдеш наясно, трябва да ти кажа, че още преди няколко дни изнесох златото от пределите на страната. Сега е на сигурно място и ръката на никой не може да го стигне! Но, питам се, къде е твоето злато? Какво би станало, ако аз прошушна за теб?! И не само прошушна, но и посоча точното място, където го криеш? Тогава глутницата песове ще се втурне с вой и от теб заедно с любимия ти метал няма да остане и помен.

— Ти не знаеш мястото, ти ме шантажираш!

— Имаш ли нещо против да опитаме?

— Къде е де?! Кажи, щом знаеш, къде е златото ми?!

— В едно село, в една къща, в един зимник… Искаш ли да кажа точно името на селото, къде е къщата и как се влиза в зимника?

Кюлев целият се изпоти. Избърса лицето си направо с калпака.

— Туше Динев! Тоя издебник, тоя мюзевир кьопек, тоя пладнешки хайдук!…

— Горе-долу се ориентираш… А сега слушай! Сътрудничеството между нас прекъсва и никога не е било! Но като стар приятел ти предлагам да оставиш златото си в моите сейфове, за да бъде на сигурно място.

— Брей колко си бил хитър!…

— Не хитър, а просто приятел. Твоята душа е толкоз изкълчена, че никога няма да разбереш благородство на жеста ми. Но, слава Богу, твоята подозрителност ме избавя от голяма и опасна тежест. Въпреки това щях да я поема и знаеш ли защо?

— Защото ти, Борисе, си алчен, защото си обирач, защото жънеш там, дето не си сял!…

— Не затова, а заради детето ти, заради Яна! Златото е най-сигурното средство за притежаване на капитал, но има и едно лошо качество, че може да се открадне, да попадне в чужди ръце и никой да не може да докаже произхода му. Достатъчно е да бъде на кюлчета, а ако не е, да се претопи и край! То става притежание на всеки, който в момента го вземе. За последен път ти предлагам заради доброто ти безпомощно момиче. Помисли малко и за нея!

Кюлев злъчно се усмихна.

— Ако ти се боиш, че ще умреш, аз нямам тоя страх! Първо, съм по-млад от тебе! Пия малко, не пуша, водя редовен живот. Брантиите на младини не ми отнеха силите като на тебе! Освен това целият ни род е дълголетен. Ще живея напук на тебе и ще запазя всичко, което имам!

— Но нали все един ден ще умреш?

— Вярно е. Но това ще стане дълги години след тебе!

Старият банкер замълча и се замисли. Този път Кюлев наистина го бе засегнал. Поне в това бе прав. Каква ирония е този живот, си каза той. Колко е зле устроен светът!… Ето това примитивно нищожно създание Кюлев, изградено от най-долен материал, с едно-единствено качество да трупа злато, ще продължи да живее след него и за какво? Ако провидението има някаква цел, вложена във всеки човек, то с примера на Кюлев рухва всяка разумност на това провидение. Щом позволява на такива като него да живеят, а той, банкерът Скарлатов, да умре!… Даже след като Кюлев си отиде, посещението му продължи да занимава мисълта на стареца. Думите за близката смърт бяха верни. Човешко бе да се избягват мислите за неизбежния край. В последните месеци цялото му съзнание бе заето от практиката. Той бе напълно погълнат от всекидневната работа. Огромната дейност, която извърши, за да предпази Банката, не му остави никакво лично време. И може би затова днес думите на Кюлев, макар и казани от заядлив човек, макар и по дребен повод, прозвучаха в ушите му като камбанен звън. „Мементо мори!“ Той не беше привърженик на Сенека[149], който съветваше човек да мисли всекидневно за смъртта, но по никой начин не смяташе, че трябва на всяка цена да отхвърля тази мисъл. Животът създаваше в човека, погълнат във всекидневните малки нужди и борби, илюзията за вечно съществуване и когато идваше смъртта, тя винаги бе неочаквана, като гръм поразяваше това така нещастно създание, наречено човек. И той никога не можеше докрай да осмисли този факт. Именно тогава човек се позоваваше на морални категории, измислени от самия него, и в смъртта виждаше висша несправедливост. Даже животното бе по-щастливо от човека!… Защото животното изпълняваше закона на живота — да се роди, да живее и да умре. А човек не искаше да изпълни закона. Тогава законът на смъртта като палач, нахлузил черната качулка, го влачеше в прахта към ешафода и Вселената се огласяше от животинския вик на ужас, на страх, страдание и болка, излизащи от това същество. А нещастието на човека идваше оттам, че не разбира основния закон, че не се примирява с него. Все пак той бе виждал щастливи хора, които изживяваха живота си и преклонили глава пред вечния неизбежен закон на смъртта, умираха спокойно и без страх. Това бяха предимно селяни, живеещи сред природата. Те виждаха в заобикалящия ги свят, че всичко е подчинено на този закон, че животните се раждат, живеят, умират или ги колят, и в това нямаше нищо чудно. Тези щастливи селяни, които бе ги срещал, живееха с деня, часа, мига, с първия и последен лъч на слънцето. За тях нямаше нито голямо бъдеща, нито особено се ровеха в миналото. Те се женеха, обработваха нивите си и гледаха животни, за да задоволят всекидневните си нужди. Създаваха деца и умираха, без да правят от своята личност трагедия на Вселената. За съжаление, банкерът познаваше добре себе си. Той не живееше нито с часа, нито с мига, а живееше с бъдещето. С това, което предстоеше. Със замислената сделка, строеж, акция, която ще се осъществи след толкова и толкова време… Не всекидневието, не мигът определяше начина му на живот, а бъдещето. И когато се връщаше назад, в миналото, то му изглеждаше като поредица от изпълнени или несбъднати планове и намерения. Това не беше самият живот, а илюзията на живота. Да изкараш цялото си съществувание като една илюзия и накрая да разбереш, че в действителност не си живял, за никого не беше лесно да го признае. Но старият банкер го признаваше. Знаеше, че е така. Знаеше, че по този начин не се живее, и въпреки разсъжденията си, ако сега би трябвало да почне отново живота си, не бе сигурен дали би го сменил с друг, а още по-малко с тоя на щастливия селянин…

Напоследък, увлечен в работата си, той почти не ядеше. Отслабна много, а кожата на лицето му стана бледа, тънка и прозрачна. Всяко нахранване предизвикваше тежест в корема му и главозамайване, което трудно преодоляваше с много кафета. Домашните му, които се грижеха за него, не смееха да му кажат нито дума. Знаеха, че когато господарят им работи и работата му е тежка, е невъзможно да му се изтъкне каквото и да е разумно съображение относно здравето му. Безсънието му се увеличи до такава степен, че бе нещо обикновено да дочаква зората с широко отворени очи. Ето и тази сутрин той се почувства отпаднал. Не можеше това да се дължи само на тежките думи от Кюлев… Така навремето баща му забеляза случайно една бучка на шията си. Не й обърна внимание, а после бучката нарасна и той разбра, че е тежко болен, разбра, че ще умре. И със спокойствието и примирението у хората, живели на Изток, той до последния час запази будна мисълта си и необикновеното си чувство за хумор — едно оръжие, което му помагаше във всички трудни моменти и правеше и най-трагичните неща да изглеждат толкова обикновени и всекидневни. Дали не е време и аз да осъзная, че това всъщност е болест, и днешният разговор да не е причината, а само поводът, който ме накара за пръв път да помисля, че нещо става с моя организъм?… Наближава моментът, когато и аз ще трябва да изпълня Закона, си мислеше банкерът. А той винаги бе искал, бе правил всичко възможно да умре достойно, без да хленчи, разбрал неизбежността. Готов ли бе да посрещне неминуемото? Когато се запита, разбра, че не е готов. Може би трябваше да зареже всичко, да се махне от хорската суета, да се съсредоточи върху предстоящето?… Такава мисъл му бе минавала и по-рано, но сега тя напълно го завладя. Поне със смъртта ще дойде и покоят, си каза той. Спомни си един пасаж от Апокалипсиса: „И ангела, който видях да стои на морето и земята, вдигна ръка към Небето и се закле в Оногова, Който живее во веки веков, че не ще вече да има време!“ Да, тогава няма да има повече изменения, няма да има повече страдания, няма да има време!… Но това възмущаваше въображението на банкера. Неговата вяра в Разума бе толкова силна, той така високо го поставяше, много по-високо от самата Вселена, а да спре времето, значи да се прекрати дейността на Разума! Това, което бе същността на цялото му Аз!… Да, той щеше да изпълни Закона, но по никой начин примирен! Щеше до последния си дъх да твърди, че единственото вечно нещо в този свят, където няма нищо вечно, е разумът и само разумът!…

Невеселите му мисли бяха прекъснати от почукване на вратата. Влезе Туше Динев.

— Доведох генерал Стоев, както ми бяхте наредили.

— Защо толкова късно?

— Защото се криеше. Положих големи усилия, докато го намеря, а още по-големи да го принудя да дойде. Той няма никакво желание да се срещне с Вас.

Сега целият гняв на банкера се насочи към чакащия отвън генерал Стоев. О, той щеше да му даде да разбере, на този въжеиграч!…

— Приготви ли всички документи?

— Те са в бюрото Ви.

— Става дума за документите от секретната папка…

— Не знаех, че ще Ви трябват, но ще ги донеса веднага.

— Нека тоя пезевенк влезе!

На вратата се появи Стоев. Промяната бе голяма. Облечен във внушителна генералска униформа, тоя човек изглеждаше съвсем друг. Държанието му бе властно, пренебрежително. Гледаше напред, сякаш хората пречат на изгледа. Той кимна с глава и без да бъде поканен, седна. Банкерът дори не го поздрави. Той седеше зад бюрото и преглеждаше папката пред себе си. Стоев запали цигара. Преметна крак върху крак, лъснатите до блясък ботуши изскърцаха. Закашля се, за да му обърне внимание. Никакъв ефект. Мълчанието започна да го дразни.

— Господин Скарлатов, повикахте ме, а сега мълчите. Аз нямам време.

— И аз — каза банкерът, без да вдигне глава от папката.

— Може би ще отложите собствените си занимания и ще се заемете с мене?

— Та аз това правя в момента.

Влезе Туше Динев, остави една папка пред банкера и каза:

— Това са сводките от доставките на австрийските военни фирми Бьолер и Рот.

Думите му прозвучаха като изстрел в ушите на генерал Стоев. Той скочи от креслото. Банкерът го изгледа насмешливо с кривогледото си око.

— Ако сте твърде зает, вървете си. Повече няма да ангажирам ценното Ви време…

— Щом съм тук, значи съм на Ваше разположение!

— Преди малко останах с други впечатления…

— Претрупан съм. Знаете какво предстои…

— А какво предстои?

— Война, господин Скарлатов. И аз бях този, който пръв Ви доказа това.

Стоев погледна към Туше Динев като към излишен, но Скарлатов напук каза:

— Седнете, господин Динев. Вие сте запознат подробно с въпроса на генерал Стоев. Ако нещо убегне от паметта ми, ще ми го припомните, нали?

Динев кимна с глава. Стоев явно стана неспокоен.

— Господин Скарлатов…

— Ваше Превъзходителство!…

— Ваше Превъзходителство — се поправи генералът, — моля Ви не ме мъчете!

— Нямам такива намерения! Просто ще Ви припомня някои приятни незабравими мигове от прекарването Ви във Виена… Обичам Виена… Това е град с атмосфера на нестихваща радост и веселие!… А какви жени!… Красиви и достъпни, но при едно условие: да имаш пари! А Вие ги имахте тогава, нали?

— Доколкото командировките ми позволяват.

— Наистина, забравих за тези необичайни командировки… Бих казал дори крезовски[150]… Те са толкова големи, че тия, които тръгват, си носят цял сандък сухари, пастърма и кромид, варена кокошка и твърди яйца!… Но при Вас случаят не е бил такъв, за щастие!… Вие, генерал Стоев, няма да умрете от глад, а от преяждане! Чер хайвер, трюфели, гъши пастет и скъпо френско шампанско!… Но давам думата на господин Динев…

С ясния си глас Динев заговори отчетливо, с витийски предвзет стил, като подчертаваше всяка дума.

— Както знаете, Ваше Превъзходителство, получихме запитване от ръководството, на Банк дьо Пари е де Пей Ба, респективно от Шнайдер, че някакъв офицер, висш офицер от българската армия, разбира се, дошел инкогнито, облечен цивилно, е преговарял в продължение на един месец, с виенските оръжейни фирми Рот и Бьолер. Главният предмет на преговорите е бил закупка на оръжие, и по-специално една голяма доставка на кавалерийски картечници.

— Аз бях във Виена по заповед!

— Сделката сключили доста бързо и е била полята последователно с няколко пищни гуляя. Тайнственият офицер — да го наречем офицерът хикс — не се задоволил само с пирове, но се развихрил така, че само за една вечер в ресторанта на хотела бил поканил половината корде-балет от знаменитата Виенска оперета. Присъстващите били очаровани. Следват няколко умопомрачителни загуби на рулетка, понесени от храбрия воин с подобаващо офицерско достойнство и пренебрежение към презрения метал.

— Ваше Превъзходителство, не предполагах, че се занимавате с международни клюки!…

— Генерале, ще преглътна тези думи, но след това ще Ви накарам да си повърнете червата!…

— Простете, Ваше Превъзходителство, но се поставете на мое място?! Дотук не намирам нищо престъпно! В какво всъщност ме обвинявате?

— Не аз, генерале, не аз… Ако бях аз, щяхме да го уредим по домашному. Обвинението е от Парѝ Ба и Шнайдер. А господата там не са майтапчии… Те просто се събират на едноминутно заседание като военнополеви съд и без много да му мислят, издават присъдата. А тя по принцип е една и съща…

— Аз нямам нищо общо с тази работа!

— Продължете, Динев, продължете…

— Когато проверихме кои висши офицери в този период са били изпратени на задгранична командировка, за беля, във Виена сте били само Вие…

— Като главен интендант на войската аз имам право да сключвам сделки!

— И това знаем… Но Вие сте действали от името на едно събирателно дружество с ограничена отговорност. Знае се и инициаторът. Не се бойте, не сте Вие главата…

— Щом го знаете, трябва ли да Ви припомня, че нагазвате в тресавище, откъдето няма да се измъкнете… Има и по-силни от Вас!…

— Тия закани ще изплашат страшно Парѝ Ба и Шнайдер…

— Даже и да съм участвал в тази сделка, къде е вината?

— Щом бързате, ще Ви кажа. Цялата сделка е извършена не с парите на заема от 1909 година, сключен с австрийските Винер Банкферайн, Лендербанк и Юнион Банк, а с чисто злато от заемите, дадени от Банк дьо Пари е де Пей Ба. Тези пари са отпуснати за сключване на военни доставки, но само с Шнайдер и с никой друг! Това е углавно престъпление, генерале! То се наказва жестоко както в цивилизованите, така и във варварските страни. Вие сте си позволили да харчите чужди пари, френски пари, и да ги давате за усилване на австрийската военна индустрия! Сега разбрахте ли?

Стоев мълчеше. Той само приглаждаше оределите си коси. Най-после заговори:

— Вие, Ваше Превъзходителство, съобщихте ли им името на офицера?

— Не още, генерале… Не още… Но и аз съм подчинено лице. Сами разбирате, че трябва да изпълня своя дълг!

— Цялата каша забърка този горе… — Стоев посочи с пръст към тавана. — Аз бях само изпълнител!

— Разбирам, така е, но те не се интересуват от този горе, а от офицера хикс. Защото чрез него ще ударят цялата банда начело с шефа й.

— Вие няма да позволите да ме принесат в жертва, нали, Ваше Превъзходителство? Това е вопиюща несправедливост!

— Мъчно ми е за Вас, генерале. С толкова пълзене, унижения стигнахте така мечтания чин… А сега, в някоя мъглива утрин на разсъмване, пред строените в каре полкове на обширните поляни в „Лагера“, дебел, свиреп фелдфебел с кръвясали от пиянство очи ще счупи сабята Ви на две и с грубите си мръсни пръсти ще отпори генералските Ви пагони под рева на барабаните и радостното ликуване на всички присъстващи!… А какво остава от един генерал, като му свалиш униформата? Застаряващ мъж по бели гащи и нищо повече!

— Повярвайте ми, не съм виновен! Други лапаха, а аз ще отговарям!…

— Такъв е животът, не можем да го променим! Погледнете философски на случая!…

От генерала не бе останало нищо. Това бе един уплашен мъж с бледо, плувнало в пот лице, с прилепнали мокри коси и треперещи ръце.

— Има ли някаква надежда за мен, Ваше Превъзходителство?

— Зависи… Отнехте ми много време. Сбогом!

— Аз съм готов да направя всичко за Вас!

— Така ли? Може би ще ми се закълнете във вярност?! Впрочем за кой път?…

— Готов съм!

— Жалко, нямам на разположение Евангелие… Динев, отведете в стаичката генерала. Дайте му хартия, повече хартия, мастило и пера… Бих го посъветвал особено да наблегне на комисионните, които е взел Онзи горе… Но не трябва да забравя и себе си, нито пък най-малкия участник! След като подпише авторския текст, ние ще го освободим до вечерта, за да донесе цялата документация, която притежава той, ортаците му и архивите на министерството. Чак след това можете да го почерпите с чаша коняк и да го изпратите по живо, по здраво. Сега, на работа!…

Глава пета

Краят на седмицата бе единственото време за почивка на стария банкер и той винаги с радост очакваше затварянето на Банката в събота. От този момент до понеделник сутрин времето всецяло му принадлежеше — за размисъл, почивка и събиране на сили. Но в последно време и това малко удоволствие му бе отнето. Той се бе надявал, че с напредване на възрастта, благодарение на огромния си опит да работи все по-малко и по-малко ще бъде зает. Но вместо това той работеше дори повече, отколкото на младини, и товарът му от ден на ден растеше. Тази събота вечер също не можа да заспи. Въртя се дълго в леглото и след полунощ се принуди да светне лампата. Работата му се състоеше не толкова да седне пред бюрото над някоя папка, а да мисли, упорито да мисли и претегля всички обстоятелства. Този път не се касаеше пряко до Банката. Но въпросът, върху който се бе съсредоточил по поръчение на Парѝ Ба, и лично на Тюретини, беше от изключителна важност. Касаеше се до нов външен заем, абсолютно необходим на Царя и Правителството за бъдещата война. Още през 1911 година подписването на договора бе предстоящо. Министърът на финансите, опитният Теодор Теодоров, заедно с министър-председателя Иван Евстатиев Гешов — човек с изявени финансови дарби — търпеливо и целенасочено водеха преговорите. Работите бяха толкова напреднали, а заемът толкова безспорен, че бе сключен предварителен договор за военни доставки с фирмата Шнайдер. Под ръководството на Тюретини заемната политика на Парѝ Ба се бе променила напълно. Вместо унизителните за една нация гаранции, засягащи суверенитета на страната, банката бе възприела в съгласие с френското правителство тезата на Тюретини за негарантираните заеми. Самият Морис Палеолог работеше в България в полза на заема в тясна връзка с българското правителство. Той официално заяви, че счита практиката на гарантираните външни заеми за напълно отхвърлена. С това изявление на Палеолог Франция се отказа от досегашната си система на заемна зависимост, в която вече десетилетие държеше България. И това според стария банкер бе нещо ново. Може би към тази политика ги бяха подтикнали негарантираният заем от Винер Банкферайн и заемът за независимост от Русия, сключени през 1909 година. Те бяха повдигнали самочувствието на България. Сега предстоеше нов двестамилионен външен заем от Парѝ Ба при една ниска лихва от 4,5 процента. Старият банкер не бе участвал в осъществяването му, но знаеше достатъчно за развитието на преговорите. В този период той бе насочил усилията си главно към предпазване на своята банка и към договора с Вегенел. По принцип смяташе, че въпросът е решен. Изненада се, когато получи първите тревожни запитвания от Тюретини. Малко му беше нужно, за да разбере ситуацията, в която бе изпаднало българското правителство. Предстоеше война. Бяха необходими пари, за да се закупи оръжие и боеприпаси. Беше въпрос на дни. И изведнъж екипът на Поанкаре, дошъл на власт през януари 1912 година, сложи вето върху заема. Не го отхвърли официално, просто спря преговорите. Грубо разясни на Парѝ Ба и Тюретини, че заемът ще зависи от политическия курс на България. Старият банкер очакваше такава реакция от страна на Френското правителство. А то бе съставено от умни, опитни финансисти. Българското правителство и Царят се изненадаха, но не се разтревожиха много. Счетоха, че е някаква обикновена финансова игра, пазарлък, за изтръгване на нови облаги, нещо в реда на нещата. Времето напредваше, мина месец март, дойде април, а пари нямаше. Тогава започнаха да притискат стария банкер. Първо министърът на финансите Теодоров има дълъг разговор с него. После министър-председателят. Цар Фердинанд на няколко пъти му прати покани за различни приеми. Явно, целта му бе да се срещне със Скарлатов. Той по един или друг начин отказваше, като се оправдаваше главно с лошото си здравословно състояние. Но ето в петък получи лична покана от цар Фердинанд да го посети в Двореца. Поканата бе груба и повече приличаше на заповед. Това бе едната страна на въпроса. Втората по-голяма опасност идваше от шифрованото писмо, изпратено по специалния куриер на генералния директор Тюретини. Писмото бе дълго и подробно. В него тревожно се анализираше външната политика на България, сключването на Балканския съюз, насочен срещу Турция. А важният фактор в този съюз е България. Макар че той се изграждаше под егидата на Русия — главния съюзник на Франция, — това за Поанкаре не беше достатъчна гаранция. Той не беше убеден, че руската дипломация не се мами по отношение на България, и по-точно по отношение на големия актьор и въжеиграч Фердинанд. Сега той разиграваше новата роля на потомствен славянин, върл привърженик на Православието и се кълнеше във вечна любов към Русия, защото това му бе изгодно. Според банкера цар Фердинанд не бе лишен нито от дипломатически, нито от финансов усет. Пример за това бе начинът, по който се разпореждаше с личното си състояние. Той бе богат и от ден на ден ставаше все по-богат. Все пак не го напускаше мисълта, че в този човек, въпреки финансовите му и политически завоевания, имаше нещо дребно, бакалско. Главната му игра се състоеше в това да използва противоречията между великите сили. Тук той се смяташе за ненадминат майстор. Самомнението му бе огромно и се поддържаше и разпалваше от блюдолизците и ласкателите, с които се бе заобиколил. Но не можеше да не отчете безспорните му постижения — обявяването независимостта на България, титлата цар, подобряване на отношенията с Русия, блестящия в момента Балкански съюз. Той недвусмислено обявяваше бъдещата война за предварително спечелена. Международният авторитет и престиж на България бяха нараснали значително, а оттук и стремежът на великите сили да я привлекат към своите сфери на влияние. Да, този човек имаше неимоверен успех и късметът му бе в своя зенит. Всички разсъждения на банкера се свеждаха до това дали този успех се дължи на личните му качества или на обстоятелствата?… В момента обстоятелствата за България бяха необикновено благоприятни. Въпреки спонтанната си неприязън към Фердинанд, той отчиташе и качествата му на държавник. Две неща го тревожеха: главозамайването от успехите и неговото интригантство. Той бе убеден, че Фердинанд е от тия хора, за които може би думата лекомислен не е най-точната, но все пак бе доста вярна. Започнеха ли една игра, такива хора не знаеха кога да спрат и я играеха вече заради самата игра, докато загубят всичко. Скарлатов не бе нито против Балканския съюз, нито против войната срещу Турция. Тази евентуална война имаше своите морални оправдания за обединение на цялата българска общност. Тя единствено можеше да осъществи националните идеали на целия български народ. Но Фердинанд според банкера не приличаше на тия вождове, които народите издигаха в решителния момент. Този човек твърде много поставяше себе си, своята личност над всички останали. И тъкмо това тревожеше Скарлатов. Не вярваше, че Фердинанд имаше необходимите качества, за да осъществи тази велика за българската нация историческа цел. Той бе чужденец в страната и такъв щеше да си остане. В света се бе създало мнението за него като за хитър владетел. Все повече и повече се прокрадваше в европейската преса прозвището „лисицата“ Фердинанд. Но колкото и да е хитра лисицата, тя винаги ще остане по-слаба от вълците. Новоназначеният австроунгарски дипломатически представител в България граф Тарновски бе деен и умен дипломат, който бързо установи лични връзки с Царя и приближените му. Самият Фердинанд съвсем не смяташе да изостря отношенията си с Австрия. Някъде дълбоко в неговата същност симпатиите му бяха на нейна страна. Новият министър-председател на Франция Поанкаре бе прагматик до мозъка на костите. Той разбра, че играта на Фердинанд е между Русия и Австрия. Никак не бе в полза на Франция и смазването на Турция, където бяха вложени толкова много средства. В държавния дълг на Турция лежаха милиарди златни франкове. Ето защо, след като спря преговорите за заема, той изчакваше, за да си изясни докрай намеренията на Фердинанд. За никой в света не беше тайна, че в момента не българското правителство, не Парламента, не партиите, а само Фердинанд еднолично решаваше политиката на България. Наложеното от Поанкаре вето на договора може би не бе най-добрият начин, за да узнае истината, тъй като изостряше отношенията си с най-важния съюзник в бъдещия конфликт — Русия. Но това бе единственият начин и той с присъщата си решителност го възприе. Тюретини подробно уведомяваше стария банкер за създалата се обстановка и искаше на всяка цена той да се срещне с Царя, а най-важното да разбере отношението му към Австрия. Скарлатов не обичаше никак да бъде поставян в положение да избира между лоялността към Фердинанд и към Парѝ Ба. Не обичаше, но го принуждаваха. Затова не спеше и мислеше как да осъществи поставената му задача. Но избор нямаше. Не му оставиха и време. Той прие поканата от цар Фердинанд за среща и я определи във възможно най-късния час — неделя вечерта. Не очакваше нищо добро от свиждането. Беше уморен, изтощен и отпаднал. Чувстваше се смазан. И вместо както друга сутрин да стане, той продължаваше да се излежава в тясното си легло и да мисли. Главата му тежеше и го болеше. Тази сутрин за пръв път усети, че добре би било да има до себе си близък човек… Когато стана, с него за пръв път се случи нещо, което никога не бе изпитал. Изведнъж главата му се замая, пред очите му притъмня и той се стовари обратно на леглото. Удари се зле в нощната масичка. Сърцето му лудо започна да бие и му се пригади. Така старият банкер лежеше безпомощен в леглото и чувстваше колко е близък краят. Съвзе се трудно. Първо му се проясни мисълта. Успокои се и сърцето му. Не извика никого. Не искаше да го заварят домашните в това положение. С усилие на волята той успя да приседне на края на леглото, но не смееше да мръдне главата си, наведена към пода, защото чувстваше, че всеки момент всичко може да се повтори наново. Лека-полека попривдигна глава и внимателно се изправи на крака. Чак тогава позвъни на Никола да влезе в стаята му.

Както винаги, седна на закуска в трапезарията с Туше Динев. Не яде нищо, а бавно пиеше от обемистата си порцеланова чаша с дебели стени гъстото, силно, черно кафе. Туше Динев познаваше състоянията на стария банкер. В такъв момент бе по-добре да мълчи и мълчеше. Скарлатов отново напълни от каната чашата с кафе. Сърбаше механично, погълнат от мислите си. И въпреки изпитото голямо количество, главата му не се проясни. Все още не смееше да движи рязко шията си. Така той седеше пред масата — блед, замислен и мълчалив. Туше Динев разбра, че нещо става със здравето на банкера. В годините, прекарани в тази огромна богата къща, където не му липсваше нищо, той почти не се замисляше за бъдещето. Животът тук и работата в Банката протичаха в определен неизменен ред. Туше Динев боготвореше стария банкер и оттук логически произтичаше чувството му, че банкерът е безсмъртен. Тази сутрин обаче за пръв път се прокрадна тревожната мисъл, че и той е човек, че е стар и вероятно, както всеки на тоя свят, и той ще умре. Само да не е скоро, само да не е скоро… си каза той. Вече не смееше да хвърли макар и бегъл поглед към стареца. И както винаги се случва с хората, зависещи изцяло от дадена личност, мъчителният страх какво ще стане с него се превръщаше в паника. Знаеше, че отношенията между баща и син са такива, че едва ли младият Скарлатов ще поеме Банката. Тогава? Кой щеше да обърне внимание на сирака-емигрант? Както луната светеше с чужда светлина, озарявана от слънцето, така и Туше Динев блестеше, благодарение ума, богатството и силата на банкера. В тия години той си бе спечелил омразата на доста хора, защото работата му в Банката бе от полицейско естество и караше хората да се боят от него. Ако се случеше нещо със стареца, знаеше, че щяха да го разкъсат и смажат напълно. Туше Динев не беше само изпълнител. Той имаше своите качества и знаеше това. Но какво са качествата на беден човек без връзки, ако той е заобиколен от омразата на всички?! Банката щеше след смъртта на Скарлатов неминуемо да се разпадне. Щяха да дойдат други хора. Може би Неделев?… Но той бе толкова студен, така пресметлив, че щеше спокойно да го изхвърли, без да му трепне окото. Вероятно в угода на тези, които по един или друг начин си бяха изпатили от упоритата дейност на Динев да събира сведения за всичко и всеки, и то най-долното, най-скритото в човека. Вярно е, имаше спестени пари… Нямаше да умре от глад! Но това ли щеше да бъде краят на блестящата дейност в Търговската банка Скарлатов?! Такова бъдеще не само не го радваше. То бе смърт за него. Тук и само тук той чувстваше, че прави нещо, че има власт над хората, макар и посредством банкера. И чак сега, тази сутрин, той напълно осъзна какво значеше за него този богат старец.

Като изпи кафето, банкерът се оттегли в библиотеката. След него мълчаливо влезе Туше Динев и очакваше нарежданията.

Скарлатов взе да се разхожда по килима.

— Оставете ме сам. Никой да не влиза!

— Имате ли нареждания за мен?

— Ти си свободен. Можеш да правиш каквото искаш. Разходи се, нали е неделя?

Туше Динев излезе от библиотеката съвсем объркан.

Останал сам, старият банкер седна, понеже едва се държеше на краката си. Докога ли щеше да издържи да не забележат домашните му, че е болен?… И това, което най-много го отвращаваше и плашеше, че ще има нужда от чужда помощ, от подкрепата на други, за да извършва елементарните си всекидневни нужди. Не, каза си той. Това няма да допусна! Стана от креслото и отиде към личната си каса в ъгъла между дъбовите шкафове с книги. Бръкна в малкото джобче на жилетката си и извади ключа, с който не се разделяше никога. Отвори касата. Измъкна оттам една голяма кожена папка, приличаща повече на чанта. Седна на фотьойла и развърза връзките на папката. Но не я отвори. Това бе папката на името на Княз, а сега Цар Фердинанд Саксен Кобург Гота — владетеля на България. Тук бяха събрани много документи от целия период на дългото му властване. Разписки, донесения, изобличителни документи. Този човек беше взимал в различни периоди заеми от Банката и те, след толкова години, бяха нараснали на крупна сума. Но нито Фердинанд някога повдигна въпрос да върне заемите, нито банкерът му ги поиска. Това бяха пари загубени завинаги. Скарлатов не съжаляваше за тях. Той бе израсъл в Турция, където се плащаше данък за такива глупости, че всеки нормален човек би се учудил. Цялата турска империя бе едно данъчно учреждение, а всеки турчин данъкосъбирач-бирник, като се почне от султана и се свърши с някакъв келяв пандурин, носещ фес на главата. Бе давал пари на Фердинанд и бе получавал, благодарение на това, поле за действие, където не само да си върне парите, но и да спечели. Иначе Банката му не можеше да съществува. Той отвори папката, започна да преглежда съдържанието й лист по лист. Зад тези цифри се криеха толкова страсти, толкова алчност, лукс, удоволствия, жени, пътувания в чужбина, свити в блясък, преди всичко блясък!… Ако можеше с две думи да определи царуването на Фердинанд, то се състоеше в думата блясък, външен блясък, като се почне от униформата му с калпак и пера, ордени и ленти, многобройните пръстени със скъпоценни камъни по ръцете и се свърши с красивите каляски, коне, паради, луксозно обзаведения дворец и приеми, съперничещи с тия на френския двор в неговия разцвет. Един по един Скарлатов започна да подбира документите от аферата с генералите. Не че преди или след нея не се бяха вършили подобни грабежи. Банкерът знаеше далеч по-изобличителни факти. Но тази афера бе станала достояние на обществеността и начинът, по който бе извършена, бе толкова примитивен и просташки, че възмущаваше даже най-безскрупулните аферисти. Всеки от тези документи бе дублиран. И за какво ми е всичко това, си мислеше той. За да имам оръжие, като ида при него?… В малкото срещи, които бе имал с Фердинанд, той винаги се подготвяше добре преди всичко с изобличителни документи. Така когато ставаше опасно и Негово Величество се самозабравяше, бе достатъчно една думичка да каже, за да пресече гнева му, да помръкне цялата му театралност и го върне отново на земята. Те двамата решително не се обичаха. Но се страхуваха един от друг, което правеше особено мъчителни за банкера срещите им на четири очи, изпълнени с любезности, високопарни комплименти и долнопробна театралност, прикриваща свирепа ненавист.

А в това време Туше Динев, облечен празнично, след като купи от една сладкарница пасти и бонбони за децата на тетин си Тано, се запъти към фурната. Там, сред семейството на единствения си оцелял роднина, сред комшиите му — повечето бежанци от Македония — той се чувстваше като в своето племе. Облеклото му, подаръците, които носеше, състраданието към беднотията им, бяха изградили един ореол, малък, беден, махленски, емигрантски ореол около личността му. Но само там той чувстваше, че е направил нещо в живота, че уважението, с което бе заобиколен, е истинско. Затова той обичаше толкова много тези неделни гостувания. Винаги имаше нещо изпечено във фурната — било македонски овнешки гювеч, било понякога цяло агне. Слагаха Динев на централното място на софрата, а след обилния обяд идваха комшиите един по един да го видят, да поговорят с него, да си разкажат дертовете, да поискат акъл или просто да си поприказват за бъдещето, какво ще стане с тях, след като се освободи Македония, а накрая и да си попеят старите родни песни. Годините, минали в емиграция, отдалечеността, по странната особеност на съзнанието да митологизира всичко, което не е пред очите им, превръщаха бедните забравени чукари в обширни плодородни полета, малките рекички и поточета в огромни плавателни реки, изпълнени с риба, схлупените им къщички от плет, замазани с кал, едва подаващи се над земята, в дворци, блатата в кристални езера, а живота там — незабравим и великолепен.

Но когато той навлезе в бедняшкия квартал, внезапно спря. Отново тази тревожна мисъл за близката смърт на банкера започна да измъчва съзнанието му. Разбра, че този неделен обяд при тетин му Тано ще бъде мъчителен за него. Но какво да прави?… Тогава изведнъж реши да отиде при младия Скарлатов. Пое обратния път отначало с умерен ход, после все по-бързо и по-бързо. Само да го завари вкъщи, повтаряше си той, сякаш там, при сина, щеше да намери облекчение на страха за бащата.

В този скучен неделен ден младият Скарлатов се бе излегнал на дивана и четеше един моден френски роман от Пол Бурже. Изненада се, когато на вратата му се почука и влезе разстроеният Туше Динев.

— Да не е изгоряла Банката?…

— Баща Ви никак не е добре.

Борис стана от дивана.

— Какво се е случило?

— Засега нищо особено…

— Значи е здрав?

— Външно, да.

— Оставете пакета, Динев, и седнете. Обяснете ми по-спокойно.

— Тази сутрин беше много блед.

— Той никога не е бил червендалест.

— Стори ми се на два пъти залитна. Не може да пази равновесие.

— Това е друго нещо. А защо дойде при мен? По-добре беше да извикаш лекар.

— Какво говорите, господин Скарлатов! Ако доведа лекар, къщата няма да ме побере. Баща Ви мрази лекарите. Здравата ги мрази! Веднъж каза, че те са убили майка Ви…

— Не му липсва изобретателност!

— Простете, че дойдох при Вас, но Вие сте единственият човек, който може да му въздейства.

Скарлатов се усмихна.

— А мене, господин Динев, ще ме побере ли къщата ако почна да му давам съвети? Как мислите? Няма ли това да бъде последното ми посещение?…

— Не, господин Скарлатов. Той се бои да не скъсате отношенията си. Би преглътнал много от Вас.

— За съжаление, нямам никакъв талант на болногледач, а още по-малко съм годен да давам съвети.

— Не става въпрос за съвет. А просто да бъдете до него. В момента той има големи трудности…

— Мога ли да знам какви? Вероятно сделки, загуби?

— Не, господин Скарлатов. Тази вечер той трябва да отиде на среща с цар Фердинанд в Двореца.

— Я виж ти!… Но не за пръв път отива в Двореца, нали?

Динев кимна с глава.

— Знаете ли целта на посещението му?

— Предполагам, че е във връзка с новия заем от Парѝ Ба. Но не ме питайте, господин Скарлатов. Сам ще Ви разкаже, ако се интересувате. Той не крие нищо от Вас.

— Вие знаете, че в банковите работи не се меся.

— Не става въпрос за работа, а за една човешка подкрепа на болен. Страх ме е, господин Скарлатов. Той ще бъде сам, без близък, и това посещение в Двореца може да му струва много…

— Не разбирам, господин Динев, за кого се страхувате — за него или за себе си?

— И за себе си. Ако се случи нещо с него, край и на мен!

— Не е хубаво да свързвате съдбата си с една-единствена личност.

Туше Динев тихо каза:

— Аз съм привързан към него. Много тежко бих преживял неговата смърт.

Младият Борис почна да се разхожда по стаята. Внезапно спря пред Динев и го погледна в упор. Сините очи на Динев не трепнаха.

— Ще Ви задам един-единствен въпрос… Отговорете точно! От това ще зависят бъдещите отношения между нас. Баща ми знае ли, че сте тук при мен?

Динев скочи на крака. Той толкова се развълнува, че почна да заеква.

— Не господин Скарлатов. Бога ми — не! Как можахте да си помислите!…

— Добре, вярвам Ви, седнете. Кога е срещата?

— Довечера в осем часа.

— Ще дойда към седем.

Туше Динев стана.

— Благодаря Ви, господин Скарлатов. Много Ви благодаря.

— А мога ли да му кажа, че сте идвали при мен?

— Разбира се.

— А че сте забелязали, че е болен?

— По никой начин!

— Но той ще разбере, че Вие сте причината за моето посещение.

— Знам.

— Няма ли да Ви навреди това? Няма ли да предизвика неговия гняв?

— О, не! Радостта му да Ви види ще е толкова голяма, че даже да се разсърди, ще му мине… Довиждане, господин Скарлатов! Още веднъж Ви благодаря. Толкова много се надявам на Вас!…

— Довиждане, господин Динев. Забравихте си пакета…

След това посещение Туше Динев напълно се успокои, въпреки че нямаше никакви нови поводи за подобно нещо. Просто младият Скарлатов излъчваше същото спокойствие и сигурност, както старият банкер. Динев чак сега забеляза тази черта в сина. Голямо нещо са старите банкерски родове, си мислеше той. Раждат се господари. От нищо не се стряскат!… Бе закъснял за обяда при тетин си Тано и въпреки пестеливостта си, взе първия файтон, който мина край него. Беше радостен и окрилен.

Глава шеста

Навън вече мръкваше. Старият банкер, облечен официално във фрак, се разхождаше в салона. До срещата оставаше един час. Разстоянието до Двореца бе стотина метра, но за пръв път банкерът не бе уверен в себе си. И не от това, което му предстоеше, нито от вероятно неприятния разговор. Бе разколебан във възможностите на тялото си. Главата му продължаваше да се мае. Погледна оставените върху масата цилиндър и снежнобели ръкавици, а до тях тънкия бастун, приличащ на ездитен бич със златната глава на орел и тюркоази на мястото на очите. Той не се разделяше от него, но го носеше не за да се подпира, а наистина като ездач. Сега за пръв път в живота си трябваше да му послужи с истинското си предназначение. Затова се разхождаше нагоре-надолу без бастуна, за да се упражнява в ходенето и придобие увереност в краката. Но това тяло, което досега му се подчиняваше, тоя път предявяваше своите права. Нямаше и съмнение. Походката му бе неуверена. А той толкова много държеше на външния си вид, на изопнатата си като струна фигура, на високо изправената глава, сякаш гледаше небето, с което създаваше неповторимото чувство в околните на неизмерима гордост, самочувствие, презрителност и сила. Като всеки велик актьор той знаеше качествата и въздействието на физиката си върху заобикалящите го. С тази своя осанка той внушаваше на събеседниците си страх, уважение и превъзходство. Знаеше, че към същото нещо в целия си живот се бе стремил и Фердинанд. Бе се интересувал от личността му. Ценни характеристики му бе дал генерал Стоев и още много други хора, които умееха да наблюдават и откриват преди всичко недостатъците му. Самият той също имаше собствени наблюдения. Така си изгради образа на Фердинанд — условие абсолютно необходимо за работата му на банкер. Имаше точни сведения, че този човек пред всяка среща, с когото и да било, особено пред повече хора, пред всеки прием и даже пред всяка интимна вечеря се възбуждаше не толкова от смисъла на предстоящото, колкото от въздействието, което ще упражни с външността си. С часове, дълги часове стоеше изправен пред огледалата, които бяха прекалено много, от най-различна форма и големина, и придаваха на иначе луксозно обзаведения дворец, нещо лекомислено и театрално. Този човек твърдо вярваше, че първото впечатление, една блестяща поява, е най-значителното нещо, което може да повлияе на околните, а не умът и логиката. Облеклото му, униформите му, ордените, белият калпак, перата, лентите, многобройните пръстени, които сменяше по няколко пъти на ден, каляските, лакеите, близките му сътрудници, живеещи в Двореца, цялата наредба, всичко бе подбрано, накичено, натруфено така, че да изглежда като фон на неговата личност. И, разбира се, най-прекрасният от всички, появяващ се като недействително, неземно същество в подходящия драматичен момент, бе самият той!… Колко време губеше за най-малките дребни подробности всеки път и при всички случаи, колко репетиции и смени на декорите се налагаха, за да остане този човек доволен от новата постановка!… Беше владетел на България вече дълги години. Смени няколко пъти облика си от млад княз до цар. Сега играеше ролята на сериозен господар, умен, хитър, знаещ значението и силата си. Прибави към външния си вид и бастун, твърдеше, че е болен от подагра — болестта на кралете! Тя също служеше за многобройните му театрални въплъщения — да отива на лечение във всички модни бани на Европа, да подчертава, че болестта му е вследствие неуморния труд за благото на държавата или да предизвиква понякога умиление и съчувствие. Този човек обичаше не само себе си, не само тялото си, но и всяка част от него. Когато обаче се налагаше да играе другата роля, ролята на военачалник, особено пред войската, този бастун липсваше. А и го носеше по такъв начин, че никой сериозно не възприемаше подаграта му. Беше дребнав, неимоверно дребнав като жена, с типично женски, клюкарски наклонности. Ако към всичко това се прибавеше подигравчийството, не чувството за хумор, а именно подигравчийството му, и преди всичко към някои физически дефекти в околните, се получаваше нещо наистина неприятно за този, който ще се срещне с него. Старият банкер не си правеше илюзия, че Фердинанд няма да забележи веднага неговата немощ и неустойчивост. Това щеше да го изпълни с радост. Една истинска радост!… Мислено си представяше как ще протече диалогът. Знаеше абсолютно сигурно, че веднага ще заговори за собствените си болести, за подаграта, а после ще прехвърли медицинските си разсъждения върху него, банкера Скарлатов, който никога никому не позволяваше да беседва върху здравето му. Щеше да му препоръча най-реномираните бани в Европа и съответните модни лекари. А после, когато си отидеше, с часове щеше да го имитира — походката, гласа му, и да се смее от сърце заедно с блюдолизците около него. Да отложи срещата? Бе мислил и по това. Първо, нямаше никак време и беше убеден, че в близките дни това му състояние няма да премине. Ще трябва дълго да се лекува. Може би и никога нямаше да се подобри?… Не, от тази среща той не очакваше нищо добро!…

Унесен в невеселите си мисли, той не чу, че вратата се отвори и в салона влезе младият Борис Скарлатов. Когато го забеляза, първата му реакция бе на неудоволствие, но бързо се преодоля. Искаше да го попита какво го води при него, но нещо го спря. Преди всичко облеклото на сина му. И той бе в официален фрак и държеше белите си ръкавици в едната ръка. Трябваше му време да съобрази. Но Борис го изпревари.

— Разбрах, че отиваш в Двореца. Изпитвам любопитство да видя отблизо Фердинанд. Би ли ме взел със себе си?

Старият банкер не отговори. Влизането на сина му подейства като шок. Изведнъж той събра сили и вдигна глава. Това бе огромно напрежение за него. Но и този път волята му надделя тялото, което не искаше да го слуша. Почувства, че стои твърдо на краката си, но докога? Колко време щеше да успее да се задържи?…

— Аз не съм изпращал Туше Динев при теб.

— Знам. Но съм му благодарен, че ме уведоми за някои неща, които не съм предполагал.

Старият банкер, за разлика от друг път, не изпита гняв към Туше Динев. Наистина той бе действал без негово знание, нещо, което банкерът строго наказваше. И все пак тази самоинициатива сега не го разсърди. Даже изпита чувство на признателност към Динев. Той дръпна панделката и някъде иззвъня звънче. Влезе Никола.

— Да дойде веднага при мен Динев!

— Няма го — каза Никола.

— Хитро е това куче. Щом види тоягата, подвива опашка и изчезва.

— Моля те, обещай ми, че няма да го закачаш.

Баща му се усмихна.

— Познава ме добре. По-добре от Баязид. Ще се появи, щом ми мине… Бъди спокоен! Ще изпиеш ли едно кафе с мен?

— Защо не.

— Никола, нека Донка приготви две силни кафета!

Малко по-късно баща и син седяха в салона и пиеха кафе.

— Не разбрах дали ще ме вземеш със себе си в Двореца? — попита Борис.

— Щом настояваш… Въпреки че няма да ти бъде много интересно.

— А ти лично искаш ли да дойда?

— Така направо е неучтиво да питаш, но ще ти отговоря. Да! Желая да бъдеш с мен! А аз на свой ред ще те попитам: ти искаш да дойдеш не от любопитство, нали, а заради мен?…

— А това учтиво ли е от твоя страна? Да, разбира се, идвам заради теб!

— Винаги съм се стремял да отгатна тия скрити пружини, които карат хората да правят или искат това, а не онова… Какво те доведе тук? Страх те е за мен?

— Не, разбира се. Аз не съм Туше Динев.

— Тогава може би съжаление?

Младият Борис се извърна към баща си. Последният го гледаше със свойствения си малко насмешлив начин, така добре подчертаван от кривогледото му око.

— Не те и съжалявам. Ти си от хората, които никой на този свят не може да съжалява. Обратното — да те мрази, да! Но това е и твоята гордост…

— Вярно си отгатнал. Тогава не разбирам…

Младият Борис пак погледна стария човек в сивите му очи. Сега лицето му бе сериозно и никак, никак не изглеждаше насмешливо…

— Не. Не е от любов — каза Борис. — И ти добре знаеш, че такова чувство към теб не съм изпитвал.

— Знам. Мислил съм и по тия неща… И съм стигнал до убеждението, че чувството на любов към най-близките се заражда рано, твърде рано, може би още в първите мигове от живота на човека. Сигурно затова любовта към майката се запазва завинаги, докато бащата трябва да я извоюва. Аз не направих това и го знам. Не се оправдавам, но и не съжалявам. По тоя начин ти стана напълно самостоятелен, което е основата на свободната личност!… Все пак ти не ми отговори на въпроса…

— Искам да бъда с теб, когато не си добре! От чувство на справедливост. Не отричам, че е имало моменти, когато дълбоко съм те ненавиждал и съм искал да те видя унизен. Но като те сравнявам с останалите хора, не мога да не оценя превъзходството на ума ти. Затова не искам да издевателстват над тебе, да те видя повален в прахта, където да те ръфат псетата… Може би обяснението не е съвсем точно и да не ме задоволява, но толкова мога да кажа засега!…

— Горе-долу е вярно… Така и предполагах, но и това е нещо за мен…

Старият банкер извади от джоба на жилетката големия си красив, златен часовник, с инкрустации на капака, специално изработен от фирмата Брегет. После затвори капака и стана.

— Време е да тръгваме…

Баща и син Скарлатови влязоха в Двореца не от официалния вход, а от портата до караулното помещение. Трябваше да почакат, докато дойде дежурният адютант на Царя — един рус момък с голобрадо лице, строен, с тънка талия. Старият банкер си помисли, че за такива в народните песни се казва кръшен стан. Адютантът се учуди, че бяха двамата Скарлатови, но нищо не каза. Поведе ги по мраморната стълба. Огромните кристални огледала отразяваха всяка подробност от фигурите им. Той бе доволен от външния вид както на себе си, така и на сина си. Офицерът учтиво ги покани да седнат в малкия салон пред кабинета на Царя. Забави се прекалено дълго, но банкерът не се учуди. Това бе също част от играта. Старецът заоглежда обстановката. Разбираше от мебели и стилове. Оцени веднага красотата и стойността им. Странно, мислеше си банкерът, че той има безспорен вкус към красивите предмети. Бе чувал, че се заобикаля и с красиви, напети, преди всичко руси адютанти, като този, който ги посрещна. Слуховете, които се носеха за отношенията му с тях, изглежда не му навреждаха много. Беше успял да внуши на народа, че владетелите имат право на подобни човешки слабости.

— Негово Величество ви очаква.

Адютантът широко отвори тапицираната с кожа и позлатени кабари врата и се отмести с елегантна стъпка встрани, за да минат двамата Скарлатови. После тихо я затвори след тях.

Озоваха се в обширен кабинет, който старият банкер познаваше още от времето на Александър Батенберг. Но нищо не бе останало в него от онова славно време. В тоя кабинет всеки тогава можеше да влезе и с повод, и без повод. Понякога тук се събираха офицери с кални ботуши или цивилни мъже в обикновено облекло на приятелски мъжки гуляи, без етикеции, сякаш не са в дворец, а на поход. Аскетизъм и военна наредба лъхаше от всичко в тоя кабинет тогава, включително и миризмата на силен тютюн, влажна кожа и сбруи на коне. Като прибавиш и приветливостта, младежката красота и доброта, вроденият аристократизъм и любезност на хубавия Княз, впечатлението оставаше за цял живот, като за нещо весело, радостно и пролетно. А сега кабинетът приличаше повече на дамски будоар, с много мебели и безброй дреболии, макар и изящни, но отвличащи погледа. Преобладаваше червеният цвят. Един огромен бюст на самия Фердинанд стоеше на централно място, а зад бюрото му, върху стената, имаше също такъв портрет в три четвърти, където царската особа бе накичена с всички възможни ордени, панделки, пръстени, акселбанти и приличаше повече на унгарски хусар от някоя оперета. Всичко това мина през ума на стария банкер, защото Негово Величество, навел глава над огромното бюро, претрупано с дребни скъпи неща, пишеше нещо. Погълнат всецяло от работата си, той не бе чул влизането им… Какво ли си шари по хартията, запита се старецът, защото знаеше отлично, че този път актьорът бе решил да ги посрещне именно като страшно делови мъж, смазан от работата си за благото на народа. И за сетен път се изненада какъв предвзет и слаб актьор е всъщност Фердинанд. Банкерът небрежно се облегна на тънкия си бастун, една поза, която бе толкова често виждал навремето в Лондон от прочутите британски денди. Лицето му бе спокойно и особено насмешливо. Младият Борис, който за пръв път виждаше Владетеля в неговия дом, възприе същата пренебрежителна стойка като баща си, застанал малко по-назад, но любопитството му бе голямо. Така и тримата в кабинета дълго време мълчаха. Скарлатов с нищо не даде повод да се забележи, че е нетърпелив и недоволен. Напротив, от минута на минута спокойствието му растеше, докато човекът зад бюрото явно не издържаше тишината. Тактиката на банкера бе да му развали удоволствието от очаквания ефект. Беше твърдо решил да не се учудва, нито стряска, както блюдолизците правеха, за да се харесат.

Когато Фердинанд вдигна глава и погледна към тях, първото впечатление на Борис бе колко това лице не е българско!… Той никога не беше срещал такова лице дори в чужбина. Сякаш притежателят му бе от друга планета или представител на непозната раса. Това, което сепваше всеки, който за пръв път го виждаше, бе носът. Огромен нос, така екзотичен, както хоботът на слона. Малката му остра брадичка и мустаците, разперили криле като лястовица, още повече подчертаваха тази стърчаща особеност. Косите му, въпреки че изкусно бяха пригладени на темето, бяха много оредели. Царят се изправи в целия си ръст зад бюрото, облегна се с длан на него и след като зае устойчива поза, фиксира двамата Скарлатови със своя толкова много репетиран, презрителен и гневен поглед. Фердинанд, който благодарение на ласкателите си бе въобразил, че именно тоя поглед е най-характерната черта на властната му натура, поглед, който кара всеки да трепери от страх и мигновено внушава превъзходството му, сега не забеляза никаква реакция в посетителите си. Отначало се учуди, а после взе да се безпокои дали наистина нещо не е пропуснал и неспокойството премина в обърканост. Въпреки че познаваше етикецията до най-дребнави детайли, Фердинанд не бе учтив човек. А дългите години, прекарани в България, още повече усилиха това впечатление от него. Ето и сега, вместо да поздрави и покани гостите си, той попита с типичния си немски акцент:

— Кой е този до Вас?

Въпросът бе отправен към банкера. Но вместо да му отговори, той каза:

— Добър вечер, Ваше Величество. Дойдохме по Ваша покана.

— Аз съм поканил един човек.

— Грешка няма. Това е син ми Борис Скарлатов — депутат. Аз и той сме едно и държа на това!

— А не е ли синът Ви от тия млади депутати-социалисти, които непрекъснато лаят в Народното събрание срещу мен, псуват ме и ме ругаят? Мене, който съм дал най-демократичното управление в Европа, най-свободната преса! Мене, който не спя и по цели денонощия мисля за благото на Отечеството!

— Ваше Величество е достатъчно благороден и издигнат владетел, за да обръща внимание на речените думи. Впрочем в английския парламент съвсем не е по-добре…

— Виж бе, Скарлатов! Виж!

Фердинанд наведе глава, за да покаже оголялото си теме. Той много често пред различни хора го бе показвал, а пред банкера за трети път.

— Виж! От какво ми окапаха косите? От ядове! От тия, дето ужким на думи ми помагат, а на дело ме ко̀пат!

Тук той се спря, за да може банкерът да оцени народния израз.

— Ко̀пат ме! Все недоволни, особено младите!… Ругаят ме и за какво? Затова, че искам народът да благоденства! Че искам да обединя всички българи и български земи под един покрив!

— Не сте прав, Ваше Величество. Надеждите на българите сега са съсредоточени във Вас и само във Вас! Твърдо вярвам, че ще ги оправдаете, даже с цената на здравето си.

— Казвате, здравето ми… Последния път в Мариенбад знаете ли какво ми каза професорът?

— Любопитен съм да чуя.

— Каза ми: Ваше Величество, Вие се съсипвате! Ако така карате, ще умрете. Ето това ми каза!…

— Нацията няма никога да забрави тази Ваша жертва. Но това, което постигнахте, си заслужава жертвата! Сега България икономически е най-добре от всички съседи, с най-голямо политическо влияние, а да не говоря за армията — най-силната на Балканите!

— Е добре, че спомена и за армията, и за офицерите! Каналии!… Разбойници, бандити и крадци! Обраха всичко, каквото можаха, а после го струпаха на мен!

— Вашият гръб, Ваше Величество, е достатъчно голям и силен, за да предпази авторитета на армията.

— Ето тази афера с генералите не ми дава мира! Толкова години и все с нея ме нападат! И какво спечелих аз в България?

„Всичко, което си сега и което имаш“ — искаше да каже банкерът, но се сдържа.

— Раздадох имотите си, продадох всичко ценно, което притежавах, и го поднесох в дар на народа, на България!

Странна бе метаморфозата на Царя, която наблюдаваше младият Борис. Отначало надменност, а после оплаквания от болести и дребнави нападки срещу армията и офицерите. Но неговата същност бе второто и той не я прикриваше. Актьорството бе само обвивка, която бързо падаше. Увлечен в разговора, Фердинанд сякаш не забелязваше промените си. Когато се сети да ги покани да седнат, той млъкна. Явно, младият Скарлатов му пречеше. Царят позвъни и се яви адютантът. Повика го с пръст при себе си и нещо му прошепна на ухото. Дежурният излезе. Разговорът не вървеше. След малко вратата се отвори и стройният рус офицер рапортува с ясен глас:

— Негово Височество, княз Борис Търновски!

Престолонаследникът бе младо, голобрадо, тънко и стройно момче — среден на ръст. Банкерът го виждаше за пръв път отблизо. Макар и облечен във военна униформа, в него нямаше нищо военно. Старият Скарлатов познаваше майка му Мария Луиза Бурбонска. Някога, когато тя за пръв път стъпи на българска земя, в свитата, която я посрещна начело със Стамболов, бе и банкерът Скарлатов. Сега, когато видя престолонаследника, пред очите му изпъкна именно тя: слаба, тънка, плаха, с приведени рамене и грозничка, според българския вкус за женска красота. Наистина тя не бе красива, но в нея, макар да бе младо момиче — на 23 години, — се усещаше вътрешна сила, тази сила, която можеше да даде само религията. Възпитана в католически дух, по-скоро за монахиня, отколкото за владетелка, омъжена за княз, в когото грубото, първичното, арогантното и тщеславното бяха смесени почти в еднакъв размер. Дошла в една чужда, почти варварска за нея страна, без всякакви близки, без да знае езика, тя тук не намери нито съчувствие, нито подкрепа както от българите, така и от чужденците царедворци. Още от първия ден тя трябваше да се бори сама срещу всички — срещу съпруг, придворни, правителство, армия и православно духовенство. И само в католическата вяра тя намери опора. Многобройните похождения на Фердинанд както с жени, така и с мъже дълбоко я нараняваха. Презрителното държание на любовниците му към нея я караха да се затваря с часове в своите покои, да плаче и търси утеха в молитвите. Хората са безцеремонно зли, си мислеше банкерът, към грозничките жени, особено ако са добри по душа, религиозни, и оттук невъзможността им да направят зло никому. А безнаказаността води винаги до издевателства. За краткия период на този брак тя му роди за пет години четири деца — две момчета и две момичета. Но никое от тях не прилича толкова много на нея, колкото първородният княз Борис Търновски… Същия дребен кокал, същата нежна конструкция на тялото, същите сини очи и редки коси… Дали и душевно прилича на нея, си мислеше банкерът. Тогава сигурно ще е нещастен… Силният дух на тази жена, нейната неистова религиозност, която можеше да се сравни с католическите светици в първите векове след Христа, загинали за своята вяра, логически доведе и нея до жертвата на своя живот. Покръстването на Престолонаследника в православна религия, станало против нейната воля, я доведе до пълен мистицизъм, до отричане от себе си, до желанието за смърт и тя наистина постигна своето. Умря, напълно откъсната от света, погълната от своята жертва. Умря, както би трябвало да умре една светица по каноните на католическата църква. Дали това момче знае тази трагедия? Дали тя и в неговата душа не е оставила една дълбока, незаздравяваща рана?… За един бъдещ владетел това, което се случи с майка му, би обременило душата му завинаги. Това неминуемо би се отразило върху всяко негово решение. Дано да се е метнал на Фердинанд, мислеше си банкерът, който няма вяра, няма религия, няма идеал, затова и психиката му не е обременена. Оттук и неговата решителност, но и лекомислието и здравите нерви!…

След като поздравиха на крака младия престолонаследник, всички седнаха, а Фердинанд почна да се разхожда по кабинета. Княз Борис Търновски мълчеше.

— Ето виждате ли, господин Скарлатов, трудно е да възпитаваш синове.

— Защо, Ваше Величество? Моят син е напълно самостоятелен. Той има докторат от Женевския университет.

— Повярвайте ми, господин Скарлатов, аз съм учил в Терезиян колеж. Имам и докторат по естествени науки. И какво? За какво ми послужи образованието? Да не би да станах от това по-умен?! В полка, където служех, от простите фелдфебели аз научих далеч повече, отколкото от професорите.

— А Престолонаследникът няма ли да учи в някой европейски университет?

— Образованието разваля нравите! Да го дам да учи в Европа?! Да се върне картоиграч, пияница и брантиите да го повредят!…

Тук Фердинанд спря да говори и отиде при стария банкер, който стана от фотьойла. Взе го подръка.

— Е, господин Скарлатов, нека оставим младите да си поговорят, а ние, старите, да решаваме въпросите на държавата.

Банкерът разбра. Бе извикал Княза, за да се освободи от младия Скарлатов. Престолонаследникът стана и въпросително погледна към Борис. Той също разбра. Двамата излязоха от кабинета. Останали сами, Фердинанд пусна ръката на банкера. Отново лицето му стана надменно и презрително.

— Е, господин Скарлатов? Благоволихте най-после да дойдете!… Та какво съм аз за Вас! По-малко от пъдарин!

— Не сте прав, Ваше Величество. Не бях добре със здравето.

— Но това не Ви пречеше да се разхождате всеки ден с часове из околностите на София.

И това знае, помисли си банкерът, но каза:

— По предписание на лекарите.

— Лекарите са ахмаци! Познавам ги добре, затова сам се церя. Препоръчвам Ви и на Вас!

— Горе-долу и аз се стремя сам да се оправям.

— А защо, господин Скарлатов, ме изоставихте в този труден момент?

— Не разбирам добре въпроса Ви, Ваше Величество…

— България е застанала пред съдбоносни решения, а пари няма! Извиках Ви да Ви попитам какво направихте, за да помогнете на Отечеството?

— Мисля, че това е работа на министъра на финансите и министър-председателя.

— И те са едни баби! Да бях аз на тяхно място, досега да съм взел сто заема!…

— Не трябва да сравнявате всички със себе си. Те толкова могат, толкова правят…

— А Вие лично, господин Скарлатов?

— Едва ли бих направил повече от тях.

— А защо Вашите приятели — французите, не дадат пари? Държат ни във финансов капан! Какво искат още? Нека кажат! Ще се спазарим все някак си, както сме правили досега…

— Изглежда този път, Ваше Величество, не се касае до спазаряване…

— А до какво, дявол да го вземе?!

— Вие по-добре знаете от мен. Искат този път политически гаранции.

— Гаранции? Та каква по-голяма гаранция от мене! Аз, господин Скарлатов, по кръв съм французин! Имам право даже на френския престол! Аз съм повече французин от техните министри! А сега ми говорят за гаранции!…

Банкерът се усмихна. Това беше също едно от любимите превъплъщения на Фердинанд. Когато искаше, ставаше французин и върл католик, при нужда — изтъкваше славянския произход и православната вяра, когато му бе изгодно — немския, а при други обстоятелства — италиански и английски. Европейските дворове се бяха така смесили в разклонени роднински връзки, че той можеше да бъде от каквато и да е националност.

Старият Скарлатов каза:

— Става въпрос за договорени политически ангажименти. Войната, която предстои, е насочена против Турция. Там французите са вложили огромни средства. Това е едната страна на въпроса. Втората е по-важната. Те се боят, че нашето правителство не е толерантно към френското. Че играе зад гърба им с австрийците.

— Това не е вярно! Заради французите аз си развалих отношенията с австрийския император Франц Йосиф и той никога няма да ми прости. Да не говорим за тоя ненормален и сакат Вилхелм Кайзер! Какво съм аз? Един чист славянин с френска кръв! Не им ли е достатъчна гаранция близостта ми с Русия и руския император?

— Не, Ваше Величество. Те искат гаранции не от Русия, а от Вас.

— Скарлатов, Вие винаги сте били черноглед! Според мене това е игра за повече печалби и нищо повече, а Вие търсите под вола теле! Ще дадат пари, както винаги са давали! Нашата цел е да измъкваме откъдето можем. От немци, от австрийци, от французи, от патагонци, от дявола, ако щете!

— А как ще ги връщаме?

— Вие, господин Скарлатов, знаете моя принцип. Взимай пари, когато ти дават, и не плащай! Или по-точно, плащай само лихвите! И досега тая моя проста финансова формула винаги ми е носила успех.

Да, наистина, си помисли банкерът. Тая проста глупашка формула досега и за твое учудване е давала блестящи резултати. Дали тоя човек наистина има луд късмет?… Той си спомни сентенцията на Балзак. Заемодавецът е винаги в много по-неизгодно положение от получателя. Но докога?…

— Дано да сте прав, Ваше Величество!

— Прав съм! Сега трябва да измъкнеш пари отвсякъде! На Вас се надявам, че ще положите всички усилия да получим заем от Франция. А пък аз ще се помъча да намеря такъв от Австрия.

Скарлатов трепна. Може би това беше отговорът на въпроса от Парѝ Ба и Тюретини.

— А по какъв начин, ако смея да попитам, ще направите това, Ваше Величество?

— Ще отида лично във Виена. Е не, разбира се, на официално посещение. Полуофициално. Ще взема с мене и синовете ми княз Борис и принц Кирил.

— А кога смятате да направите това пътешествие?

— Съвсем скоро. Края на май. И пак ще измъкна пари за България! Тоя дърт пръч Франц Йосиф[151] ще даде! Та аз съм бил офицер в неговата армия! И той помни това.

Банкерът усилено мислеше. Ето отговорът е ясен. Той ще кокетничи с Австрия, ще иска заем и вероятно ще поеме политически ангажименти. Това неминуемо ще разберат във Франция. В резултат заемът няма да бъде отпуснат. Ще притиснат слабите австрийски банки така, че и те няма да дадат пари!… Той се колебаеше между лоялността към Царя и Парѝ Ба. Но реши да бъде докрай честен.

— Ваше Величество. Не правете това! Не отивайте в Австрия! Това ще усложни нещата. Франция няма да отпусне заема!

— Черноглед сте, Скарлатов, и не сте добър политик! Ето това е разликата между нас! Аз съм решителен, а Вие се колебаете. Уверен съм, че ще вземем пари отвсякъде! Всеки с удоволствие ще даде. А после ще ги върнем не от себе си, а от победените. Така са правили всички велики завоеватели. Аз не искам да съм цар на една малка, бедна, овчарска страна! Искам да съм цар на Велика България! И ще бъда! Не вярвате ли?

С бързи стъпки Фердинанд отиде към една от стените на кабинета, където имаше червена брокатена завеса. Дръпна я. И там един огромен рисуван портрет, в цял ръст, се изпречи като призрака на Хамлетовия баща. Това бе самият Фердинанд, нарисуван с маслени бои. Облечен в тежка тога, обсипана с бисери, типичната византийска корона на главата, със златна топка в ръка, изобразяваща земното кълбо, и златен скиптър в другата ръка. Алюзията бе толкова ясна, че не търпеше тълкуване. Този човек се готвеше да стане новият император на Византия. Но той е луд, си каза банкерът. И без да иска, в съзнанието му изпъкна френският израз: Il est completement fou, il est fotu[152]. Скарлатов бе потресен. Трябваше му време и спокойствие, за да обмисли всичко.

А докато тази сцена се разиграваше в кабинета на Царя, Престолонаследникът бе завел младия Борис в една малка зала със стъклени камери. Там стояха препарирани птици, повечето от българските земи. Сбирката бе акуратно подредена и под всяка имаше бронзова табелка с името на птицата на латински.

Борис учтиво и подробно разгледа експонатите.

— Прекрасна и интересна сбирка, Ваше Височество. Има много вкус в подредбата.

— О, тя е съвсем малка! Може би началото на нещо по-голямо… Толкова бих искал да я попълня с птици от други страни! Да отида на лов там!…

— А какво Ви спира?

Престолонаследникът нищо не отговори и продължи:

— Може би трябва да мина един системен курс по орнитология и ентомология.

— Трябва да настоявате за университет!

— Много бих искал…

Настъпи пауза. Борис остана с впечатление, че Престолонаследникът не се доизказа. После стана нещо странно. Това слабо, хилаво момче, със сини очи и оредяла коса, облечено като актьор от столичен театър — във военна униформа, която никак не му стоеше, каза:

— Виждате ли, господин Скарлатов, повечето време съм сам… Знам езици — немски, английски, френски, руски, италиански, испански и, разбира се, български. Усвоих напълно българския правопис. С помощта на учители минах целия курс на българските гимназии. И, моля Ви, когато имате време, елате да си поговорим!… Бих дошъл и аз, но при мене е по-сложно, нали?

Престолонаследникът мило се усмихна и добави:

— Бих искал да бъдем приятели…

Той стеснително подаде ръка на Скарлатов. Трогнат, той му я стисна.

А разговорът в кабинета на Фердинанд протичаше за стария банкер по особено мъчителен начин. Той бе уверен, че ще издържи и все пак искаше час по-скоро да свърши. След като изпълни мисията си и получи отговор на интересуващия го въпрос, за него аудиенцията бе приключена. Но за да покани банкера на среща, Фердинанд имаше и свои лични цели. Първо се спря на бъдещото си посещение в Австрия и колко това ще му струва. Изтъкна, че в момента е материално затруднен. Ако беше друг човек, банкерът грубо би го попитал колко, но тук трябваше със заобикалки и намеци да разбере сумата. Не беше малка. И все пак той с удоволствие пое ангажимента за личен заем от Банка Скарлатови. Беше го яд, но се бе подготвил за такава възможност. Разбраха се парите да получи чрез австрийската къща на Ротшилд. А после изведнъж Фердинанд, за кой ли път, го заговори за аферата с генералите. Той се боеше, че отново ще я извадят на дневен ред именно сега, когато предстоеше война, с цел да го дискредитират. Изглежда бе здравата наплашен, тъй като непрекъснато показваше стари и нови изрезки от вестниците, където не бяха пожалили нито генералите, нито самия него. С мъка успяваше досега да забави започването на този скандален процес и се боеше, че в последния момент ще излязат наяве документи с негов подпис, които много добре знаеше, че съществуват, но не знаеше точно в чии ръце са. И банкерът изведнъж реши. Извади плика. Подаде го на Фердинанд. Той учуден го погледна.

— Това какво е, Скарлатов? Пак ли нещо срещу мен?

— Вземете го, Ваше Величество. Това е подарък от мен. Бих искал в тоя решителен период от Вашата дейност да бъдете напълно спокоен и никакви лоши мисли да не минават през главата Ви!…

Любопитството надделя и Фердинанд взе плика. Отвори го и почна да вади една по една разписки и други книжа. Тук бе цялата колекция от така наречената афера с генералите и всичко, което се отнасяше до него, което можеше да му навреди и от което се страхуваше. От минута на минута, докато четеше, лицето му се озаряваше от несдържана радост.

— И всичко това ми принадлежи?

— Да, Ваше Величество.

Фердинанд взе всичките листчета, отиде при камината, клекна и без да обръща внимание на Скарлатов, ги запали. Почака да изгорят, взе медната лопатка и разбърка пепелта. После се изправи, погледна Скарлатов с просълзени очи и с треперещ от вълнение глас каза:

— Благодаря Ви, господин Скарлатов. Аз никога няма да забравя тоя жест!

Не, банкерът не се лъжеше. Този човек бе актьор до мозъка на костите си, макар и слаб. Спомни си само преди няколко години, като честваха годишнината от Шипченската епопея, как същият тоя Фердинанд плака и прекъсва в ридания речта си, като подведе всички присъстващи и те да се тресат и обливат в сълзи. Не, няма да се подведе нито по влажните му очи, нито по треперещия глас. Той знаеше, че с даването на тази изобличителна архива Фердинанд не само че не ще му бъде благодарен, но ще се почувства силен, за да го удари при първия възможен повод. Само че той не знае, си каза банкерът, за двата важни документа, които винаги е смятал за унищожени, а те са в папката ми под наслов Фердинанд Саксен Кобург Гота. Банкерът държеше тази папка в личния си сейф.

На другия ден сутринта старият Скарлатов, още преди началото на работа, изпрати по Туше Динев, чрез телеграфиста, който тайно получаваше възнаграждения от Банката, шифрована телеграма до Генералния директор на Банк дьо Пари е де Пей Ба Алберт Тюретини със следното съдържание: „Съвсем скоро Фердинанд и синовете му ще посетят Виена“.

Това бе отговорът на въпроса и на задачата, които му бяха поставили. Бе останал докрай лоялен и към двете страни. Сега можеше вече да си позволи да се полекува и да си почине, за да събере сили, защото навлизаха в тежък период.

На другата вечер двамата с Динев вечеряха в трапезарията. Банкерът почти нищо не ядеше. Внезапно той попита:

— Ти никога не си бил на Запад, нали?

Динев щеше да изпусне вилицата от изненада.

— Не, никога.

— Смятам да ти възложа една задача от изключително значение.

— Целият съм слух, Ваше Превъзходителство.

— Ще отидеш до Женева. Това няма да бъде разходка за теб. Но след като изпълниш работата, ще можеш да прекараш две седмици в Париж на мои разноски, като разполагаш напълно с времето си.

Туше Динев бе потресен. Той не знаеше как да изрази благодарността си и по стария македонски навик, придобит от детинство, стана и целуна ръка на банкера.

— Ваше Превъзходителство, няма нещо на тоя свят, което не бих направил за Вас!

— Наистина ли?

— Да.

— Седни и се успокой. Ако така емоционално ще изпълняваш поръчението, ще си помисля дали да ти го възложа.

Лицето на Динев придоби сериозен вид.

— Е, мили мой издебнико. Ще трябва да прекараш през няколко граници голям товар злато. Тук става от ден на ден все по-опасно…

— Ваше Превъзходителство, имате ли вече план?

— Имам. Но ще го обсъдим заедно.

— Кога.

— Още тази вечер, след като се нахраниш. Искам от утре и аз да съм свободен и си почина човешки!…

Глава седма

В началото на лятото 1912 година тихото градче Веве, разположено на Женевското езеро, на отсрещния бряг, изведнъж без причина се оживи. Пристигаха мъже без жените си, сериозни и делови, без скъпи екипажи, скромно, чинно, заедно с придружаващите ги лица. Отсядаха в малките хотели и пансиони на градчето. Заеха и голяма част от къщите, давани под наем. Имената на хората не говореха нищо, но начинът на обличането им, придружаващите ги секретари, камериери и охрана говореха противното. Те просто бяха пристигнали под чужди имена. По това време Веве бе забутано градче и макар и с великолепен климат, си оставаше все още едно швейцарско село, а не световен курорт. И може би малцина случайни посетители от големите столици на Европа, като срещаха по тихите улички някои от тия мъже, които внушаваха сила и власт, с учудване се питаха дали това не беше барон Ротшилд, или Рихард Витинг от немските банкови обединения, или Тюретини, или шефът на голямата банкова къща „Баринг енд Корпорейшън“ — лорд Левълсток, а може би и руският финансов магнат Рубинщайн, или директорите на Виенската Винербанк Ферайн Куранда и Лонщайн?… Кой знае?! Вероятно са се припознали… Какво биха търсили тук тези хора в забутаното градче, и то не в сезона?! Имената на тези могъщи банкери знаеше цял свят, но не те бяха главните посетители на Веве. Напротив, те се губеха сред останалите притежатели на по-малки местни банки от всички страни, швейцарски банкери или просто много богати хора, свързани с банките. Правеше впечатление, че участват преди всичко европейски банкери, и то от страните, между които назряваше бъдещият конфликт. Журналисти нямаше и никой със сигурност не можеше да твърди кои са лицата и за какво са се събрали.

Една тиха лятна вечер, когато хората вече си легнаха, при пълна тайна и усилена охрана, всички тия хора с придружителите си се събраха в казиното. То бе най-голямата зала в градчето и специално подготвена за случая. Огромна елипсовидна маса със скъпа брокатена покривка заемаше почти цялото пространство, а край нея бяха наредени удобни кресла. Върху тази маса имаше, разбира се, цяла върволица от пепелници, чаши и разхладителни напитки. Около нея насядаха банкерите, почти еднакво облечени, сякаш негласно носеха своя униформа — в строго черни костюми, с джобни, златни, старинни часовници на масивни златни верижки, със златни игли на вратовръзките с един-единствен искрящ диамант от висок карат и също такъв диамантен пръстен на кутрето на лявата ръка. Това, което правеше впечатление, бяха лицата им — надменни, спокойни, уверени, лица на владетели, незастрашени от политически промени и народни вълнения. Лица, в които се чете едно — ето, ние сме господарите на света!

Така си мислеше младият Борис, който с любопитство ги наблюдаваше. Какво ли би било, ако ги нарисуваше Рембрандт по подобие на прочутата картина на търговската гилдия в Амстердам?…

От двете централни страни на елипсата бяха насядали крупните банкери — най-големите, най-богатите и странно — те се бяха подредили като армиите, които щяха да участват в бъдещия конфликт — от една страна французи, руснаци и англичани. Отсреща — германци и австрийци. По-нататък се разполагаха по-малките банкери чак до най-дребните. Това бе предвечна йерархия на подреждането, където основният принцип бе размерът на банковия капитал. Но погрешно би било да видим в тези групировки някаква ненавист или недоброжелателство. Напротив, всички бяха любезни помежду си, макар и загрижени. На масата седяха само банкерите, а сътрудниците и съветниците им — зад тях.

Някъде близо до най-големите откъм френска страна бе седнал Черният принц. Облеклото на барон Захариас бе пак напълно черно — с черна копринена риза, и само черният диамант на вратовръзката и големият му пръстен с черен камък мрачно просветваха от светлината на полилеите. Не се бе никак променил в тия години — същото застинало лице със ситни бръчки и кожа като пергамент, приличащо на египетска мумия. Когато влязоха баща и син Скарлатови, той ги поздрави с кимане на глава. Те не седнаха нито във френската група, нито в немската. Предварително си бяха определили още преди конференцията мястото между най-многобройните — неутралните банкери, близо до барон Щерн, към края на масата. А барон Щерн бе още повече надебелял и косите му напълно побелели. Ръцете му трепереха. Пръстите му непрекъснато мърдаха, сякаш броят мънистата на броеница. Когато той ги видя, сърдечно поздрави стария Скарлатов и топло кимна на Борис, който бе единственият придружител на баща си.

Заминаването бе станало внезапно. След едномесечен престой на село старият банкер се бе завърнал в София ободрен и по нищо не личеше, че е бил болен. Единствената промяна бе, че стана съвсем мълчалив сякаш напълно вглъбен в себе си. Банката бе свела до минимум дейността си. Сега той имаше много време и когато младият Борис дойде да го види, завари го в библиотеката, седнал в креслото да чете с червен молив в ръка. Полюбопитства и разбра, че чете Толстой. Книгите бяха за пръв път преведени и издадени в България от толстоисткото издателство. Бяха две: „Краткото изложение на Евангелието“ и „Пътят на живота“. Разлисти едната и разбра, че баща му внимателно ги е чел, вероятно неведнъж, защото страниците бяха изпъстрени със забележки и много подчертавания. Когато го заговори за тях, старият банкер избягна да коментира прочетеното. Само каза:

— Мисля, че в областта на религията съм прочел доста и имам свое мнение. Но Толстой, това е последният религиозен гений, изпратен на човечеството, за да го предупреди пред грядущите страдания и ужаси, както Йоан Кръстител някога вдигна глас в пустинята: „Хора, свестете се!“

И вместо разговорът да протече на тази тема, изведнъж банкерът затвори книгата, остави я върху масичката и попита сина си:

— Ти свободен ли си?

— Напълно. Нямам никакви ангажименти.

— А какво би казал, ако ме придружиш до Швейцария?

— Отиваш на лечение? — учуди се Борис.

— Не, разбира се. Двамата никога не сме били заедно, не като баща и син, а просто като мъже. Предлагам ти една приятна разходка на мои разноски из Европа.

— Имаш някаква работа там?

— Не неприятна… Мисля, че ще ти бъде любопитно. Е, съгласен ли си?

Младият Борис помисли каква скука го чака в София и без много да се бави, каза:

— Защо не?…

Така двамата Скарлатови се озоваха в Женева. Най-възрастният, доайенът — един холандски банкер, сякаш изваден от музеите на миналата епоха, с дълги бели коси и голяма бяла брада на патриарх, се изправи и почука върху огромния звънец пред себе си. Настъпи гробна тишина. Банкерът заговори на френски. Това бе международният език, който всеки тук в залата владееше до съвършенство. Въпреки старостта си, гласът му бе ясен, бодър, отчетлив и малките му ръчички, потънали в големи старинни дантели, които се подаваха изпод черните ръкави, подчертаваха всяка дума. Странно спокойствие настъпи у всички от вида и гласа на стареца.

— Мили приятели… — започна той. — Радвам се да ви видя тук. Благодаря, че се озовахте на поканата. Настъпват тежки времена и вероятно за години наред няма да можем да се съберем, както днес… Търговията, както езикът, служи за връзка между отделните хора и народи, независимо от разстоянието, религията и расовата принадлежност. И все пак човек може да живее без говор — вземете глухонемите! Но без търговия не може, без обмен на материални блага човечеството ще погине. А в търговията най-важни са банките. Те направляват парите така, че да осигурят живота на обществото. Но в организма му често настъпват промени, които можем да наречем болест. Това са революциите и войните. За съжаление, се налага да ги приемем реално както земетресенията, наводненията, пожарите и епидемиите. Едно обаче не можем да приемем — болест, която води до смърт!… Вярно е, че ние кредитираме властта, но не сме ние лицата начело на държавите. Ние мислим, че ги направляваме по нашия път, но идват времена, когато те се отскубват от контрола ни и правят това, което би могло да доведе обществото до неговата гибел. Истина е, че нашите печалби нарастват при такива трагични обстоятелства, но това са болни пари, това са пари, с които ще трябва да лекуваме болното общество. Ето защо, макар често да се срещаме на бариерата като противници, сега се събрахме тук, за да определим поведението си в следващия мрачен период за планетата. Много ще бъде разрушено, ще бъде разрушено най-важното — връзките между хората, тоест търговията, а без нея ние сме нищо! Заради бъдещия фатален конфликт ние трябва да обсъдим сега не това, което ни разделя, а това, което ни обединява! Ако е необходимо да резюмирам въпросите, те се свеждат до следното: ние всички знаем, че войната е явление, направлявано от висши сили, пред които можем само смирено да преклоним глава. Тогава какво ни остава?… Ние трябва да запазим, единствено ние, това, което имаме, за да можем след разрухата бързо да изправим човечеството на крак. Ние ще бъдем разделени на враждуващи лагери, въпреки че нас ни свързва братство помежду ни. Не бива да погине и най-малкият от нас! За тази цел е нужно да се осведомяваме по всички въпроси — военни, политически, стратегически, икономически, абсолютно по всички въпроси, независимо от нашата национална принадлежност. Капиталите ще бъдат затруднени в придвижванията и прехвърлянията. Нека не допускаме да губим връзката помежду си! Тук ще помогнат нашите по-малки братя. Мисля, че швейцарските банкери ще трябва да поемат върху себе си това благородно бреме. По въпроса за златото смятам, че всички сте били наясно, затова то изчезна от пазара. И последното — ще има печалби и свръхпечалби. Нека в тия съдбоносни мигове не се караме, а ги разпределим справедливо, независимо коя страна ще губи или печели! По тоя начин ще покажем на света кои хора са изпълнени с братска любов. И така, мислете! Ако и тия умове, събрани тук, не намерят изход, значи човечеството не трябва да съществува!…

Заседанието завърши късно след полунощ. Борис внимателно следеше дебатите. Ясно се виждаше разделението между големите и малки банки. В случая банковите концерни бяха само слушатели. Те по принцип не поеха нито ангажименти, нито дадоха гаранции. Но тази конференция им бе нужна по-скоро като техническа, в случай на аварийна ситуация. Това не бе някакъв опит за съюз на банките. Напротив! Ясно се виждаше непримиримостта на позициите и върлият национализъм. Всяка от двете страни очакваше, че ще измъкне лъвския пай от мършата. Всеки смяташе, че ще бъде победител в бъдещото стълкновение. И всичко това бе прикрито зад високопарни думи, уверения в любов и братство. Естествено бе, че никой не се подведе по думите. Всеки решаваше сам за себе си. Големите банки смятаха, че бъдещият конфликт ще доведе до изчезване на малките, а последните се надяваха, че именно този конфликт ще ги укрепи, тъй като тяхното значение ще нарасне. И все пак имаше някаква разлика между банките, от една страна, и правителствата, държавите, дори народите, готови да се самоунищожат. Събраните тук банкери не стигаха дотам. Както членовете на една вълча глутница се хапят, бият и борят, за да наложат йерархията на по-силния, рядко изяждаха по-слабия, така и тук се чувстваше някакъв вълчи морал за запазване на вида. Защото и при най-сериозни разногласия, в най-големи сблъсъци, те никога не скъсваха окончателно връзките помежду си и оставяха една вратичка, открехната за бъдещи преговори. За разлика от милитаристите това бе, макар и минимална, проява на цивилизация.

На другия ден баща и син Скарлатови се преместиха в малкия хотел в Женева при катедралата „Сен Пиер“. Той се намираше в старинната част на града, където старият банкер винаги отсядаше. Посрещнаха ги с подобаващата почит. Отделиха най-хубавия апартамент. Чак сега младият Борис видя значението на богатството, на парите. Сякаш самото им притежание даваше уважението на околните. Те се грижеха за всичко: за изисканата храна, поднесена в скъпи съдове, за старите вина, за файтона, който чакаше навън, за всички наглед дребни неща, които отнемаха толкова време и сили на обикновения човек. Той често щеше да си припомня сентенцията на баща си: Парите са най-добрата смазка за скърцащите колела на жестокия механизъм на живота.

Баща и син Скарлатови не приеха поканата на барон Щерн за вечеря у дома му. Твърде много неща се бяха случили в тези години. Баронеса Щерн бе починала. Старият банкер грохнал. Но го посетиха в банката. Посрещнаха ги по подобаващ начин — тържествено и същевременно като роднини. Сега отблизо Борис видя колко е променен!… Ръцете му трепереха непрекъснато и той ги стискаше една в друга, за да не бие толкова на очи дефектът му, но щом ги отпуснеше, почваше тази игра на пръстите, като че брои зърна на броеница, придружена от странно движение на устните, сякаш суче. Разплака се, когато ги видя. Сърдечно прегърна стария Скарлатов и сложи глава на гърдите му. После се взря в очите му.

— Дай, мили приятелю, да погледна за последен път светлата ти глава… По-голям си от мен, но аз ще си отида по-рано от тоя свят. Дано ТАМ намерим някога покой…

— Не бързай, приятелю — отвърна банкерът. — Винаги ще остане време да тръгнем на дългия път… В теб има още толкова бодрост, на която биха завидели много млади хора!… Да не говорим за ума! Той ще остане вечно млад!

Наистина говорът и умът му бяха на мястото. Когато любезностите и прегръдките помежду им свършиха, барон Щерн обърна внимание и на Борис. Подаде му ръка и дълго я стиска на пресекулки. Борис усети как ръката му се тресе.

— Прости ми, млади момко, за всичко… Виждам, че умният ти родител ще има достоен заместник. — Очите му наново се насълзиха. — А аз на кой оставям всичко, за кой работих цял живот?…

— Имаш внуци — каза старият Скарлатов.

— Няма да ги дочакам да пораснат. А без мене всичко ще се разпадне…

— Аллах керим! — каза старият Скарлатов, а после се поправи на френски: — Каквото Бог даде!…

В общи черти Борис знаеше какво бе станало със Симон Щерн. Тя се бе омъжила за някакъв далечен братовчед в Холандия. Сега научи подробностите. Съпругът й бил умен, инициативен и хитър. Притежаваше малка банка, но с голяма активност и деловитост. Работата му вървяла добре. Старият Щерн говореше за зет си с неприязнено чувство. Симон бе родила четири деца — две момчета и две момичета. Всяка година му гостували в Женева, но без зетя. Той според Щерн бил вълк в овча кожа и чакал с нетърпение смъртта му, за да се настани наготово в Швейцария. Но за внуците си говореше най-ласкави думи. Явно ги обожаваше.

— Предайте на Симон моите сърдечни поздрави — каза Борис.

— Ще я целуна от тебе, ще я целуна… — отвърна Щерн.

Стана му неприятно, защото Борис почувства, че се опитват да докоснат нещо дълбоко скрито в него, което никому не позволяваше, дори на своето друго Аз. Той мълчаливо понесе намека и нищо не възрази.

А баронът наистина ги посрещна богато — със скъпи напитки и деликатеси. Искаше по всеки начин да им угоди. После двамата банкери заговориха по деловите отношения.

— Както знаеш — каза Щерн, — получих пратката злато и сега е на сигурно място в сейфовете ми. Но как постигна това, мили приятелю?

— Много просто. Изтеглих от банката всички налични капитали, събрах, доколкото можех, вземанията си и посредством един приятел ги превърнах в злато. Тежко бе прехвърлянето в Швейцария, но блестящо го осъществи един мой сътрудник, когото познаваш.

— Направи ми отлично впечатление. Ти винаги си избирал умни и съобразителни помощници. А какво ще наредиш да направя с ценните ти книжа и акции?

— Остави ги както са! Продай само немските и австрийските акции и ценни книжа!

— Трудно ще бъде… Стойността им от ден на ден пада.

— Продай ги даже на загуба и превърни всичко в швейцарски франкове. Струва ми се, че те в момента са най-сигурни.

— Доларите също, но лирата-стерлинга ще спадне.

— И смятай вложеното в твоята банка за мое лично богатство, което не трябва да служи за спекулации. Ако се случи нещо с мен, оставил съм там запечатания плик. Там е казано всичко!

— О, не говори такива думи, не ме плаши!…

На лицето на Щерн се четеше ужас.

Следващите дни старият банкер не се чувстваше твърде добре и остана в хотела. Борис разполагаше с много свободно време. По цял ден обикаляше Женева. Но в Университета не се отби. Само мина край него. Старият портиер Жан не бе вече на вратата. Вероятно е умрял, си каза той. Бог да го прости!… Къщата на улица „Гийом Тел“ все още съществуваше, но съвсем запусната. Мазилката бе изпопадала, покривът наклонен на едната страна и само петелът-ветропоказател се въртеше със скърцане над мансардата. Прозорците бяха на глухо заковани с дъски. Тук не живееше вече никой. Долу на входа табелката показваше, че сега къщата е склад. Борис не разпита съседите. Сигурно и мадам Ролан бе починала. Отново погледна към мансардата… Неочаквано сърцето му се разтуптя. Не, не! Рано е да живееш със спомени!… Той постоя в тишината на улицата, вперил взор в закованите дъски на прозорците. После въздъхна и тръгна обратно, без да погледне повече назад… Докато вървеше, помисли за баща си, който беше вече стар, дали живееше главно със спомените от миналото?… Всъщност, попита се той, какво значи минало?… Чувство? Да, преди всичко чувство за преживяното… Не самите случки, не самите хора, а чувството, свързано с тях. Миналото — това е, което сме мразили и което сме обичали, но най-вече, което сме обичали, си каза Борис.

Дълго обикаля из английския парк. Тенис-кортовете бяха на друго място. Други бяха и хората, жените с бебешки колички, децата и старците, които се припичаха под късите лъчи на залязващото слънце. Синевината на езерото бе станала по-дълбока. Той тръгна по крайбрежния булевард. Отмина кея и неволно спря пред резиденцията на Черния принц — барон Захариас. Паркът бе пуст. Прозорците напълно затворени, а завесите не даваха да проникне чужд взор. Застана пред голямата порта с железни орнаменти и двата малки топа-бомбардири върху пилоните. Без да мисли, по някакъв вътрешен порив, Борис натисна бутона на електрическия звънец. Почака малко. Вратата на резиденцията се отвори и един лакей, облечен в старинни дрехи, слезе по стъпалата, извървя пясъчната алея и застана пред него оттатък портата. Скарлатов му подаде визитната си картичка. Лакеят се върна в къщата и не след дълго се появи отново. Отвори едното крило на портата и мълчаливо тръгна пред младия Скарлатов. Последователно, както при първото посещение, светваха лампите по стълбището и той вървеше по светлината, която му сочеше пътя. Когато стигна пред залата, лакеят отвори вратата и Борис влезе. Бе същата полутъмна зала. Само в дъното, където бе камината, светеше малка настолна лампа с абажур. Борис тръгна към фигурата в черно, но се спря и застана точно в средата на залата.

— Повиках те и ти дойде… — каза баронът.

— Всичко стана случайно! Просто минавах…

— Не. Ти още не можеш да разбереш вътрешния си глас. Но един ден и той ще заговори в теб. Аз те извиках и твоят вътрешен глас ме чу. Затова си тук!…

— А защо ме извикахте?

— За да ти припомня, че твоят час още не е дошъл! Но ще дойде… Предстоят ти големи изпитания. За миг ще проникнеш Отвъд… Ще видиш нещо, но ще се върнеш отново в света, защото мисията ти няма да бъде още изпълнена. Къде е пръстенът?

— В джоба ми. Нося го със себе си, но не го слагам на ръката.

— Сложи го!

Скарлатов бръкна в малкия джоб на жилетката си и постави пръстена.

— Когато за миг отидеш Отвъд и разбереш, че животът е вечен, погледни пръстена! Той ще те върне отново в света.

— Бароне, някога ми казахте, че човешките съдби се управляват от малко хора. Склонен съм да вярвам в това определение.

— Какво, направи ли ти впечатление конференцията във Веве?

— Да. Неизгладимо впечатление!

— Вярно е, че съм ти говорил за тия хора…

— Но в символичен смисъл.

— Не. Тези във Веве са човеци и нищо повече! Аз говорих за други, безсмъртни, те са малко, най-много седем… Те са облечени в черно и са принцовете на тоя свят!… Чул ли си нещо за Розенкройцерите[153]? Те са светлите хора, облечени в бяло. Те искат да направят Земята място на любовта между хората. И те са също седем души. Но никога няма да успеят, защото Висшето същество е предоставило човешките души на седмината в черно, в тяхно пълно разположение!

— И според Вас човечеството винаги ли ще остане във властта им?

— Да, винаги! Въпреки твърденията на седмината в бяло, че Висшето същество е дало свободна воля на хората, за да избират. Но тази свободна воля никога няма да се прояви! Принцовете ще правят с насекомите каквото поискат. Ще им подават понякога късче хляб или удоволствия, ще ги държат чрез силата на пола, ще ги ласкаят, ще ги мамят, а после, когато станат нагли и възмутят даже черните принцове, които също имат свой морал, тогава гневът им ще ги настигне! Хората ще се нахвърлят един-други, ще се изяждат, мачкат, оскърбяват, убиват и ще загиват с милиони до новото успокоение, до новия планетарен цикъл!…

— И Вие наистина ли вярвате във всичко това? — възкликна Борис.

— Аз го знам! Предстоят събития на тази земя, които цялата Вселена ще наблюдава със страх, трепет и надежда.

— А Вие?

— Аз търся седемте… И ще ги търся по цялата планета, докато ги намеря и им се поклоня. Докато те ме благословят за вечен живот на Земята! — сериозно заключи Черния принц.

Когато излезе от резиденцията, навън бе вече нощ. Посещението му не продължи много. Но разговорът с барон Захариас наново го бе разстроил, както някога… Трябваше му чист въздух, за да отмахне това грозно прилепчиво чувство на обсебеност. Мина покрай езерото и излезе на пясъчната ивица. Таверната вече не съществуваше. На нейно място имаше нов кей. Върна се обратно, пресече града и се озова в парка „Променад де Бастион“. Беше тихо и спокойно. Откъм Музикалното училище долитаха звуци на оркестър. Свиреха някаква симфония. Може би от Моцарт, а може би от Хайдн, си каза Борис и в същия миг една тежка, груба, студена ръка сграбчи сърцето му. Болката бе силна и той се спря. Това бе душевна болка, която от нищо не минава. И отново, макар за миг, въпреки волята си, преживя отминалите години, когато всичко в него бе любов и доброжелателство към хората. Усети и студената вечер, когато двамата със Симон, хванати за ръка, пресичаха парка и бързаха за концерта, защото бяха закъснели. Усети нейната топла, нежна ръка, която така решително стискаше неговата… А после залата, звуците на симфонията и музикантите, които един по един гасеха светлината на свещите пред пюпитъра и си отиваха… Той физически почувства нейното присъствие. Сякаш бе достатъчно само да обърне глава, за да види до себе си нейния чист профил, малката й руса главичка с полуоткрехната горна устна… Но тя не бе до него. И въпреки времето, въпреки разстоянието, болката му бе същата. Нещо стегна гърлото му. Скръбта го обхвана изцяло. В това ново чувство, колкото и странно, имаше и някаква радост, защото за пръв път от толкова години той разбра, че все още е способен да се вълнува до болка… Че може би отново в него ще светне лъчът на любовта, на доброто… Колко съм загрубял в тия години! Страшно съм загрубял, си каза той.

Баща и син останаха три дни в Женева, а на връщане се отбиха в Париж. Минаха през Страсбург и отседнаха за малко в Мюнхен. Един цял ден разглеждаха старата Пинакотека. Останаха три дни и в Залцбург. Старият банкер се бе уморил и трябваше да почине, а и обичаше този град. Във Виена престояха само един ден. Накрая се качиха на кораб. Пътуването бе спокойно и весело. Но когато стъпиха на кея в Лом, сякаш нещо заседна в гърдите му, нещо тежко и безформено… Борис не очакваше нищо добро в родината си. Това чувство в него се подсили от неустойчивостта на стария банкер, който се хвана за ръката му, за да запази равновесие.

Глава осма

В първата половина на 1912 година бяха сключени съюзните договори между България, Сърбия, Гърция и Черна гора. После настъпи пълно затишие. Нищо не предвещаваше буря. Животът течеше нормално. Борис бе озадачен. Нима предвижданията на баща му бяха погрешни?… От друга страна, един факт го учуди. Старият банкер всяко лято в горещините напускаше Столицата заедно с всички домашни и отиваше на село. А тази година, въпреки болестта, той остана в София. Не го задържаше и работата. Та Банката почти не работеше. Той бе пуснал в двуседмичен отпуск чиновниците с изключение на Попмиронов. Двамата — баща и син — се срещаха по-често отпреди. Понякога ходеха заедно на разходка. Почти стана навик Борис привечер да отива в Банката и седнали на верандата пред кабинета, да разговарят. Чест гост бе Неделев. Една топла лятна вечер, в началото на юли, Борис отиде в Банката. Посрещна го Туше Динев. Не се качи горе, а седна на верандата. Глухонемият коняр бе полял с вода както тревата долу на двора, така и мозайката, а също и цялата асма. Беше прохладно.

— Ей сега ще слезе… — съобщи Динев за баща му. — Напоследък следобед поляга по малко…

След командировката си на Запад и престоя в Париж Динев сякаш бе станал друг човек — елегантен и самоуверен. За Париж се изказваше само в суперлативи. По-късно дойде и банкерът. Както винаги се зарадва на сина си. Сервираха на Борис и Динев мастика. Старецът пиеше само минерална вода. На Борис му беше особено приятна прохладата и обстановката. В компаниите, с които се движеше, бе свикнал да пие редовно и големи количества, затова много не се контролираше. Изпи набързо две чаши мастика. Динев почти не се докосна до своята. Но банкерът забеляза и каза:

— Курвалъкът е до време, а пиянството до гроб…

Борис се стресна.

— Какво искаш да кажеш?

— Дядо ти беше прочут пияница, въпреки че имаше твърда глава за сделките. В Музея на Амстердам има една гравюра… Почти никой не й обръща внимание, защото няма голяма стойност, а и художникът е неизвестен. Навремето, когато испанците са държали под робство холандците, властите им позволявали по три дни в годината да правят каквото искат! Тогава настъпвало масово пиянство, безразборни съвокупления, оскверняване на Величеството, на Мадоната и светиите до пълно помрачаване на съзнанието на хиляди хора. Но в това е имало резон. Испанските владетели са били умни. Те са действали по принципа на парната машина. Както на нея има клапан, за да може сгъстената пара да излезе и не гръмне котела, така и тия три дни слободия са били нужни, за да се намали натрупаното напрежение, за да се излее народното негодувание в угодно за властниците направление. А дядо ти правеше такива пиянски гуляи, в които участваше цялото село от голямо до мало, па и околните села… Играеха и виеха по цяла седмица. Сегашното състояние в България ми напомня това…

— Чудно ми е, но не мога да уловя нито един предвестник на война. А ако има все пак, смятам, че ние ще бъдем победители — каза Борис.

— Не съм сигурен…

— Но какво те кара да се съмняваш?! Балканските народи са обединени като един срещу Турция!

— След като добичето бъде повалено на земята, тогава ще настъпи самоизяждането… Не ти ли правят впечатление двете клаузи в договора между Сърбия и България? Първата е разделението на Македония на Спорна и Безспорна зона. Това е голяма политическа грешка на нашите посерковци-дипломати начело с оня маниак в Двореца! Това даде право на Сърбия и Гърция да претендират за нещо, което никога не е било и не може да бъде тяхно. А и Румъния ще иска някаква компенсация, задето не е нападнала в гръб комшийката си. Ще иска вероятно Добруджа… Втората клауза е за руския арбитраж, с цел съюзниците да не стигнат до междуособна война. Като гаранция това е една нула!

— А какво предлагаш?

— Аз съм банкер и смятам, че най-голямото качество е да умееш да чакаш, да дебнеш спотаен така, както само дивите зверове умеят. С часове, с дни!… Лигите им текат, но проявяват повече търпение от хората. Всичко работи за България! Имаме пълен простор на действие в земите ни в Турция. Училища, общини, епархии… Та в момента българите фактически се самоуправляват. Те са икономически най-добре в империята. Полека-лека заемат възловите места!…

— Но все едно един ден това Обединение трябва да стане!

— То ще стане само при едно условие: Ако се чака циреят сам да пукне! Всяка интервенция ще бъде грешка!…

— Това становище ти е останало от църковните борби в Цариград!…

— Не е от църковните борби! Но до ден-днешен съм убеден, че това бе единственият път за обединение на българските земи и българската нация! Наистина бавен, но абсолютно сигурен! Фактически зад църковната фасада се криеше един смел план за икономическо надмощие на българите. Този план даже да не беше измислен от някакви си умници, той несъзнателно се извършваше от цялата българска нация. Тогава дойдоха революционерите и всичко отиде по дяволите!…

— Но техните имена ще останат в историята, а не вашите!

— Имат ли значение имената на личностите?! Това е заблудата на нациите! Наполеон разсипа Франция, а народът го почита като Бог и до днес.

— Революционният път в развитието на една нация е правило!

— Вероятно. Особено ако нацията не е зряла политически. Вземи англичаните! При тях няма имена като Цезар и Наполеон, но няма и такива кървави революции. Ех, поизклали са неколцина крале на ешафода и все пак всичко е ставало с мислене, с много мислене и почти без войни, за да се създаде Британската империя!…

— Ще дойде часът и на тази империя!

— Не знам. Ще дойде сигурно, защото всички империи падат. Не ме интересува това. Въпросът е до България!

— Аз съм за война, ако тя донесе Обединението.

— При всеобщо полудяване трудно е да запазиш главата си бистра…

— И ще участвам в нея каквото и да стане! — още по-упорито каза Борис.

Старецът замълча.

— И аз… — каза Туше Динев тихо.

— Какво и ти? — попита банкерът.

— И аз ще участвам!

— Странно ми е, че говорим за война, а тя се отдалечава… — каза Борис.

— Чакат да съберат реколтата. Всичко ще започне след месец август — отвърна замислен баща му.

Една седмица по-късно Борис Скарлатов постъпи в офицерската школа. Военните явно бързаха, а вероятно нямаха и достатъчно кадри. Затова предложиха на млади хора с гимназиално и висше образование да влязат в школата. Така за пръв път в живота си Борис облече военна униформа, напълно доброволно и с убеждение.

В началото на август 1912 година пламна военната истерия. Най-после и Турция разбра същността на Балканския договор и започна усилена военна подготовка, която се изрази в маневри на българо-турската граница с доста чести инциденти и престрелки. Меморандумът на българското правителство от края на август до Високата порта поиска незабавно радикални реформи за българското население в Македония. Последва турско клане на българи в Дойран. В цяла България станаха бурни и протестни митинги. Сръбският военен министър Путна дойде в София. На 17 септември 1912 година България обяви обща мобилизация. Целият народ бе въодушевен. И това спонтанно всенародно чувство никога след това не се повтори.

Още същия ден в пехотните казарми на Първи и Шести пехотен полк в София започнаха да пристигат мобилизираните. Идваха с каруци заедно със своите жени, деца, бащи, майки, роднини и близки, които изпълваха обширните плацове на казармите. Там набързо ги обличаха във военни униформи, а после рота след рота тръгваха с китки и песни по булевард „Мария Луиза“ за гарата. Един след друг потегляха препълнените влакове към южната граница с накачени войници дори върху покривите на вагоните.

На третия ден пред една шопска рота от млади войници крачеше стегнат подпоручик. Беше Борис Скарлатов. Някъде далеч се чуваше маршът на гарнизонната духова музика. Големият тъпан ясно отброяваше такта. Наоколо беше пълно с въодушевени граждани, момичета и деца. Този възторг се бе предал и на Борис. Когато ротата стигна гарата, трябваше да чакат. Имаше време да се прости и с баща си. Откакто влезе в офицерската школа, отношенията им станаха много студени. Пресече кордона от изпращачи и тръгна по улица „Търговска“, напълно опустяла. Витрините на магазините бяха със спуснати рулетки и заковани кепенци. Почти всички бяха мобилизирани. В двора на Банката нямаше никой. Той влезе през желязната порта. Позвъни. Отвори му главният счетоводител Попмиронов. Беше единственият чиновник, останал в Банката. Другите бяха мобилизирани. Преведе го по дългия коридор и го остави пред вратата на кабинета. Борис почука и влезе. Старецът стоеше с гръб, изправен до прозореца, и гледаше в далечината.

— Добър ден… — каза Борис.

Банкерът се обърна. Лицето му бе спокойно, сурово и напълно чуждо. Тоя път не се четеше радост от посещението на сина му, а напротив — високомерна насмешливост.

— След два часа заминаваме — каза Борис.

— Най-после настъпи масовата истерия…

— Ако така наричаш народната радост, тя е голяма наистина. Излез на булеварда и сам се увери!

— Няма нужда. Виждал съм в живота си и по-големи безумия…

— Нима целият ти живот се състои само от печалби?

— Разбира се, не! Но ми е противна ролята на ахмак, за който войната е героично дело и поприще за слава. Свести се, синко, ако можеш!… Досега в живота си не успя да направиш голямата глупост. Но ето в момента си на път!…

— Аз никога не съм ти давал съвет! Мислех, че си се отказал и ти…

— Бях длъжен да ти кажа това, въпреки че знаех колко е безсмислено!

— Може би се страхуваш за капиталите си?

— Напротив! Те даже автоматично се увеличиха с изчезване на златото от пазара. Това, което предвиждах, е вече факт! Народната банка спря свободната обмяна на златото и според мене никога вече няма да го възстанови. Затова съм спокоен повече от всеки друг път!

Старият банкер се замисли. Да, той бе успял правилно да отгатне бъдещето и в момента се почувства горд, усмихна се, но веднага лицето му помръкна, като погледна сина си в офицерската униформа.

— В общото умопомрачение не можете да видите накъде вървите!… Заедно с обявяване на мобилизацията страната автоматично изпада във военно положение. Съдилищата се превръщат във военнополеви, което значи пълно разпореждане и с живота на хората. Излезе забрана за износ на зърнени храни, търговията спря. В село няма кой да работи, а и няма с какво — воловете, конете, мулетата, катърите и каруците, всичко е реквизирано. И това е само началото!

По-нататъшният разговор се видя напълно безсмислен за Борис. Той тихо каза:

— Довиждане…

Банкерът нищо не отговори и се извърна с гръб към него. Не се потруди даже да се сбогува. Като излезе навън, младият Борис отново, и за кой ли път, се учуди на студенината и суровостта у този човек, който по странни игри на природата бе неговият баща. Но Борис не беше прав, защото старият банкер стоеше изправен до прозореца и го гледаше как се отдалечава по улицата. Той стисна юмруци. На лицето му се четеше страдание. Беше сам и не се сдържаше. После гласно каза: „О, Господи! Никога така не съм ти се молил… Запази го!“

Той дълго не помръдна, вперил взор в безлюдната улица със спуснатите кепенци на дюкяните.

На 5 октомври 1912 година в осем часа сутринта черногорският крал Никита със синовете си бе застанал на хребета на планината Горица. Най-младият му син Петър даде залп срещу турските батареи. Войната бе факт. Два дни по-късно останалите съюзници започнаха военните действия. Българската армия извърши мълниеносна и блестяща военна операция, която дълги години след това щяха да изучават генералните щабове във всички страни. При Селиолу, Петра и Лозенград тя нанесе мощни удари. А в шестдневните сражения при Люлебургас и Бунар-хисар главните сили на турската армия бяха разбити. В същото време, докато българската армия разгромяваше основните сили на Турция, сърби и гърци безпрепятствено, почти без жертви, като на парад, без големи сражения, заеха Тракия и Македония. Но България разчиташе на договорите и заета с военните действия в тоя момент, не отдаде нужното внимание на случилото се. След още една седмица българската армия стигна укрепленията на Чаталджа. Оттук се виждаше морето и Босфора. За двадесет и пет дни Отоманската империя бе сразена. На 29 октомври Кемил паша поиска примирие. Българите отказаха. Последваха тежки боеве за позициите на Чаталджа. Обаче армията бе уморена. Липсваше дългобойна артилерия. В тила се появи холера. Българското настъпление спря. На 20 ноември бе сключено примирие. На 30 ноември 1912 година в Лондон започнаха преговори за мир със съдействието на Великите сили. Това бе първата фаза на войната.

На 23 януари 1913 година в Турция бе извършен държавен преврат. Министърът на войната и главнокомандващ Назим паша, който бе сключил примирието, бе застрелян в Парламента. Преговорите бяха прекъснати. Последваха нови блестящи победи на българската армия при Булаир, Шаркьой и Чаталджа. Остана само Одрин — може би най-укрепената крепост в света след Гибралтар. На 13 март в два часа след пладне, след героични сражения в обсада, Шукри паша предаде крепостта на главнокомандващия Втора армия генерал Иванов. Преговорите в Лондон се възобновиха и на 17 май 1913 година мирният договор бе подписан. Турците бяха изгонени от Европа. България, благодарение на своята армия, изнесе цялата война на плещите си и застана начело на Балканския съюз. По територия и население тя бе станала най-голямата и мощна балканска държава, бе дала най-много жертви и хвърлила най-много средства. Но съюзниците, заели спорни и безспорни български земи, нямаха никакво намерение да отстъпят и педя от тях. Румъния предяви териториални претенции към България като благоволение за това, че не я е нападнала в гръб. На 19 май 1913 година бе подписан таен сръбско-гръцки договор, насочен срещу България. Скоро към тях се присъединиха и румънците. България остана изолирана. Ако нещо спираше съюзниците да започнат военни действия, това беше страхът от българската армия. Ето защо, макар и без загуби от войната, те усилено се въоръжаваха, докато България имаше вече на плещите си огромен външен дълг и съсипано стопанство. Така че в началото на юни настъпи едно мъчително затишие пред буря. И тя не закъсня…

… На 16 юни цар Фердинанд даде устна заповед на помощник-главнокомандващия българската армия генерал Савов Втора и Четвърта армия да настъпят срещу съюзниците, без да уведомяват за това българското правителство. Армиите успешно започнаха настъплението. Но на 17 юни правителството, узнало за военните действия, още същия ден заповяда писмено да се спре настъплението. Генерал Савов изпълни и тази заповед. Същия ден бе уволнен. Настъпи пълно объркване в армията — както в командния състав, така и сред войниците. Сърбия и Гърция използваха създалото се положение и обявиха война на България. Използваха е най-точната дума. Защото Сърбия, Гърция и Румъния имаха вече таен договор за нападение срещу България. Бяха започнали военни действия в безспорната българска зона и извършиха издевателства върху българското население. Даже предварително сърбите бяха отпечатали манифест за войната. Така че грешка, в смисъл, че България първа обявила война на съседите, по същество нямаше. Тя де факто вече съществуваше по тяхна вина. Грешката бе по-скоро в контразаповедта на българското правителство да се спрат военните действия от българска страна. Това доведе до отчаяние и деморализация на армията и може би тази контразаповед бе причината за поражението в Балканската война. Правителството не можа да устои и на натиска върху себе си отвън и не се оказа на висотата на историческата задача.

Глава девета

Тази сутрин на 17 юни 1913 година младият Борис Скарлатов се събуди рано с натежала глава. Квартирата му бе в една спретната къща в българската махала на Солун. Стаята му бе на горния етаж, откъдето всяка сутрин наблюдаваше изгрева на слънцето и синьото море, пристанището с лодките, платноходките и параходите, крайбрежния булевард и двете кули — Еди-Кулѐ и Беяз-Кулѐ. Напомняше му колежа и Цариград. Не можеше да се насити на гледката. Стана от леглото и стъпи бос на пода, но трябваше да се подпре на белосаната стена. За миг всичко се завъртя и после пак дойде на мястото си. Не трябва вече да пия, си каза той за кой ли път. След като бе затрупан от артилерийски снаряд при Одрин, поносимостта му към алкохола бе намаляла много и в началото от малко количество получаваше припадъци. Но полека-лека, с течение на месеците, се оправи почти напълно. Беше лежал в лазарета около двадесет дни, повишиха го в чин поручик и после го изпратиха с българската дивизия в Солун. В този голям полуевропейски, полуориенталски град той си почиваше и се забавляваше добре. Част от ротата му бе настанена по къщите на махалата и дните протичаха весели и спокойни. Всички войници бяха минали през тежки битки и между тях и командира им Скарлатов цареше другарство, каквото можеше да се изгради само на фронта при всекидневната среща със смъртта. Засега се бе измъкнал от тая война само с мозъчна контузия, която вероятно нямаше да остави никакви последствия. Цяла нощ бяха пили и войници, и граждани. В българската махала царяха все още обичаите, донесени от село, и в кръщението на едно дете, особено момче, участваха всички, още повече, че кръстникът бе самият поручик Борис Скарлатов. На вратата се потропа. Влезе фелдфебел Захов, човек на средна възраст, с вече побеляващи мустаци и червендалесто лице. Учуди се, като го видя напълно стегнат, препасал колан с кобура на пистолета. В ръка държеше пушка.

— На лов ли ще ходиш?

— Господин поручик, тази нощ България е обявила война на Сърбия и Гърция. Започнали са сражения около Струма, Мошияно и Лефтерѝ — каза той с известна тържественост.

— Дойде ли някаква заповед от Щаба?

— Никаква.

— А защо не отиде да провериш?

— Махалата е обградена от гръцки войници. Една по една блокират и съседните улици. Всички вече са готови и Ви чакат долу строени.

Ето, помисли си той, това, което от един месец чакаме, вече се случи… Скарлатов, както и другите офицери и войници не си правеха илюзии, че войната е приключила.

Отначало в Солун бе настанена цяла българска дивизия, но след протеста на Гърция остана само една дружина от около хиляда души. А гърците имаха поне десет пъти повече войска в града и модерни артилерия. Бяха заели пристанището, така че шепата българи представляваха само малък остров сред гръцкото море. Бяха обсъждали идеята да се раздаде оръжие на многобройното българско население, но тя не се осъществи. Поручик Скарлатов имаше свой план при авария. Не му харесваше никак, че българските части не бяха групирани на едно място, а пръснати из града. И тази сутрин той разпредели войниците си в три къщи с яки дувари и възможност за добра отбрана. Къщите бяха разположени като триъгълник. Върху върха на предната постави картечницата — най-модерното оръжие, което притежаваше ротата. Патрони имаха достатъчно, а и всички бяха въоръжени с ръчни бомби, тъй като войната, която водиха, доказа тяхната ефикасност. Остана доволен от направеното. Проведе и кратко съвещание с фелдфебел Захов. Реши да слезе в центъра на Солун, където се намираше Щабът, и разбере какво се е случило.

— Не отивайте, господин поручик! — каза Захов.

— Не се безпокой! Дай ми трима войници добре въоръжени!

Захов му изложи една лична молба. Беше македонец от Кукуш. Касаеше се за една чета от осем души, която вече успяла да води сражение с гърците и през нощта се укрила в българската махала. Питаше какво да правят с тях.

— Да влязат в ротата! Дай им задачи както на всеки войник!

— Благодаря, господин поручик.

Тримата войници, които Захов избра, бяха най-опитните. Едри момчета, весели и спокойни. Скарлатов нямаше нито какво да ги учи, нито да заповядва. Разбираха сами обстановката. Оръжието им бе модерно — карабини „Манлихер“, а на коланите им висяха по четири ръчни бомби. Паласките за патрони бяха отворени, така че се виждаха пачките. Остана доволен от вида им. Препаса колана с кобура, закачи и той две бомби и след кратък размисъл взе своята карабина „Маузер“ — трофей от сраженията в Турция. Тръгна по калдъръмената улица, заобиколен от тримата войници — двама отстрани, един — отзад. Пушките си държаха под мишница готови за стрелба. Когато излязоха, на съседната улица няколко гръцки войници се оттеглиха зад дувара на една къща. В центъра на Солун не се чувстваше напрежението. Само улиците бяха почти празни, а минувачите редки. Тук-там се виждаха гръцки войници, но те се отдалечаваха, когато групата на Скарлатов се задаваше.

Стигна пред българското консулство. Двама познати чиновници стояха на портата и спокойно разговаряха, макар отсреща да се виждаха гръцки войници. От отворения прозорец на долния етаж се носеше смях и говор. В една от стаите неколцина български войници играеха карти, а други кротко седяха край тях и наблюдаваха. Лют тютюнев дим се стелеше. Това спокойствие не учуди Скарлатов. Отдавна неговите представи за войната се бяха напълно променили. Всеки войник и офицер тук, в Солун, бе минал през ада на тежки сражения в една модерна война, водена със съвременно оръжие, по най-жесток начин. Смъртта не им правеше впечатление. Бяха загинали много, бяха виждали по бойните полета толкова смърт, че единственият начин да оцелееш бе да претръпнеш. И те претръпнаха. Станаха професионални бойци.

Скарлатов се обърна към един от чиновниците:

— Какво става?…

— Това, което знаеш… Започнахме военни действия, а сетне ги отмениха. Това е всичко.

— Телеграфната станция работи ли?

— Все още.

Другият чиновник, който не участваше в разговора, посочи с пръст двамата гръцки войници на отсрещния тротоар.

— Гледай ги!… Изплашени са като зайци. Елате де! — извика им силно той.

Те веднага се прислониха зад сградата.

— Не прави глупости! — каза другият чиновник. — Това е положението, Скарлатов. Нищо още не знаем.

— А в Щаба?

— Едва ли и те повече знаят… Остани при нас! Или по-добре се прибери при войниците.

— Ще отида в Щаба.

Чиновникът сви рамене.

В самия център на града вървяха още електрическите трамваи, но полупразни. Скарлатов и войниците се движеха в средата на улицата, за да избегнат изстрел из засада и да имат добра видимост. От различни пресечки се подаваха главите на гръцки войници. Стана му ясно, че са вече обградени. Но когато излезе на булевард „Хамидие“, напрежението му спадна. Това бе българската зона. Спря пред Щаба. Отпред имаше само двама часовои. Остави войниците си отвън и влезе. Тук цареше същото спокойствие, сякаш това, което гърците извършваха в целия град, не се касаеше до тях. Ядрото на българската дружина заемаше около двадесет здания по булевард „Хамидие“ — от Беяз-Куле до гръцките гробища. Тук бе комендантството, пощата, две казарми и две болници. Кварталът бе опразнен от своите жители и вече обграден от гърците, но военните действия още не почваха. В стаята, при командира на българската част — майор Лазаров, се бяха събрали офицери. Те пушеха и се смееха. Един млад подпоручик се провикна:

— Ей, Скарлатов, ела насам, къде си? Доведе ли войниците?

— Дойдох само да разбера какво става…

— Имаме ултиматум от гърците до пет часа следобед да се предадем.

— Е, и?

— Водят се преговори посредством френския консул Жосемин. Но те няма да ни пуснат, а и ние не искаме да си идем. Виж какви позиции сме заели!…

Скарлатов отиде при майор Лазаров. Видя му се угрижен.

— Какви са нарежданията Ви, господин майор?

— Никакви.

Борис остана във веселата компания на офицерите и обядва заедно с тях.

Майор Лазаров излезе от Щаба и се върна към един часа след пладне.

— Господа офицери, моля за внимание. Всички станаха на крака и загасиха цигарите.

— Преди половин час напусна Солун генерал Хесапчиев, нашият дипломатически агент. Оставаме сами. За командир на българските части, разположени в града, съм определен аз. Имаме предложение от гърците. Чуйте го!…

Майор Лазаров извади от горния джоб на китела един лист и започна да чете:

„Солун. 17 юни 1913 година. Тъй като българската армия е отворила враждебни действия срещу нашата войска, имам честта да Ви помоля да напуснете град Солун в едночасов срок, начиная от приемане на настоящото. Оръжията на Вашата войска да бъдат предадени на отредените за тази цел офицери. Вашите офицери могат да си задържат сабите. Войската Ви ще бъде откарана със специален влак до нашите предни постове и за тяхната безопасност ще бъдат взети мерки. След изтичане на горепоменатия срок ще бъда принуден, за голямо мое съжаление, да дам заповед, щото Вашите войски да бъдат смятани и третирани като неприятелски. Благоволете да приемете уверенията ми в отличните ми почитания.

Генерал Константин Каралис“

Настъпи тишина.

— Искам да чуя вашите съображения!… Един капитан дръпна надолу китела и се запъна.

— Това, че ще ни пропуснат през гръцките кордони, е една лъжа, гръцка лъжа, с цел да ни хванат по бели гащи! Остава само едно — да се бием!

— Други съображения, господа?

— Има ли вероятност българските части извън Солун да влязат в града и се съединим? В такъв случай оставането ни тук е задължително! — каза Скарлатов.

— Нямам заповед в този смисъл — отвърна Лазаров. — Напротив, има заповед да избягваме всякакъв сблъсък с противника и изчакаме дипломатическата развръзка.

Сред офицерите настъпи шум. Всички заговориха.

— Тихо, господа!

В настъпилата тишина някой каза:

— А до това време ние ще бъдем вече заровени в земята…

— Засега толкова! Слушайте заповедта ми! Ще чакате спокойно да мине срокът на ултиматума. В това време аз ще се опитам да го продължа. Времето работи за нас. Моля господата офицери да приберат войниците в казармите и къщите и да укрепят позициите за отбрана по плана, който знаете всички. Заемете местата си и чакайте! Оставете само по два поста пред всяко здание! Не искам излишни жертви! И така, пълна бойна готовност! Останалите нареждания ще получите според обстановката.

— Господин майор, част от моята рота е в българската махала — осведоми го Скарлатов.

— Вече нищо не може да се направи. Да останат там! А Вие, господин поручик, ще останете ли при нас?

— Господин майор, аз трябва на всяка цена да се завърна при войниците си!

— Добре. Все едно!

Майорът обходи редицата на офицерите, като погледна всеки право в очите.

— Господа, в този ден може да се наложи да умираме…

Никой не трепна.

Скарлатов, придружен от тримата войници, се прибра безпрепятствено в махалата. Направи му впечатление, че вече доста гръцки войски изпълват околните улици. Все още не бе даден нито един изстрел, но това не можеше дълго да трае. Борис прегледа трите къщи. На прозорците имаше пясъчни торби. Особено добре бе разположена картечницата — с отлична видимост, и покриваше голямото празно пространство пред къщата. Фелдфебел Захов бе евакуирал цялото население от околните домове. Бяха заели кръгова отбрана по всички правила на военното изкуство. Каквото и да се случеше, нямаше да ги заварят неподготвени. Изпрати двама войници като преден пост в съседните улици, откъдето можеше да дойде опасността, за да предупредят навреме.

С усилията на френския консул — господин Жосемин, срокът на капитулацията бе продължен до шест и половина часа след пладне. Но в това време гърците вкараха нови войски в Солун, включително артилерия, и продължиха да обграждат българските части. От Щаба можеше да се наблюдава как гърците поставиха четири картечници върху Беяз-Куле. При коменданта на българския гарнизон отново дойде господин Жосемин. След кратък разговор, в който консулът съобщи, че гърците повече няма да продължат срока на ултиматума, той си отиде. По телеграфа, който още работеше, въпреки запитванията, не получиха никаква заповед. А после връзката бе прекъсната. В седем и половина часа следобед на площада пред Българския щаб излезе гръцки офицер с бяло знаме като парламентьор и за последен път подкани българите да се предадат.

Майор Лазаров даде заповед да се приберат външните постове. Всички войници се прибраха и застанаха на определените им позиции. След малко се чу камбана, а после от гръцките позиции започна ураганен огън. Стреляха с всички картечници. Куршумите разкъртваха мазилката на фасадите. Българите отговориха със своите картечници и тия откъм кулата бързо млъкнаха, добре засечени от българските картечни гнезда. Майор Лазаров се беше подготвил за дълга отбрана и се бе запасил с боеприпаси и храна за много дни. Въпреки че нямаше връзка с останалите български части извън Солун, той, както и всички офицери и войници не се съмняваха, че в най-скоро време ще получат помощ от тях. Това им даваше сили и надежди. Настъпи кратък отдих. Гърците се прегрупираха. Но откъм „Гранд хотел“ долиташе грохотът на сражението, стигнало своя връх. Там една шепа войници отстояваха позициите. Откъм гръцката страна настъпи раздвижване, което българите добре наблюдаваха. Още не бе се мръкнало. Чу се тропот на коне и малко след това изкараха първото оръдие. Насочиха го за право мерене. Никой не очакваше, че в един такъв голям европейски град гърците ще си позволят да водят сражение с артилерия. Това значеше разрушение на цели квартали. Но те се решиха на тази стъпка, защото бързаха. Майор Лазаров, както и останалите разбраха, че краят е близък. Никой не трепна. Бяха готови да умрат. Към девет часа бе даден първият изстрел от оръдието. Снарядът профуча край Щаба и падна някъде далеч, като помете няколко къщи. След това започна истинска артилерийска канонада. Изкарваха по улиците все повече и повече оръдия, срещу които българите не можеха да направят нищо. Глупавият опит за атака на нож от страна на гърците завърши с унищожението на цяла тяхна рота; труповете им нападаха в най-различни пози на площада пред Щаба.

В българската махала, където бе Скарлатов със своите войници, все още беше спокойно. Оттук добре се виждаше димът и лумналият огън откъм булеварда „Хамидие“. Боботенето на оръдията не спираше. Но когато настъпи нощта, гърците почнаха единична стрелба зад къщите и дуварите. Обади се и една картечница. Двама войници поискаха разрешение от Скарлатов да унищожат картечницата. Той се съгласи. След малко се чу взрив от ръчни бомби. Картечницата млъкна. Гръцките войници бързо побягнаха и се оттеглиха на далечно разстояние, извън обсега на огъня. Скарлатов се вълнуваше много повече какво става долу в града, отколкото за себе си и своята част. Беше ясна нощ с небе, обсипано от звезди. Борис си мислеше колко е безразлично това звездно небе към човешката съдба… Някъде към пристанището лумна пламък и се извиси нагоре. Канонадата се усили. Чуваше се тракането на картечниците и изстрелите на пушки. Едно отделение от петнадесет български войници, водило сражението към „Гранд хотел“, успя да се добере до българската махала. Скарлатов направи излаз със своите войници, за да могат да ги приберат в къщите. Не срещнаха съпротива от гърците. Половината от войниците бяха ранени. Един скоро почина. Те му разказаха подробно какво се върши долу в града. Към полунощ канонадата намаля. Чуваха се само единични изстрели. Борис разбра, че ще свършат на разсъмване. Беше в предната къща и щеше пръв да посрещне удара. Той знаеше значението на личния пример. Това внасяше спокойствие и решителност във войниците. Македонските комити се бяха укрили в последната къща. След полунощ при Скарлатов пристигна техният войвода Тасе Муртински. Беше едър мъж с черна брада до кръста и въоръжен със старинна пушка с гравиран приклад. Говореше тежко и важно.

— Госпо̀дин поручиче. Язе мислим оти ке требе да бегаме!

— Вие сте свободни да правите каквото ви е угодно — каза Борис.

— Ним се лю̀ти, аджа̀мия си!… Та ние ко̀митите напраихме ѐдно совещание и си вѐлям — сме много препатили!… Ни до̀йде още ѐдин таксира̀т на главта. Много сме видели… Знаеме от ка̀де да бѐгаме. Та ке помогнеме на тия а̀рни момчета да се спа̀сат!…

— Обградени сме.

— Само да ви водим! Ние знаеме сите патеки и па̀тища. Ако сѐга тръгнеме, ке си да̀йме малко гаерѐт и ко̀га съмнѐ, ке сме вонка от Солун.

Той зави във вестник една дебела цигара и се готвеше да я запали.

— Прикрий се, да не се види огънят — предупреди Скарлатов.

Войводата се наведе и запали цигарата. Борис също извади цигара от горния джоб на китела и запали от тая на войводата.

— Ние оставаме.

— Арно, арно… — съгласи се войводата.

Той мълчаливо допуши цигарата, после стана.

— Е, айде, со здраве!… — каза той и излезе спокойно от къщата.

Скарлатов отново погледна мастиленото синьо, южно небе с многобройни звезди. Тази нощ ли ще е краят?… Мина му за миг мисълта, а после я отхвърли, както му беше станало навик в тая война да не мисли и да оставя другите да мислят за него.

Към един часа дойде гръцки офицер-парламентьор. Говориха на френски. Предложи им да се предадат без оръжие. Скарлатов отказа. Малко след това гърците изкараха, макар и далеч от позициите на българите, едно оръдие. Първият снаряд разруши до основи къщата, близо до тази на Скарлатов. По негова заповед целия огън насочиха към оръдието. Гърците го изместиха, но от новата позиция нямаха видимост. Към един и половина часа след полунощ предприеха атака с пехотата. Дадоха петима убити и се изтеглиха. Докараха още едно оръдие. Със снаряди разчистиха паянтовите къщи около тези на българите. Сега видимостта бе добра. Скарлатов видя как рухна, пометена от снаряда, страничната къща, където се бяха окопали войниците. После дойде и техният ред. Нещо избухна, изтрещя. Той почувства, че се издига нагоре и след миг падна долу. Върху него се сипеха мазилка, парчета тухли и прах. Не загуби съзнание, а почна мъчително да кашля. Надигна се от прахта. Къщата нямаше вече покрив. Не се чуваха и изстрели. Фуражката му бе останала на главата. Той я отърси. Видя някакви сенки около себе си. Бяха войници. Заедно с тях измъкна картечницата. Очисти я добре. На стената пред тях зееше голяма дупка. Борис залегна и даде къс откос. Работеше. Отсреща по празното място пред къщата видя сенките на хора. Проблясваха щикове.

— Гръцки войници, господин поручик — чу той гласа на войника до себе си.

— Мълчи!

Изчака ги да станат повече и когато съвсем наближиха, започна да ги коси, без да маха пръста от спусъка. Сенките падаха, а други бягаха. Той се надигна, за да види ефекта от стрелбата. После пак нещо избухна, почувства, че отново става лек и полита нагоре към небето и това бе последното, което си спомняше, защото за него настъпи тишина и мрак…

Събуди се с мъчителна болка в крака. Когато отвори очи, слънцето просто го заслепи. Цялото му тяло се клатушкаше и му трябваше време да разбере, че е вързан върху самара на един катър. Вървяха по една пътека сред пясъчните хълмове след Солун. Главата му бе паднала на ръката върху шията на добичето. Той се опита да я повдигне и в тоя момент видя пръстена на Черния принц и пирамидата с древноеврейския надпис. Сякаш чу гласа на барона: „Ще отидеш Отвъд и после ще се върнеш…“ В тази война той не се раздели с пръстена. Смяташе, че му носи щастие. Военните въобще бяха суеверни, носеха амулети, кръстчета и какво ли не!… Видя едрата глава на войводата Тасе Муртински с буйна черна коса.

— Брей, си о̀твори о̀чите!… — съобщи той радостно на четниците.

Спряха катъра и го наобиколиха.

— Какво стана, къде са останалите?…

— Ним се ко̀си, мо̀ри!… Умрелите при умрелите, живите при живите!…

След това усилие главата на Борис отново падна на шията на добичето и затвори очи.

— Още ма̀лце гаерѐт и след час сме у Воден при българската во̀йска! — каза войводата.

А в това време, в десет и половина часа сутринта, майор Лазаров със седем души офицери и хиляда двеста и осем войници общо от целия град се предадоха. Заедно с отец Евлогий — управляващ Българската митрополия, те бяха натоварени на параход и откарани в Пирея. В Солун настъпи часът на победителите. Те грабеха, колеха и изнасилваха българското население.

В тези съдбоносни два-три дни България загуби всичко, което бе придобила с хиляди жертви и средства. Тя загуби и нещо повече — надеждата за добро бъдеще. На 28 юли 1913 година се подписа Букурещкият мирен договор. От България се откъсваха не само Тракия и Македония, но и Южна Добруджа, която отиде към Румъния. Турция използва поражението на противника си и спокойно зае Одрин. В тая злощастна война седемдесет хиляди българи паднаха жертва. Към изтерзаната страна потеглиха дълги кервани от бежанци — жени, мъже, деца, напускали дом, ниви и добитък, с по една бохчичка в ръка, само и само да не се откъснат от Отечеството!… Стара България прие своите братя от поробените земи. Войниците започнаха да се завръщат — измъчени и озлобени. България бе една пустиня. Войната продължи да живее, но вече в хилядите легенди и саги, с които живее една нация и които остават завинаги в нейната история. Всяко семейство, всеки бежанец — невръстен или стар — имаше своята история, дълга и подробна, не радостна и не весела, защото в нея имаше твърде много ужас и смърт, убийства, паническо бягане пред кавалерия, глад, мръзнене, холера, чума и деца, хиляди невинни деца, загинали безсмислено…

Скарлатов също имаше своята история в тая война, която може би един ден щеше да разказва на децата си вечер, пред пламъка на камината. От Воден той бързо бе откаран с българска санитарна част в село Горни Порой, Демирхисарско. Но и оттам трябваше да напуснат, притиснати от сърби и гърци. После започна инфекцията на раната. Парче от шрапнел бе засегнало бедрото на десния крак. Костта бе останала цяла, но раната бе дълбока. В Свети Врач, във временния лазарет, двамата хирурзи дълго се съветваха дали да направят ампутация. Скарлатов решително отказа. Инфекцията напредна. Кракът се изду като балон. Но със сетни сили той повтаряше, че не позволява да му се отреже кракът. Внезапно раната проби. Изтече огромно количество миризлива гной и продължи да тече дни наред. Той се подобри и вече можеше да ходи с патерици. Но мускулатурата на бедрото завинаги се бе атрофирала. Кракът му, макар и незначително, се бе свил, така че той леко накуцваше и щеше цял живот да накуцва. Не се зарадва нито на ордена за храброст, нито на гласността, която българската и чужда преса дадоха за това героично сражение. Докато се въргаляше на поляната пред лазарета, той премисли много, и особено за войната. Не излезе от нея озлобен, готов за реванш. Напротив, в него завинаги остана чувството, че войната е една велика гадост!… Много години по-късно винаги, когато си спомняше за нея, пред него изпъкваха не сраженията, не грохотът на оръдията, не убитите, а една картина…

… Горещ летен ден с мараня. Пладне е. Слънцето блести немилостиво и очите го болят от светлината. Той е седнал под келява акация, единственото дърво наоколо, с почти изсъхнали листа, и рядката сянка едва му пази главата. Край него са патериците, сковани от изкривени летви. Зад него е шосето. Каруците на бежанците са спрели и под сянката им са се настанили семействата. Пред него е полето на Свети Врач, необработено, каменисто, и в дъното се вижда река Струма. Никой не жъне, никой не работи по полето. А до ушите му долита женски глас. Той се заслушва… Това е песен, си казва той. Но разбира, че не е. Това е плач, женски плач, висок, ясен, безнадежден, и оглася цялото поле. А после вижда и жената. Тя не е далеч. Млада е, с черна забрадка, и боса. Навела се е над малка могилка от натрупани камъни с кръст отгоре, направен от неокастрени клони. А жената вие сред жуженето на насекомите и свиренето на щурците. И никой не отива при нея да я утеши или просто да я хване за ръка и отведе от детското гробче…

Глава десета

В един навъсен есенен ден през октомври по обезлюдените улици на София, където студеният вятър метеше падналите листа, вървеше мъж, облечен в износена военна униформа, окъсан шинел, слаб и брадясал. Не можеше да крачи бързо, понеже накуцваше. Подпираше се на груб, саморъчно направен бастун. Пагоните му бяха на капитан. На ревера му се виждаше един-единствен орден — най-високото отличие във войската — орденът за храброст. Офицерът нямаше фуражка. Вятърът развяваше дългите му черни коси и брада. Понякога спираше задъхан да си почине. Когато навлезе в централните улици на Столицата, опита се да се изправи и да стъпва по-бодро. Отделни минувачи, зъзнещи в своите дрехи, дори не го и поглеждаха. Бяха свикнали с ранените демобилизирани бойци. Мъжът спря да изчака една върволица жени, облечени в черно с черни забрадки. В ръце носеха бохчи и тави варено жито с набодени свещи отгоре. Отиваха на панихида за убитите. Една от тях — млада жена — мълчаливо спря пред него, подаде му къс погача, а в шепата му сложи пшеница.

— Бог да прости! — каза мъжът.

Отново тръгна. Това ли беше някогашният елегантен, напет Борис Скарлатов?… Той мина по тротоара край Военния клуб. Там не се вееше знаме.

Право срещу себе си видя да върви друг мъж. Бе цивилно облечен с извехтял балтон, наметнат като пелерина. Ръцете му не се виждаха. Мъчно можеше да се познае в него Марат Брезов. Когато и двамата щяха да се разминат, едва тогава до съзнанието им стигна кои са. И двамата спряха и се погледнаха в очите. Всеки прочете в другия болка и горчивина.

— Ти излезе по-умен… — каза Борис.

Брезов поклати отрицателно глава и разтвори балтона си. Само панталоните и балтонът му бяха цивилни, а куртката му — военна. Имаше същите капитански пагони и същия орден за храброст. Но едната му ръка бе гипсирана и висеше отпред на бинт. Двамата постояха така мълчаливо и без да си кажат повече дума, извърнаха очи и всеки продължи пътя си. Беше ги срам един от друг.

Скарлатов стигна до Банката. На вратата забеляза табела: „Банката не работи“. Позвъни упорито. Чуха се стъпки и вратата се отвори. Показа се главният счетоводител Попмиронов. В първия момент не го позна, после двамата влязоха вътре. Спряха се в коридора.

— Получих телеграмата, но не можах да дойда веднага — каза Борис.

— Баща Ви вече не е тук.

— Къде е?

— На село. Всички отидоха с него. Останах само аз да Ви чакам. Побързайте, млади господарю!…

— А къде е Туше Динев?

— Нямаме известие от него. Може би е убит или е в плен. Засега се води като безследно изчезнал.

След като отдъхна малко, Борис се върна на гарата и замина…

… Теснолинейното влакче с пухтене изкачваше височините и серпентините на планинския терен. Времето се бе изяснило. Късната есен бе в цялото великолепие на пламтящите си цветове. Едно последно усилие и влакчето излезе на равното място сред клисурата. Тук бе разположена малка гара. Никой не слезе освен Скарлатов. Чиновникът с червена шапка вдигна знака. Камбанките на гарата издрънкаха и влакчето отново с пъшкане започна своя упорит труд. Свирката му бодро изпищя и заглъхна след близкия завой.

Борис остави куфара на земята. Той бе облечен все още във военните си дрехи с ордена и продължаваше да носи бастуна. По-нататък щеше да има скъп бастун — част от облеклото му, част от елегантността му, част от мъжествеността му, но и част от недъга му. И никога нямаше да признае в себе си, че го е получил, задето не послуша гласа на разума. Това бе цената на глупостта и аз я платих, си каза Борис.

Чиновникът изпрати влакчето, погледна с любопитство, но не посмя да го заговори. Там, зад гарата, долетяха веселите звънчета на един кабриолет. Скарлатов вдигна куфарчето си и заобиколи зданието. Той се носеше по прашното планинско шосе, каран от бай Никола. След малко спря коня, слезе и прегърна мълчаливо младия Борис, като сложи глава на гърдите му. На него му се стегна гърлото. После настани куфара отзад и несъзнателно присегна да хване ръката на Борис, за да му помогне, като се качва, но разбра грешката си. Скарлатов с усилие се надигна и сам се качи до него. Бай Никола се прекръсти и извика:

— Диййй!…

Конят бе силен, млад, черен на цвят, с лъскав косъм. С лекота се понесе нагоре по кривулиците на планинския черен път. Борис нищо не говореше. Само гледаше и колкото повече гледаше, толкова повече се успокояваше, защото несъзнателно се сливаше с околната природа. А тя бе величествена!… Високи голи върхове с блестящи от слънцето скали… Под тях се извисяваха боровете, започващи там, където свършваха смриковите храсти, а после идваше ред на смесените и широколистни гори, пламнали в есенните цветове, чак до самия път. Под тях течеше реката. Водата не се виждаше от папратите и леските, но понякога за миг се мяркаше малък красив вир, шумен водопад или буйна клокочеща пяна. Минаха над каменен арковиден мост, останал може би от римляните, може би от турците… Понякога стръмните склонове отстъпваха място на тесни поля, по които пасяха стада овце или крави. Селяните, които срещаха по пътя, учтиво казваха „добър ден“, макар че не познаваха Борис, и той отговаряше, трогнат от тази естествена връзка между хората. Бай Никола отвръщаше винаги с „дал Бог добро!“.

А когато превалиха билото на планината и видя нататък върховете, стигащи до хоризонта, си каза, че зад него може би бе някъде Егейско море, откъдето той идваше осакатен… Борис сам спря двуколката и гледа дълго и жадно като човек, забравил, че на света освен хората, има и нещо, което е било преди тях… Че светът е една градина, която може би е дадена на човека не просто така, за да изживее своя кратък живот добре. И вместо да осъзнае това, човек мисли, че е господар на тази градина. Но ето идва стопанинът, Смъртта, и казва: „Махни се оттук!“ И тогава човек с огорчение и чувство за неправда напуска градината, напуска света, за да дойдат други като него, на негово място, и да мислят и живеят по същия начин…

След билото склонът започна да се спуща. Планинският път отново се виеше. Все по-често се срещаха селяни. Връщаха се от работа с натоварено магаре или каруца, теглена от волове, или просто с наръч съчки на раменете. А после, зад последните дървета, се показаха белите къщи на селцето, чисто, сякаш измито, грейнало от слънчевите лъчи… Камбанен звън долиташе от малката белосана църквичка, кацнала сама на един висок хълм и край нея гробница-параклис. „Мир на света и благоволение между човеците!“ — сети се несъзнателно Борис за евангелския коледен химн.

Двуколката мина по тесните стръмни улички с двуетажни къщи. Колелата тропаха по калдъръма, докато стигнат до голямата къща на три ката — древна, направена за вечни времена от камък и дърво, с извити форми, строена и достроявана в старо турско време, където са се раждали и умирали Скарлатови. Двуколката влезе през сводестата порта в двора, целия в калдъръм като в манастир, с голяма мраморна чешма и корито за водопой на животни. Посрещна ги стрина Донка и една млада жена с руса коса, кръгло лице и зачервени бузи, облечена в селски дрехи. Зад една от вратите си подаваха главите две дечица, също руси, съвсем малки — момченце и момиченце, облечени с дълги бели ризки. Борис с мъка слезе от двуколката.

Донка го прегърна и заплака.

— Сине, сине, какво ни е дошло на главата…

Младата жена му пое и целуна ръка, после дойде ред на двете дечица. От плевнята излезе едно съвсем младо момче. То също се наведе и целуна ръка на Борис.

— Това е моят последен изтърсак, син ми Спас… — каза гордо бай Никола. — Обичай го и не го забравяй! А това са внуците ми и снаха ми Неда.

Борис трудно изкачи стръмното дървено стълбище. Одаята на третия кат бе огромна — типична чорбаджийска, селска одая, с огнище, в което гореше огън, с лъснати бакърени съдове над огнището, с голям мангал в средата, излъскан до блясък, с миндери покрай стените и с малки дървени столчета. Но дебелият персийски килим, огромната газена лампа, спущаща се от тавана, целият в дърворезба, гравюрите и маслените портрети, наредени в дълга редица на едната стена, цялата облицована в дърво, малкото бюро с елегантните крачета — стил Людвик XVI — показваха, че все пак и тук Европа е проникнала. Пред цялата одая имаше голям обширен чардак с колони от дърво.

На един люлеещ се стол със завити крака върху меча кожа седеше старият Скарлатов. Главата му бе високо вдигната от шарени възглавници. Лицето му бе съвсем слабо и бледо, кожата прилепена върху костите. Както винаги бе облечен спретнато и изискано. На коленете си държеше бастуна със златната глава на орел. Когато заговори, гласът му бе тих и хрипкав. Произнасяше думите бавно, като често си поемаше дъх и гърдите му свиреха.

— Бе мъртъв и оживя, изгубен бе и се намери…

Борис беше потресен от вида му и недоумяваше какво му приказва.

— Това е заключението на прочутата Исусова притча за блудния син… Снощи я четох. Едно от най-трогателните места в Евангелието. А какъв дълбок смисъл…

Борис механически стисна протегнатата му ръка. Пръстите бяха студени. Старият банкер го погледна по типичния си насмешлив начин, като притвори кривогледото си око.

— Войната направи ли те по-умен?

— Не знам…

— Когато довели победения Баязид в шатъра на Тамерлан[154] и всички очаквали, че ще му отреже главата, Баязид не се смутил, а се усмихнал и рекъл: На тебе ли, куция, и на мене ли, едноокия, се падна да оправяме света?! Тамерлан се засмял, станал и го прегърнал. Такава е и нашата работа с тебе…

Тоя човек би се смял и пред бесилото, помисли си Борис.

— Извикай Никола и да дойде с него син му Спас! Трябва да ми помогнат… Нямам време…

— Налага ли се?

— Да. Затова те чаках… След като свършим работа, ще легна и вече няма да стана.

Подкрепен от Никола и Спас, всички заслизаха надолу по стъпалата. Борис вървеше отзад. Дървените стъпала свършиха и се спуснаха по каменните стъпала на зимника, издялани грубо. Сега напред пристъпяше Никола с два фенера, за да могат да виждат. Минаха през обширни мазета с каци, качета, огромни бъчви, инвентар, стари мебели, делви, бакърени съдове и стигнаха пред една сводеста порта.

— Дотук! — каза старият банкер. — Ние със син ми ще продължим. Нека Спас застане горе на стълбището и никой да не пуска! Никола, ти ще ни чакаш тук!

Борис взе единия фенер и като подкрепяше баща си, тръгнаха по сводестия коридор. Стори му се, че вървяха дълго, докато една каменна стена препречи пътя им. Борис вдигна фенера високо. Камъните бяха разноцветни и подбрани така, че образуваха главата на светец с ореол.

— Това е цар Борис І, българският светия — каза старият банкер. — Затова всеки първороден син от нас се казва Борис, на името на нашия Кръстител. И ти си Борис, и твоят син ще бъде Борис!… Натисни силно камъка вляво от главата на Светеца, черния… — Борис натисна камъка. Той хлътна. — А сега, натисни лявото око… Сетне белия камък на брадата, в средата…

Като направи това, Борис се отдръпна. Нещо почна да скърца. Стената се завъртя около централната си ос и отвори място, за да минат. Влязоха в едно сводесто помещение.

— Това е гробница на траки. Върху нея Скарлатови са построили своята къща… Закачи високия фенер на куката, а този тук запали!…

Освети се цялото помещение. Не беше голямо. В него имаше два сандъка, обковани с желязо.

— Синко, ние притежаваме парите, но те не са наша собственост, а само орна земя, която остава и винаги ще остава след смъртта на хората. Собственост е само това, което остава след нас, извън Банката. Така поколения Скарлатови са влагали личното си богатство било в земи, било в обществени сгради, било като са помагали на хората. Оставяли са и ценности за трудни времена. Защото предсказано ни е, че такива ще дойдат и само тогава ще могат да се употребят! Никой от Скарлатови досега не е посягал на нашето лично съкровище. Дано и в твое време не се наложи да посегнеш!…

Старият взе в треперещата си ръка фенера. Отвори близкия сандък.

— Това е на първия от нас — Венецианеца… — той извади една голяма книга в златна обковка със скъпоценни камъни и множество гравюри на сцени от Евангелието. — Наша семейна Библия — единственото богатство, с което се довлякъл жив… Всеки от нас вписва в нея най-важното събитие от живота си. Ще я прочетеш, когато ме няма…

После извади една старинна кутия и я отвори.

— Преобладава среброто — каза старецът. — Прегледах една по една монетите. Имам английските нумизматични каталози. По тях подредих колекции. Това беше моята слабост… Колекциите са едни от най-ценните в света!

Отгоре имаше каталози, а под тях кожени класьори с джобчета за монетите. Разгъна наслуки единия класьор.

— Това е сицилианската квадрига[155]. В света има само четирдесет монети от тоя вид… — каза баща му с гордост.

Следващият сандък бе малко по-голям.

— Тук са богатствата на нашите близки предшественици. Те са били маниаци на златото и са признавали само него!… А ето и скъпоценните камъни и бижута… — той измъкна едно ковчеже. — Когато се ожениш, избери оттук накитите на жена си!…

Стигнаха до една желязна каса. Старият банкер му подаде ключа.

— Нея ще отвориш след смъртта ми. Там е тетрадката с моите напътствия, завещанието ми, ценните книжа и сбирката ми от златни часовници. Един ден може би и ти ще поставиш своето съкровище тук.

Старият банкер се опря на рамото му. Беше напълно изтощен.

— Води ме горе! Механизма знаем само аз, ти и Никола. Той скоро ще дойде при мен, за да ми помага там, Отвъд… където хората може би не са толкова лоши, и тогава ще останеш само ти с нашата тайна…

Минаха няколко дни. Старият банкер все повече отпадаше. Не ядеше нищо. Едва приемаше по малко вода, мляко или плодове и сокове в стомаха. Изглежда го болеше много, но не даваше вид. Когато болките ставаха нетърпими, искаше да остане сам. Тогава пиеше опиум от едно шишенце, което непрекъснато стоеше до главата му. При хубаво време лежеше на верандата и гледаше долу с часове селото, полето и планината… Вечер запалваха огън в голямата камина. Той мълчеше и наблюдаваше пламъците. Беше четвъртата нощ, откато пристигна младият Борис. Бяха двамата сами в голямата одая. Старецът бе полегнал върху своя люлеещ се стол, завит в мечата кожа, с глава на високите шарени възглавници. Борис се разхождаше из одаята. Баща му го следеше с поглед. Спря пред галерията портрети в маслени бои. Повечето бяха изпълнени примитивно от местни живописци в иконен стил, но първата и последна картина — тая на родоначалника и на умиращия банкер — правеха впечатление. Първата бе на млад венецианец с голяма бархетна барета и златна огърлица на шията.

— Предполагам е бил пройдоха… — усмихна се баща му. — Огърлицата е съществувала вероятно само във въображението на художника… За да се скрие в тия пущинаци, той е бил обезумял от страх след падането на Цариград… Едва е спасил кожата от турците… Ако не са били селяните да го намерят, бадева е щял да си иде… Покръстили го в православната вяра с името Борис. И хубаво е сторил, че е приел… Това е единственият действителен български светия — хем цар, хем богат!…

Старият банкер се закашля.

— Почини си малко… Не говори.

— Не. Искам да говоря. Малко ми остава… Та се оженил тоя изпаднал аристократ за селска мома и веднага започнал търговия… Убит е някъде по безкрайните пътища на турската империя… И запомни, Скарлатови винаги са се женели за селянки! Затова дълго са живели и са се радвали на отлично здраве…

Тази нощ той говори много. Сякаш искаше да предаде всичко, което знае, на сина си. Понякога се унасяше, но и в унеса си продължаваше да говори за всичко, като скачаше от тема на тема. Той бързаше. Знаеше, че му остават броени мигове.

Последните напътствени думи на стария Скарлатов, може би разпокъсани, не много стройни, Борис щеше да запомни или по-скоро щеше да си ги припомня в следващите години, в следващите битки и щеше да се изпълва с все по-голямо уважение към баща си.

На другия ден цялата сутрин старият банкер лежа със затворени очи, без да проговори дума. Борис се ослушваше дали диша, но късно следобед баща му отвори очи и с леко кимване го извика при себе си. Почти шепнеше, толкова бе изтощен.

— Извикай Никола и Донка да ми помогнат… Да ме измият и облекат…

— Но ти нямаш сили.

— Времето наближава… Искам да се простя с всички…

Борис се подчини. Когато по-късно наново отиде при баща си, намери го положен върху люлеещия се стол в празничните му черни дрехи, завил коленете си с мечата кожа. Бе пожелал да го изведат на верандата. Борис влезе последен от всички домашни. Седна до стареца. Двамата мълчаха. От чардака се виждаше цялото село и след селото — полята, а после реката, а зад реката отново гори и планини… Селяните се връщаха от нивите. Камбанен звън огласяше притихналата долина и само звънците на стадата му пригласяха. Мир и благоволение цареше в тоя късен следобеден час.

Долу по улицата се зададе процесия. Вървяха селяни със свалени калпаци, зад тях жените и децата им, а пред всички поп с кандило и малко момче, което носеше менче, кръст и китка. Селяните изпълниха двора на къщата, но останаха долу, а горе се качи свещеникът за последно причастие на стария банкер. Наоколо му стояха най-близките: Борис, бай Никола, стрина Донка, Спас, жена му Неда, двете му дечица и другата прислуга.

— И спомни си, Боже, за твоя раб, и прости греховете му, волни и неволни… — пропя попът.

— Отче — прекъсна го старият банкер, — остави греховете! Бог е по-великодушен от поповете… Аз грехове нямам към близките и селяните… Аз съм ги женил, аз съм кръщавал децата им, аз съм им давал пари да си вдигнат къщи, да си купят добитък, да изучат децата си… Погледни долу къщите, ливадите, нивите, бахчите… Това е най-богатото село в България… Знам, че и те ме обичат… Затова прочети само молитвата „Отче наш“… С хората аз си уредих сметките… А с Бога нямам нужда от адвокат…

Свещеникът почна да чете „Отче наш“. Гласът му бе висок, ясен и пеенето чуваха долу селяните със свалени калпаци. После му поднесе причастието. Старият банкер бе готов за своя най-дълъг път…

Същата вечер двамата, баща и син Скарлатови, бяха в одаята. Старият банкер лежеше пред огъня, а Борис дремеше на стола. Бяха му се събрали доста безсънни нощи. Всичко това му приличаше като предаване на поста от караул. Ето баща му умира и му предава Банката, като говореше така, сякаш всичко е решено, докато Борис не бе още нищо решил в себе си. Можеше, разбира се, да му противоречи. Да му каже, че се отказва от всичко. Че няма да бъде банкер. Или по-скоро, че не иска да бъде. В тези години се бе запознал с работата на Банката и виждаше каква огромна тежест е тя. Но много неща се бяха изменили. Бе получил доста удари от живота. Бе изкарал една война, в която замалко не умря и остана за цял живот сакат. Всичко това го направи не толкова примирен, колкото толерантен. Той не искаше да огорчава умиращия старец. Какво щеше да бъде занапред, не знаеше. Освен това виждаше, че твърде много хора зависеха от баща му и бяха свързали съдбата си по един или друг начин с Банката. Какво щеше да стане с тях?… Но в тая война той се бе научил да не мисли, по-скоро да мисли за най-необходимото. И сега той не искаше да мисли по тези проблеми, а по стар войнишки навик дремеше.

— Ела близо до мен… — прошепна баща му.

Борис се стресна и премести стола си до главата му, за да го чува по-добре.

— Ще умра на разсъмване… — шепнеше старецът. — Няма да давате съобщение в пресата, докато не ме погребете!… Цял живот живях между свине и не искам те да ме изпратят в гроба… Затова погребете ме още утре! Погребете ме, когато припада нощта и всичко заспива. Искам да заспя и аз заедно със земята… Ела… наведи се…

Борис наведе главата си. Старият банкер сложи костеливата си немощна ръка на главата му.

— Аз те благославям… Нека и бог те благослови!…

Младият Борис Скарлатов беше заспал на стола, когато навън почна да светлее. Стресна се. В одаята бе тихо. Услуша се. Не чуваше хриптящото дишане. Стана от стола. Банкерът лежеше по гръб с глава, повдигната от възглавниците. Едната му ръка с пръстена и ониксовия печат бе отпусната към пода. Той гледаше лицето му. То бе спокойно. Очите му бяха полуотворени, като дясното, кривогледото — леко примижало. Стори му се, че старецът му се усмихва по своя си насмешлив начин. Но когато затвори клепките му, изразът се промени. Имаше някакво учудване в него, спокойствие, примесено с радост, сякаш казваше: Я виж, та това ли било!…

Погребението извършиха същия ден привечер. Банкерът бе приготвил предварително всичко. Дъбовият сандък, обкован с орнаменти от позлатен бронз, бе отдавна поръчан и доставен от Виена. А каменният саркофаг, в който щеше да бъде положен сандъкът, стоеше от години в гробницата. Беше го купил на безценица от иманяри — един древен, римски саркофаг.

Слънцето се бе вече скрило зад високите планински върхове. На хълма освен бялата черква и гробницата-параклис нямаше други постройки. Земята бе пожълтяла от падналите есенни листа. Цялото село се бе събрало на хълма — жените с черни забрадки, мъжете в своите празнични дрехи. Децата бяха тихи. Камбаната бавно отмерваше звъна, който се носеше по цялата долина. Припадаше мракът. От черковната порта се чуваше пеенето. Там извършваха опелото. После начело с младия Борис Скарлатов и бай Никола мъжете понесоха ковчега. Излязоха на двора. Множеството сведе глави. Всички държаха запалени свещи. Няколко млади селяни запалиха факли. И с факлите напред понесоха ковчега. Спряха пред каменната гробница с желязна врата. Беше куполообразна с железен кръст отгоре. Бай Никола освободи мястото си, което зае син му Спас. С голям ключ отвори желязната врата на гробницата. Над нея пишеше: „Смъртта е вечен сън“. Със скърцане желязната врата се разтвори. Влязоха в гробницата. Тук бяха каменните саркофази на няколко мъже от Скарлатови. Зееше отворен старинният саркофаг от древността. Поставиха сандъка вътре под светлината на факлите. Няколко мъже с мъка вдигнаха и захлупиха тежката му плоча. Всички излязоха. Борис застана сам пред саркофага. Последен го напусна той. Бай Никола му подаде ключа. Заключи гробницата. Народът безмълвно стоеше и го гледаше очаквателно. Всички още стояха със запалени свещи и факли. Борис разбра, че трябва да каже нещо на събраните селяни, и каза:

— Това, което беше баща ми за вас, ще бъда и аз! Гледайте си мирно и спокойно работата, нивите, челядта и добитъка!… Аз никога няма да ви оставя!

С тия думи сякаш младият Борис Скарлатов, който даже и пред баща си не обеща да поеме делото му, тук, пред селяните, след дълга борба в себе си, реши да поеме кръста на Банката.

На другата сутрин, когато жените дойдоха при гробницата, пред желязната врата, долу върху падналите листа, те завариха трупа на кученцето Баязид. Как беше дошло тук чак от София, преминало огромно разстояние това малко кученце с къси крачета, никой не можа да обясни.

КНИГА 3

Изборът

Част първа

Глава първа

Излегнал се на кожения шезлонг, същия, в който прекара последните си дни баща му, младият Борис Скарлатов наблюдаваше от обширния чардак околността. Наближаваше обяд, а мъглата още не се бе вдигнала. Тя се стелеше като пипалата на някакво безформено същество по високите места, овразите, потоците, но върховете на планината вече се очертаваха и там далеч един сноп слънчеви лъчи огря поляната в края на боровата гора. Мъглата усилваше шума на планинската река, ударите на тепавицата и ритмичното скърцане на колелото. Въздухът бе студен и влажен. Той се загъна в оръфания шинел и протегна ръка над големия меден мангал. От пепелта проблясваха червените светлинки на въгленчетата. На масичката до него стоеше чаша турско кафе, пепелник с димящата цигара и бутилка ракия. Той си наля от нея и изпи до дъно парливата течност. Отначало гърлото му се стегна, а после задиша с пълни гърди. Ето девети ден след смъртта на баща си той прекарваше в това полусънно състояние, ако не се смятат всекидневните посещения до гробницата наедно с близките. Смъртта сама по себе си нито го учуди, нито го разстрои. Беше участвал в една от най-жестоките войни, водени досега в света — Балканската война. Бе видял повече смърт, отколкото се полага на човек и бе претръпнал. Не се и вълнуваше много от бъдещето, нито от това, което му предстоеше да прави. В себе си още нищо не бе решил. Това не бе умора, нито възстановяване след болест или душевна мъка. Бе нещо повече. Бе изтекъл един период от живота му и започваше нов. Той знаеше, че е така, защото никога преди това не бе изпитал подобно чувство — когато миналото е някъде далеч зад теб, а бъдещето е забулено в мъгла, както планината тази сутрин, и стоиш на раздела, не искаш да се обърнеш назад, но и не бързаш да тръгнеш напред. Това единствено във Вселената „аз“ на човека, което толкова често се променя — „аз“ на детето, „аз“ на юношата, „аз“ на младежа, „аз“ на зрелия мъж — все пак крие някаква последователност. Но чак тогава, когато цялото това „аз“ напълно се обмени и не остане нищо от старите клетки, настъпва нов период в живота. А тези периоди са толкова малко — два, максимум три, ако не смятаме великата и окончателна промяна — смъртта. Какво ще стане с него, никак не го интересуваше. Имаше достатъчно пари. По-скоро изпитваше някаква неприязън към това, което му предстоеше. Знаеше, че и в единия, и в другия случай ще има неприятни моменти. Ако почнеше да ликвидира Банката, едва ли ще можеше да събере и половината от номиналната стойност. Така ставаше винаги с големите наследства. Щеше да има неприятностите, свързани с партньори, клиенти, близки — с други думи с всички, които имаха по един или друг начин някакви отношения с Банката и баща му. Ако поемеше Банката, това значеше дълъг период на усилен труд, докато влезе в крак с работата, а може би окончателно да се зароби за цял живот. Но вместо да мисли върху тези две възможности, той напълно бе дал воля на въображението си да се рее, където иска. И все пак в този хаос от образи и мисли имаше един център. И това бе баща му. Сякаш смъртта бе изострила неимоверно чувството у младия Борис за постоянното му присъствие. Не изпитваше неудобство, че не може нито да го види, нито да го пипне с ръка. Напротив!… Това, че старецът не присъстваше физически, усилваше впечатлението му за реалност. Той мислено беседваше, разговаряше, питаше и отговаряше вместо стария банкер, без посредничеството на езика, а направо с мисълта — един нов начин на общение, което създаваше радост, лекота, непосредственост и пълнота на изживяването. Но той разбираше, че колкото и да се мъчи с мисълта да проникне в едно друго „аз“, особено на такава сложна личност като стария банкер, никога нямаше да стигне до края. Защото всяко „аз“, на който и да било човек, бе една Вселена.

Той стана от шезлонга, за да раздвижи изтръпналия си крак. Болеше го поносимо. Времето вероятно ще се развали, помисли си Борис. От тая война му бе останал поне собствен барометър. Изходи верандата от единия до другия и край, като леко накуцваше. От всички лични вещи на баща си бе взел само бастуна му със златната глава на орел и тюркоази вместо очи. Поне засега той му бе още необходим. Сякаш с този бастун старият банкер му се подиграваше за безумието да участва във войната. За миг там, в края на чардака, видя не стария банкер, а само кривогледото му око — насмешливо притворено, и трябваше да разтърси глава, за да отмахне натрапчивия образ.

Наведе се над парапета на чардака и погледна надолу към двора, покрит с калдъръм. Донка хранеше кокошките. Височината му се стори огромна. Той помисли, че названието на селската резиденция на Скарлатови „Кале-сарай“ наистина отговаря на предназначението на постройката. Кацнала на най-високото място над селото, върху една скала, изградена изцяло от камъни, като долните два етажа нямаха и прозорци откъм външната стена, а само откъм двора, заобиколена с висок каменен дувар, къщата бе едновременно и непристъпна крепост, даже от днешна гледна точка. Би могла да бъде превзета само с помощта на артилерия. Помисли и за още една особеност на баща си. Той никога не променяше нищо, ако то е удобно и може да му служи. Затова сараят бе останал такъв, какъвто бе преди сто години, с малки изменения, по-скоро в мебелировката. Но кой от рода не бе правил подобни промени!… Да, старият банкер не бе от хората, които смятат, че да се промени човек, първо трябва да промени всичко около себе си — къща, наредба, дрехи, и като ги промени, ще стане друг, щастлив човек!… Старият банкер бе един убеден еволюционист.

Някъде по стръмната уличка изтрополи каруца. Борис не я виждаше от високия дувар. Но през отворената порта на обширния двор тя влезе, карана от сина на бай Никола — Спас. От нея изскочи войник със смачкана фуражка и торба през рамо. Спас му каза нещо от капрата и войникът погледна нагоре към чардака. Това бе Туше Динев, невероятно отслабнал, с изцапана и изтъркана униформа. Позна го по сините очи, които Скарлатов би познал и при светлината на луната.

Посрещна Динев в голямата одая. Потресе го не толкова външният вид, а състоянието му. Този инак весел, млад човек се тресеше от плач. Опита се отначало да го успокои с обикновени думи, казани с кротък тон, но ефект нямаше. Туше не можеше нищо свързано да проговори. В тези дни Скарлатов изпитваше чувството, че е наблюдаван непрекъснато от близките със страх и очакване какво ще направи, какво ще рече. Но те бяха селяни, сдържани хора, а Туше Динев бе загубил всякаква мярка. Ето още един, който напълно се е отпуснал в ръцете му. От смъртния ден на баща си той изпитваше неприятното усещане за товар, който с всеки изминал ден, с всеки срещнат човек се увеличаваше. И това е тук, на село, а какво ще бъде в София — с партньорите, клиентите, работата?!… Да, хората около него, без да имат за това никакво право, го смятаха отговорен и задължен по отношение на себе си и своето бъдеще. Старецът бе оставил пари, но и непосилния товар на Банката. Готов ли бе младият Скарлатов да го носи, да поеме съдбата на много хора в ръцете си и свързаната с това отговорност. И вместо да пресече с една дума, с един жест техните илюзии и остане напълно свободен, чувстваше, че все повече и повече се обвързва. Ако рязко отхвърлеше задълженията си към хората, свързани с баща му, щеше да предизвика не само краха на Банката, но и краха на много имотни състояния. И чак сега за пръв път разбра, че банката е не само кредитна институция, а и някакъв сбор от обединени помежду си хора по принцип неясен за Борис. Тези мисли го измъчваха и той не издържа.

— Ще престанеш ли да виеш? За бога, свести се! — изкрещя той на Туше Динев.

И това имаше неочаквано въздействие. Динев дойде на себе си, но изразът, очите му говореха за ужаса и страха пред бъдещето.

— Имах съвсем друго мнение за теб! Мислех, че имам мъже до себе си, а не баби!

— Не съм съгласен с Вас, Ваше превъзходителство… — каза тихо Динев. — Всеки човек има право да скърби за друг човек… за този, който е обичал в живота си… Простете за слабостта ми. Това вече никога няма да се повтори!

И тези думи, казани с треперящ глас, бяха верни. Никога впоследствие, при дългата им съвместна работа, не видя Туше Динев да се отпусне така. Той изслуша дългата повест за патилата му през Балканската война. А те не бяха малки. Сражения, първо раняване, попадане в плен при гърците, заточение на остров в Егейско море… Малария, бягство, македонска чета, холера… Да, този човек бе останал по чудо жив. Но не тия патила го бяха сломили. Той разказваше своята повест без огорчение, дори весело. Сломила го бе смъртта на стария банкер.

Към обяд всички домашни отидоха на помен за деветия ден при гробницата. Цялото село присъстваше. Когато се прибраха вкъщи, Борис не остана на заупокойната софра. Качи се горе, в одаята. Почувства се притеснен като в затвор и изведнъж разбра, че повече не може да остане на село. Време беше да погледне действителността в очите и посрещне със спокойна решителност всички неприятности. Реши да почне от най-близките си. Извика горе при себе си старите — Донка и Никола. Беше внимателен и нежен с тях, особено с Донка, която считаше за своя втора майка. Не се изненада от думите им. Първо заговори Никола. Каза колко са обичали стария банкер, не скри обаче, че е бил „тежък характер“, „не лесен човек“, и колко е било трудно да се живее с него. Отново изтъкна благодарността си към фамилията Скарлатови, на които дължеше всичко, за да бъде сега най-богатият човек в селото. Но в думите му се чувстваше и огорчение за живота му, преминал не свободно, а под сянката на благодетеля му. И странно — той не обвиняваше него, а Банката! За примитивния му селски мозък Банката бе някакво невидимо, зло същество, което прави хората нещастни. От шест деца бяха останали при него само син му Спас, роден от Донка почти в преклонна възраст. Тя каза обикновени думи, че са вече стари и биха искали последните години от живота си да изкарат на село. Пък и за тоя голям сарай и имотите, а също и за гробницата и свързаните с нея помени, задушници трябва да се грижи някой…

— А мене сам ли ще ме оставите? — попита Борис.

Никола се закашля, а после каза:

— Син ми Спас е мераклия да дойде в София със снаха ми. Верно, неук е, неграмотен е, но от коне разбира! Ще може да кара ландото и купето. А и ние ще дойдем с Донка първоначално в София да обучим и него, и Неда на всичко, що знаем… За останалото ще имаш грижа ти…

— Аз те чувствам като син — каза Донка и изхлипа. — И не мога да те оставя сам… Като се научат двамата, ще се върнем на село и ще си гледаме имотите и внуците. Те ще останат тук, при нас.

Да, тия двама стари хора бяха мислили и обсъждали помежду си не само как на тях би било изгодно, но не бяха забравили и дълга си, какъвто чувстваха към младия наследник. Борис бе трогнат.

След този разговор даде нареждане да приготвят всичко за връщане в София. Щяха да тръгнат рано на другата сутрин. Останалото време, до вечерта, той прекара в одаята с чардака — последното убежище на стария банкер. Разхождаше се напред-назад и мислеше за тоя странен, далечен, непознат човек, който бе негов баща. Смъртта на майка му бе нанесла удар преди всичко върху неговата чувствителност. Беше му тежко, че вече я няма, че не може да види нейните любящи очи, че му липсва нейното мило докосване, нежният й глас, с други думи — нейната любов. А смъртта на стария банкер бе предизвикала не чувства, а мисли. Той не скърбеше за него, че вече го няма. Твърде отрано бе свикнал да живее самостоятелно, без подкрепа. Приемаше смъртта му като нещо дадено, като нещо неизбежно. Но този силен човек, сякаш някъде отдалеч, по неизвестен за Борис начин упражняваше властно влияние върху съзнанието му.

Навън се здрачаваше. Рано падна и мъглата. Някъде отдалеч се чу камбанен звън. Биеше вечернина. Стадата се връщаха от паша и блеенето на овцете, мученето на кравите се смесваше с веселата музика на звънчетата и хлопатарите. Борис Скарлатов не искаше да светне голямата газена лампа в одаята. Той драсна клечка кибрит и запали свещта във високия бронзов свещник върху малката масичка с извити, тънки крачета. На нея имаше перо, мастилница и една тетрадка, подвързана с кожа — старинна изработка, може би още от младините на баща му. Седна на креслото и прелисти тетрадката. Дати липсваха, но всичко говореше, че тук той е записвал свои съкровени мисли в различни периоди на живота си, с характерен, не красив, но четлив почерк, с големи, заострени, неравни букви. Спря се на последната страница. Под трепкащата светлина на свещта той прочете: „Вярвам, Господи, помогни на моето неверие!“ Явно му е трябвало усилие, защото почеркът бе неясен. Изглежда го бе написал преди смъртта си.

Тази последна мисъл го озадачи. Напомняше му нещо, което бе чел някъде. Във внезапен порив отиде към нощната масичка до застланото с бял чаршаф легло на банкера. Там стоеше личното му Евангелие, разтворено и захлупено с кориците нагоре. Обърна го на разтворената страница, и макар че знанията му по старогръцки не бяха добри, намери цитата. Беше евангелието от Марко, девета глава, двадесет и четвърти стих. Тази мисъл изразяваше целия негов живот и цялата му скептична същност: „Вярвам, Господи, помогни на моето неверие!“ Не бе ли това последният зов на бащината му душа, последният протест към вечността, последната надежда за безсмъртие?…

Глава втора

Със завръщането в София за младия Борис Скарлатов започна истински кошмар. Беше предварително решил, че каквото и да стане с него и Банката, каквото и решение да вземе за бъдещето, първо ще проучи за себе си целия механизъм, всички детайли на банковото дело. Всеки човек избира една тема в живота си, едно научно откритие, една идея, един мотив, може би натрапчив мотив, който като нишка минава през целия му житейски път. Борис Скарлатов бе направил своя избор още в студентските години. Постепенно тази негова основна и натрапчива мисъл се оформи, изгради и контурите й вече се виждаха: изследване живота на обществото, на историята, на действителността през призмата на парите, на капитала, на банковото дело в частност. Бе вложил много труд и усилия досега. И ето, в момента му падаше една цяла банка в ръцете!… За Скарлатов тя му даваше възможност в действие да провери структурата, органите и системите й. Както зоолог, намерил по една щастлива случайност вид риба, отдавна смятана за изчезнала, започва да я проучва, така и той като анатом се зае да прави дисекция върху живото тяло на Банката. Каквото и да се случеше, щеше да му бъде от полза. Намерението му обаче веднага се сблъска с действителността. Този прецизен механизъм, който бе работил безшумно и безотказно толкова години под грижите на стария банкер, сега бе започнал да скърца и заплашваше да се повреди. Младият Борис Скарлатов работеше денонощно. Той искаше да разбере всичко и раздели времето си на две. Денят — за работа в Банката, а нощта — за опознаване на това, което му бе неясно и неизвестно. Спеше по три часа на денонощие. От този тежък и мъчителен период впоследствие му остана за цял живот навикът за нощна работа. В тишината на дългата есенна нощ, седнал зад обширната маса на библиотеката горе, той преглеждаше документите, книгите, отчетите, кореспонденцията… Тоя трудов режим, който имаше старият банкер, усвояваше сега и наследникът. Стабилното образование му даваше възможност с лекота да се справя с финансовите и юридически въпроси. Чак сега разбра колко много е получил от Университета. Той познаваше целия външен механизъм, с всички формалности и книжнина. Неясен му бе вътрешният, интимният механизъм, това, което от учебниците и занятията в Университета не можеше да узнае, а само от практиката. В големия шкаф на библиотеката той намери друга тетрадка на баща си. Изглежда приживе старият банкер, който никога не бе се отказал от постоянната мисъл един ден синът му да наследи Банката, бе написал някои свои изводи върху интимния механизъм. Бе се постарал да изложи всичко — какво се очертава в действителността и как трябва да действа, сякаш той самият за пръв път поема Банката. Режимът на стария банкер сякаш отговаряше на самия живот на Банката. Денят — на всекидневните дребни грижи, елементарни банкови операции, разговори и срещи. Нощта — часовете на размисъл, на големите проекти и идеи, чието изпълнение по-късно щеше да трае само миг. И младият Скарлатов разбра, че Банката наистина има две страни — дневната, ясната и — нощната, неясната, кошмарната… Именно втората част, която не се виждаше, беше действителната работа на Банката. Защото там се съсредоточаваха банковите операции за създаването на ново предприятие, нов концерн, решаваше се въпросът за бъдещото пласиране на капиталите в генерален план, преценяваха се възможностите за възход или се подготвяше организирано отстъпление. На тия две лица на Банката отговаряха и два баланса. Единият — официалният, дневният, отразяващ и най-малката операция, движението на парите. Този баланс, който даваше външната, видима картина, бе предназначен преди всичко за държавата. От този баланс зависеха данъците и още много други формалности, заплашващи да срутят Банката. В него се сблъскваха две сили, еднакво алчни, еднакво ненаситни, еднакво безмилостни. Едната сила бе банкерът с неукротимия му стремеж към лично забогатяване и щастие, въплотен в неговата крепост — Банката, и другата сила — държавата, чудовището, което искаше да изяде всичко, да подчини всичко на себе си, включително живота и душите на хората. Тогава на помощ идваше лъжата, защото банкерът бе винаги по-хитър, по-повратлив, по-изобретателен, с повече идеи от тромавия механизъм на тъпата държава. Но на нейна страна бе силата, огромната сила, двуликото божество Янус с две лица, два баланса, но все пак обединени в едно същество. Второто, невидимо лице на Банката бяха нейните скрити капитали и резерви, пакетът от ценни книжа, златният трезор, валутните авоари[156] — с други думи истината, но тая истина, която никой не трябваше да узнае. И тя всъщност отразяваше до голяма степен личното богатство на банкера, неговата действителна стойност. Скарлатов разбра, че не може и да бъде другояче, че Банката е изградена върху голямата лъжа, която е и цел, и средство, и нейна същност, и че без тази сенчеста страна никоя банка на тоя свят не би могла да съществува. Но именно тая скрита страна от дейността й го увличаше далеч повече от хазарта. Повече от която и да е друга страст, присъща на човека. И може би именно тя бе причината Борис Скарлатов да поеме Банката и тя да стане неговата велика себепоглъщаща страст, по-силна от действителния живот.

Денем той работеше долу, в кабинета на банкера.

В първите дни приемаше и само приемаше посетители, клиенти, просители, или просто любопитни, дошли да изкажат съболезнованията си. По този начин се запозна с многобройните актьори, с характерните типове, с които щеше да разиграва големия спектакъл. Беше любопитен и затова неуморим. Предварително бе решил в себе си да не прави никаква практическа крачка, да не предприема никаква сделка, даже да не слага никакъв подпис върху документ. В тоя период той само наблюдаваше и мислеше, въпреки че ежедневието властно му налагаше да поеме задълженията си.

Първото изречение в тетрадката на банкера гласеше: „“Homo" изглежда е животно, което общува със себеподобните чрез мимиката и езика, но само търговският обмен го превръща в обществено животно, тоест в Homo sapiens". Нататък следваше: „Вярно е, че печалбата е целта, резултатът, равносметката от дейността на банката, но тя не е нейната същност. Защото само духът на битките е този, който вдъхва живот на банката“. Борис разгърна наслуки друга страница: „Ако дадена вещ, даден предмет, дадено здание, дадена структура ти върши работа и дава печалба, не променяй нищо, защото всяка промяна е свързана с разход на пари, загуба на време и забавяне в развитието. Защото банката е древно учреждение, където промените са се извършвали с векове и никога не е имало революции“. И това наставление бе тясно свързано със следващото: „Промените в дейността на една банка са необходими само при едно условие — когато старата структура вече не задоволява, не дава печалба, пречи на работата, но никога не я прави внезапно! Първо създай новата структура, дай й простор да се развива, тогава старата сама ще си отиде, сякаш не е била. Затова: първо създай, а после унищожи!“

И все пак младият Борис Скарлатов започна с промяна, макар и външна, макар и формална, но промяна. Така постъпват всички хора, поемащи за пръв път дадена институция. Не направи изключение и Борис Скарлатов, защото в подобни промени се крие една тъмна и не докрай обяснена страна от човешката същност, наречена себеутвърждаване.

Той четири дена седеше в Банката и дори не влезе в залата, където бяха чиновниците. Кореспондираше с останалите само чрез Туше Динев. Той бе като сянка неотстъпно до него през целия ден и нощ. Спеше, когато и Скарлатов спи. Още в тия първи дни можа да оцени огромната му работоспособност, ум, познания, практицизъм и решителност. Беше крайно време да се представи на подчинените си, за което неколкократно му намекна Динев. Остана сам и дълго мисли върху това, което му предстоеше утре. Все пак се вълнуваше.

Спа лошо и се събуди рано сутринта. Когато излезе по халат от банята, завари в столовата Туше Динев, който го чакаше напълно облечен, свеж и избръснат! Скарлатов се облече. Двамата пиха кафе и закусиха набързо. Никола съобщи, че чиновниците са вече в залата и го чакат. Погледна се за последен път в огледалото и тръгна не по извитата дървена стълба към кабинета, а по мраморната широка официална стълба, която водеше в коридора пред залата и кабинетите.

Когато влязоха, в голямата зала с гишетата цареше тържествена тишина. Всички бяха застанали в една редица според ранга, който заемаха. На десния фланг седеше старият Попмиронов, след него секретарят Георгиев и завършваше с бай Никола и сина му Спас. Носеха черни шаячни костюми, с бели ризи и черни вратовръзки. Лицата им бяха брадясали, напрегнати, изразяващи любопитство и страх. Борис Скарлатов застана точно срещу редицата на банковите чиновници и един по един погледна всеки в очите. Напред излезе старият главен счетоводител Попмиронов, закашля се и почна да говори.

— Ваше Превъзходителство, скръбта ни по великия финансист — нашия благодетел, о’бозе почившия Негово превъзходителство Борис Скарлатов, притежател и директор на най-голямата, с най-голям капитал Българска търговска банка е неизмерима. Това е загуба за Отечеството, но и загуба за нас, които години наред работехме за издигане на Банката, направлявани от неговата веща ръка. Пожелаваме под Ваше ръководство тя да се издигне до невиждани висоти, а на Ваше Превъзходителство преди всичко здраве, дълъг живот, богатство и много, много лично щастие. Приемете от името на служителите на Търговската банка нашите искрени и дълбоки съболезнования по повод кончината на баща Ви!

Попмиронов се отдръпна и отново зае мястото си на десния фланг. Сега всички погледи бяха обърнати към младия наследник.

— Господа — заговори той, — благодаря от името на Банката и от мое лично име на вас, компетентните и верни служители, преди всичко за вашия всеотдаен труд, допринесъл твърде много за издигане на Банката и за утвърждаване на нейния авторитет. Аз лично високо оценявам вашата дейност и мога да заявя с гордост, че Търговската банка има за сътрудници най-добрите и дисциплинирани банкови служители в страната.

Скарлатов наблюдаваше лицата на чиновниците. С всяка негова дума те се успокояваха и отпускаха. Но при следващите думи отново станаха напрегнати:

— Вие сте лицето на Банката, вие сте тези, които внушавате първото впечатление в съзнанието на клиента. И какво виждам — шаячно облекло, по-скоро униформа, създадена сякаш за служители в някой приют за бедни. Знам, че навремето това се е направило с благородна цел за поощрение на местната текстилна индустрия, по идея на Стефан Стамболов. Но оттогава минаха много години. Обстоятелствата се промениха. Та ние не сме само национална, а европейска банка! Пуснали сте бради на харамии като израз на вашата скръб. Простете, но всичко това е смешно!… Затова ръководството на Банката реши в срок от един месец, начиная от утре, всеки чиновник да промени облеклото си, което да отговаря на европейския стандарт, с други думи да бъде строго официално и изискано!

Строената редица зашумя. Бояха се, че ще изхарчат много пари. Скарлатов добре знаеше, че ги е стреснал, и не бързаше да ги успокои.

— Естествено — продължи той, — ръководството на Банката е отчело вашите възможности и по никой начин не би искало да се накърнят личните ви доходи. Ето защо всеки служител ще получи за сметка на Банката по два черни костюма от английски плат, връхно палто, два чифта черни обувки, три вратовръзки, шест бели ризи със съответните твърди яки и ръкавели, черна филцова шапка и елегантна кожена чанта. Банката е сключила договор с най-добрия моден шивач в София, който е поел ангажимента в срок от един месец да ушие съответните дрехи. В следващия месец ще ви бъде ушит и по един летен костюм.

Този път служителите не можаха да сдържат радостта си. Шумът нарасна.

— Господа, моля за тишина. Освен това заплатите ви според ранга се увеличават и ще съответстват на заплатите на военните от капитан до полковник. При добра работа и добри печалби Банката ще ви дава поне още една допълнителна заплата в края на годината.

— Благодарим, благодарим, ще се стараем… — чуха се гласове от редицата.

— Накрая, иска ми се и аз да благодаря предварително за бъдещото ви старание. Моля бъдете любезни и учтиви към клиентите. Не правете разлика по облекло и чин. Посрещайте с еднаква сърдечност както най-бедния вложител, така и големия богаташ. Ще бъдат внесени за пряката ви работа сметачни и пишещи машини. В срок от два месеца цялата писмена работа, цялата документация в Банката ще се извършва с пишещи машини, което значи, че всеки служител, без изключение, ще трябва да знае машинопис и да борави със сметачните машини. Това са изискванията на ръководството. Благодаря, господа, за вниманието. Приятна работа!

Скарлатов тръгна към изхода, но се спря и обърна:

— И, моля ви, обръснете тези бради и махнете траура! Вие не сте попове, а банкови деятели!

Придружен от Туше Динев, той влезе в кабинета и почна да се разхожда.

— Какво е впечатлението Ви, Динев?

— Отлично, Ваше Превъзходителство. Вляхте в сърцата им бодрост и надежда за добро бъдеще. Те ще работят с удвоена енергия и най-важното — с радост. Последното е по-важно от всичко!

— Динев, още навремето се разбрахме, че Вие няма да ме ласкаете. Колкото и да Ви е трудно, винаги ще трябва да ми казвате истината!

— Та аз това и правя.

— И все пак имате ли някаква бележка?

Динев замълча, а после каза:

— Да, Ваше Превъзходителство. Може би не трябваше да започвате с такива разходи. Тази Ваша постъпка ще се разчуе по цяла София, а българинът не обича, или по-скоро злорадства, когато някой харчи собствените си пари без особена полза за себе си… Постъпката Ви ще бъде възприета не като благородна, а като…

— Моля, продължете, Динев!

— … лекомислена, като на човек, който е получил богатство и го пръска с лека ръка.

Скарлатов се замисли. Стана му неприятно. В думите на Динев имаше нещо клюкарско, дребнаво, но вярно. И вместо да замълчи, избухна:

— Когато правя нещо, аз съм напълно уверен в себе си! Искам и най-близките ми сътрудници да бъдат уверени като мен! А какво ще кажат хората, не ме интересува. Знам, че с подобни реформи в тая страна не се печели авторитет, но тия реформи ги правя в името на по-далечна цел. В името на една модерна европейска банка! Що се касае до моя личен престиж — знам добре как да го изградя! Успехът на Банката ще бъде и мой успех и аз, дявол да го вземе, каквото и да се случи, ще го докажа, ще накарам всички мръсници не да ме обичат, а да ме уважават. В тая страна само страхът всява уважение!

На вратата се потропа. Влезе Попмиронов.

— Моля, седнете… — покани го Скарлатов.

— Ще почакам прав, докато свършите разговора.

Туше Динев разбра и напусна кабинета. Скарлатов отново покани счетоводителя да седне, но последният остана прав.

— Слушам Ви, господин Попмиронов…

— Ваше Превъзходителство. Аз започнах кариерата си при Вашия незабравим баща. Той ме издигна, той ме направи човек, при него аз създадох своето, макар и скромно, но за български условия добро състояние. Обаче съм вече стар. Дейността на Банката се разраства. Предстоят вероятно нови реформи, а за мене вече е трудно да се променям. Затова моля да приемете оставката ми.

— Това в знак на протест ли е?

— Моля, бъдете любезен да ме изслушате докрай… В Банката аз научих твърде много. Нагледах се на смели, инициативни хора, които пред очите ми спечелиха богатства с помощта на Вашия баща.

— А защо, докато беше жив той, не поехте самостоятелна работа? Сигурно не би Ви отказал подкрепа.

— Виждате ли, господин Скарлатов, за мое огорчение, Вашият баща смяташе, че нямам търговски талант. А той беше от хората, които създадат ли си мнение за някой, никога после не го променят. Казваше ми направо в лицето, че като подчинен, като изпълнител съм незаменим, но като самостоятелно действаща личност бих пропаднал. Сам разбирате, че при такова мнение той не би ме поощрил. Мечтата ми е била винаги да започна своя търговия, със свой капитал.

— Не е ли много късно?

— Не. Зет ми е млад, образован човек, способен тютюнотърговец, ще бъде мой партньор.

— Тежко ми е да чуя тия думи. Премислихте ли всичко? Няма ли да бъде по-добре все пак да останете на работа?

— Толкова много премислих, че…

— Значи е Ваше твърдо решение?

— За добро или за зло, но е така!

— Съжалявам, господин Попмиронов, че ме напускате в такъв труден момент. Кого бихте препоръчали да заеме мястото Ви?

— Баща Ви беше склонен един ден секретарят му Георгиев да поеме моето място. Той е млад, работлив, скромен, честен, с добро търговско образование и голям опит, придобит в Банката. В тия години аз го въведох напълно в работата си, така че липсата ми няма да се почувства.

— А откога смятате да напуснете?

— От края на седмицата, докато предам работата.

Лицето на стария Попмиронов бе весело и доволно. Този човек бързаше, беше нетърпелив да напусне Банката и да започне самостоятелна търговия.

— И още нещо, господин Скарлатов. За да започна търговия, ще ми трябва капитал. Затова искам да Ви уведомя, че ще изтегля всички свои спестявания и ценни книжа.

Това бе вторият удар през този ден за младия банкер. Не трябваше много да мисли, за да разбере, че напускането на главния счетоводител ще се разчуе и още повече ще създаде у хората чувството на несигурност. Ще плъзнат и слухове за неприятни неща, които стават в Търговската банка. А изтеглянето на капитал от човек, работил в нея почти от основаването й, направо го нарани. Той събра сили, за да не даде външен вид колко е засегнат, и стана от бюрото да се сбогува.

— И последното, Ваше Превъзходителство… Баща Ви създаде нещо като пенсионен фонд към Банката чрез удръжки от заплатата, валиден само за неговите служители. Тази сума не е малка и аз разчитам на нея, въпреки че по договора, който сме сключили колективно с Банката, аз трябва да получавам месечна пенсия. Така че едностранно не мога да го разтрогна. Но, ако Вие благоволите да ми дадете цялата сума, аз ще Ви бъда много благодарен.

Борис Скарлатов истински се ядоса и не скри това.

— Господин Попмиронов, Банката, както знаете, не се крепи на дребни спестявания, особено пък от фонда за пенсии на собствените си служители. С чувство на облекчение давам съгласието си да получите това, което е Ваше. Но съм длъжен да Ви кажа следното: Банката винаги е ценяла своите сътрудници и се е интересувала от съдбата им, когато отиват в пенсия. Естествено е за мен да Ви предупредя, че една нова търговия, каквато искате да започнете, има два изхода — печалба или банкрут. Вие сте правили досега впечатление на предпазлив човек. Но недай си боже, ако се провалите — ще останете на пътя! От само себе си се разбира, че в бъдещата Ви дейност Търговската банка няма да участва. Вие ще трябва да си намерите друга и помнете следното: ако нещо се случи с новото Ви предприятие, което никак не го желая, вратите на Банката завинаги са затворени за Вас!

— Знам, Ваше Превъзходителство.

— Не Ви задържам повече — каза Борис, без да му протегне ръка и без да го погледне.

Попмиронов, объркан и мрачен, напусна кабинета. Малко след него влезе Туше Динев. Той веднага разбра състоянието на Скарлатов. Мълчеше и чакаше.

— Попмиронов ни напуска!

По лицето на Динев не прочете никаква изненада.

— Какво ще кажете?

— Нормално, Ваше Превъзходителство.

— И престанете да ме наричате Ваше Превъзходителство!

— А как ще благоволите отсега нататък да се обръщам към Вас?

Скарлатов сви рамене.

— Шефе, защо се разстройвате? Оставката на Попмиронов не е изненада, а още по-малко загуба.

— Вие откъде знаехте, че ще си подаде оставката?

— Предполагах.

— А защо не ме предупредихте?

— Защото не ме попитахте. Бяхте много зает тия дни.

— Каква е причината?

— Ако позволите, ще Ви дам нужните обяснения, почакайте само за момент…

Динев излезе и след малко се върна с един картон в ръка.

— Това пък какво е?

— Фиш от моята картотека. Формалните данни ще изпуснем. Работата му в Банката — също. Тя е безупречна. Баща Ви често преглеждаше картотеката ми и ми и вписваше по няколко думи със собствената си ръка. Срещу името Попмиронов е написал следното: „Честен, акуратен, безличен, неинициативен, глупак“.

Скарлатов беше силно заинтригуван. Динев продължи:

— Спестил е солиден капитал. Слабото му място — зетят! — женкар, пройдоха, пияница, иска да се големее. Страстен картоиграч. Високо самомнение за способностите си. В действителност е некадърник. Бие дъщеря му. На път е да основе под свое име дружество за изкупване на тютюни. Капитала — от Попмиронов! Сътрудниците му са некомпетентни хора. Липсва реномиран тютюнев експерт и добри изкупвачи. Няма никаква връзка със селяните производители. Вероятно в най-скоро време дружеството ще фалира и старият Попмиронов ще остане гол като тояга.

— Не можем ли да му помогнем?

— Не.

Борис почувства не толкова съжаление, колкото злорадство към Попмиронов. Докладът на Туше Динев беше ясен и изчерпателен. Това му направи впечатление:

— Кажете ми нещо повече за картотеката в Банката!

— Официално у нас съществува архива с папка на всеки клиент, която се води от архивар.

— Баща ми нямаше ли своя лична картотека?

— Вашият баща имаше такава огромна памет, че никаква картотека не можеше да я замести.

— А Вашата?

— Тя е особена и е негово творение. Аз съм изпълнителят. В нея е картотекирано всяко лице, което има връзка с Банката, или което потенциално би могло да я има. С кратки формални данни: години, месторождение, политическо минало, партия, действителен капитал, естество на търговията или на професията му, на поста му, доход, недвижимо имущество, възможности за бъдещо развитие, заеми, ипотеки, търговски и политически връзки, банка, от която получава кредити, семейство, роднини и преди всичко слабости! — жени картоиграчество, кражби, подкупи… Само папките на Двореца са в личната каса на покойния, горе в библиотеката.

Отново след тия думи на Динев Борис почувства двуликия образ на Банката. Но, от друга страна, остана поразен от дейността на Динев и огромната работа, която лежеше на плещите му. Този весел, бодър мъж със сини очи израсна в тия минути пред него с няколко степени и Скарлатов изведнъж разбра, че това е вторият по важност човек в Банката след него. За миг в съзнанието му се мярна и мисълта колко тоя човек би бил опасен, ако станеше нелоялен. И изтръпна. Туше Динев внимателно наблюдаваше Скарлатов и с непогрешимата си интуиция веднага разбра. Лицето му посърна.

— Ваше Превъзходителство… Шефе… В душата на всеки човек се крият грозни потайности и в даден момент може да извърши най-гнусни дела. Работата, която изпълнявах през тия години в Банката, неминуемо ме доведе до печални изводи за естеството на човешката природа. Аз съм също човек със своите слабости. Може и аз да извърша много лоши неща. Кой може да гарантира за себе си?… Но едно не мога да направя: да бъда нелоялен и неблагодарен към баща Ви, респективно към Вас! И понеже стигнахме дотук, нека сега решим бъдещите си отношения!… Ако имате и най-малко съмнение, аз нямам претенции към Вас! Ще Ви помоля, макар и с болка на сърце, да приемете оставката ми.

Скарлатов се замисли. Беше обидил и наранил този мъж. Погледна го право в сините очи, почувства неговата искрена, безпределна вярност и се засрами. Боже господи, си каза той, докъде ще стигна, ако почна да се съмнявам във всичко и във всеки!…

— Господин Динев. Моля Ви да ме извините! Аз съм също човек и имам право макар и на моментни съмнения. Простете! Това вече никога няма да се повтори.

Сините очи на Динев се навлажниха.

Скарлатов стана от бюрото, подаде му ръка и силно я стисна. Туше Динев успя да се преодолее с огромни усилия и се усмихна.

Глава трета

Скарлатов беше ранобуден, въпреки нощния труд. Но се учудваше, че сутрин в трапезарията вече го чака Туше Динев, напълно свеж, изискан и изпълнен с енергия. Компанията му бе приятна. Тия дни се чувстваше не уморен, а напрегнат. Вечер, за да работи, изпиваше огромни количества кафе и след краткия, неспокоен сън на сутринта ръцете му трепереха. Но голяма част от гъстото като катран кафе, изпълнило с аромата си трапезарията, навяваше нещо радостно и бодро. И двамата бяха големи любители на кафето. Както винаги и тази сутрин обсъждаха с кратки думи това, което предстои през деня.

— Смятате ли, че изборът на Георгиев за главен счетоводител е подходящ?

Туше Динев кимна с глава.

— А какво казва Вашата картотека?

— Нямам нужда от нея. Познавам го добре…

Динев се замисли и добави:

— Дотолкова, доколкото може да познаваш един човек…

— Не Ви ли се струва, че е глуповат, неинициативен, и тая му малко смешна външност на птица?…

— По-скоро е затворен.

— Кажете ми нещо повече за личния му живот.

— Женен е. Има две деца. Момиченце на седем години, а през войната му се роди момченце. Жена му е много мил човек.

— Материално състояние?

— Пестелив. Преди години купи голяма къща със заем от Банката. Един етаж дава под наем. Тези дни я изплати до последния лев, макар че не беше малка сумата, и вече няма задължения към Банката.

Туше Динев отново спря да говори.

— Какво се замислихте?

— Нищо, простете…

— Ще имате ли нещо против, ако временно, освен Вашата работа, поемете и тази на Георгиев? С други думи, станете и мой личен секретар.

Туше Динев нищо не отговори.

— Разбира се, не мога да Ви задължа…

— Не е там работата, шефе. Страх ме е, че и с Вас се сблъсквам по тоя въпрос… Погледнете другите големи чужди банки — Генералната, Кредитната, Балканската!… Те имат солиден разузнавателен отдел, с доста многоброен щат, а аз съм сам. Работата е огромна, трудно се справям.

— По Вашия въпрос ще поговорим друг път. Ще имаме достатъчно време. А сега, да тръгваме…

Двамата станаха. Скарлатов нямаше навика да седи зад бюрото, затова непрекъснато обикаляше кабинета. За да има повече пространство, беше наредил да извадят голямата ниска кръгла маса в средата на килима. Влезе Туше Динев.

— Шефе, навън чакат вече двама посетители…

— Тази сутрин никак не ми се ще…

— Мисля, че няма да е лошо да ги приемете. Единият е генерал Стоев.

— Изхвърлете го навън!

— Винаги съм имал същото желание. Но покойният Ви баща не позволяваше. Освен това, той се води на щат към Банката и получава месечно възнаграждение.

— Тъкмо ще спестим тоя разход!

— Не Ви съветвам по две причини. Едната, че той е в центъра на всяка военна сделка. Напълно е осведомен и е източник на най-ценната информация, която получава Банката. Втората, че е човек на Двореца и осъществява пряката връзка с царя. Баща Ви наричаше Фердинанд Али Баба, а генерал Стоев — четирийсте разбойника.

Скарлатов се усмихна.

— Поканете го!

Генерал Стоев влезе с гордо вдигната глава, елегантен и тържествен, въпреки че лицето му изразяваше дълбока скръб. Но като всеки офицер, нямаше таланта на актьор. В него се чувстваше някаква бодрост, стигаща почти до радост. Този човек е бил доста мачкан от баща ми и сега е възбуден, че ще работи с мен, помисли си Борис. Следователно ме подценява, но аз ще му дам добър урок!

Беше напълнял, откакто го бе видял за последен път.

— Представя Ви се генерал Стоев, Ваш почитател и, ако смея да кажа, Ваш приятел. Позволете ми да поднеса своите искрени съболезнования по повод съкрушителната загуба!…

Скарлатов се усмихна и попита:

— На армията ли?

— Армията бе погубена от некадърни дипломати, мръсници, гешефтари и цялата тая паплач!

— Седнете, генерал Стоев.

— Благодаря.

Скарлатов се сети, че тоя човек обича да пие. Отиде към библиотеката, взе бутилка коняк и две чаши. Двамата се чукнаха.

— Бог да го прости, царство му небесно! Вие да сте жив! — каза Стоев стандартната благословия и изля малко коняк в пепелника, както се прави за покойник.

Борис седна на фотьойла срещу него и кръстоса крака.

— А как, генерал Стоев, смятате да се справите с тая паплач както мило се произнесохте?

— Ако имах власт, бих ги избесил!

— Вие, изглежда, имате вродена склонност към самоубийство…

Стоев се направи, че не забелязва сарказма, но стана напрегнат и предпазлив.

— Ваше Превъзходителство, настъпиха мрачни времена за Отечеството. То е в развалини. Душата ме боли, ей тук!… — той посочи сърцето си. — Сега идва Ваш ред, на строителите, да вдигнете стопански България на крака, за да може отново да развеем знамената и вземем реванш.

— Вие сте били поет, генерале!

— Можех да имам милиони, но ми остана само едно горещо офицерско сърце!

Изглежда през войната тоя хитрец е държал доста патриотарски речи, помисли си Скарлатов. Станал е словоизлиятелен.

— Идват нови времена — продължи вече спокойно Стоев — и смея да Ви уверя, че аз ще съм нужен на Банката.

— За съжаление, да.

— А защо отказаха днес да ми изплатят в касата месечното възнаграждение?

— Станала е някаква грешка. Знаете, че отскоро поех Банката. Касиерът ще бъде наказан.

— Ходатайствам този път да му простите.

— Ходатайството Ви е взето под внимание.

Настъпи пауза. Време е тоя тип да се омете, помисли Скарлатов.

— Има още нещо, Ваше Превъзходителство.

— Да чуем!

Стоев бръкна в горния джоб на китела и извади няколко сгънати книжа. Подаде ги на Скарлатов. Не му беше нужно много време, за да разбере, че се касае за разписки, дадени при игра на карти. Не бяха голяма сума. Но имаше и една ипотека за къщата на генерала. Борис се замисли. Позвъня. Влезе Туше Динев. Поднесе му ги. Двамата се погледнаха. Динев едва забележимо присви очи — знак да се съгласи. Генералът през цялото време мълчеше.

— Уредете въпроса, господин Динев — каза Скарлатов.

— Благодаря, Ваше Превъзходителство, няма да съжалявате!

Генералът стана. Изпъна се, тракна с токове и кимна рязко с глава. В тоя момент в съзнанието на Скарлатов хрумна една мисъл:

— Простете, генерале… Остана ли във войската автомобилна част?

— Няколко мерцедеса.

— А инструктори?

— Бяха чужденци и всички ги уволнихме. Нямаме пари да им плащаме.

— В настоящия момент кой в България може да обучава шофьори?

— Австриецът, личният шофьор на Фердинанд.

— Динев, доведете Спас.

След малко, воден от Динев, влезе Спас. Беше силно смутен, с изчервено лице и не знаеше къде да дене ръцете си. Този млад селянин не се чувстваше много добре в новите условия.

— Генерале. Решил съм да купя автомобил. Това е моят бъдещ шофьор. Моля, уредете обучението му.

— Ще струва пари.

— Разноските нямат значение и моля за следното: искам шофьор, а не файтонджия!

— Разбрано!

Като останаха сами, Скарлатов каза:

— Обяснете ми, Динев, защо каквато и стъпка да предприема, е свързана с харчене на пари?

— Не се безпокойте, шефе. Просто не сте почнали още да действате. А и това не е никаква загуба. Един хубав автомобил с шофьор би издигнал престижа на Банката пред клиентите. Вън Ви чакат още много хора…

— Днес повече не приемам.

— Един от тях беше дошъл преди генерал Стоев и вече доста дълго стои…

— И за него ли настоявате?

— Няма да загубите нищо.

— Поканете го!

Съпроводен от Туше Динев, в кабинета влезе млад мъж, твърде характерен и своеобразно облечен. Той свали меката шапка и под нея щръкнаха право нагоре като метла остри, червеникави късо подстригани коси. Лицето бе слабо, с подвижна мимика и много любезно. Макар и среден на ръст, бе тънък и строен и правеше впечатление на висок. Беше облечен фрапантно, като пътуващ амбулантен търговец, каквито Скарлатов често бе срещал във Франция. Дрехите му бяха извънредно чисти, без никаква гънка. Костюмът му светъл, кариран, жилетката — виненочервена, на цветчета, а вратовръзката — яркожълта. Имаше цвете в бутониерата. Лачените му обувки блестяха. Очите му не се задържаха нито миг на едно място и непрекъснато шареха. Младият мъж заговори с ясен, малко напевен тенор, на чист, старинен македонски диалект.

— О, господин Скарлатов, щастлив бях да видя финансовото величие на България, примерът за нас, дребните и нищожни комерсанти!…

— С кого имам честта?

— Йосиф Карасулиев, Ваш покорен слуга!

Скарлатов се усмихна. Тоя човек умееше да ласкае и се изразяваше високопарно.

— Седнете, моля… Мога ли да чуя по каква работа имам честта да ме посетите?

— Не Вие, а аз имам честта да се осмеля да отнема от ценното Ви време. Мислих, мислих, но накрая се реших! Попитах жена си Анастасия… Наста… тя е македонка… аз винаги се съветвам с нея. Дали да ида, питам? Ами ако се разсърди? Тя ми каза да дойда!… И така, аз съм тук!…

— Само да ме видите?

— Та… малка чест ли е? Освен това, аз, нищожният, макар че не мога да се сравнявам с такъв арслан, такъв лъв като Вас, аз малкият чакал, идвам да търся Вашата подкрепа. Под Вашата сянка да протекат по-спокойно дните ми, ако благоволите да ми дадете място и закрила.

— Впрочем, какво работите?

— Вашият слуга има едно мъничко, съвсем мъничко командитно дружество[157]. Занимаваме се с трохите трапезата на господарите като Вас. Изкупуваме несъбираеми полици[158] и менителници[159] и се опитваме да ги сконтираме. Отпускаме, според възможностите си, малък кредит предимно на дребни търговци и дюкянджии, даваме варантен кредит[160], превеждаме малки суми в чужбина. Въобще, всичко това, за което вие, големите, не бихте си мръднали пръста. Но нали и ние сме хора и ние трябва да ядем!… Ето и проспекта на фирмата, ако може да се нарече така малкото ми дюкянче…

Той му подаде един отпечатан лист с разноцветни букви, където бе отбелязано това, с което се занимава Командитното дружество. Скарлатов хвърли поглед. Проспектът беше ярък, крещящ както външността на човека, но добре оформен и грабваше погледа.

— А кои са останалите във Вашето командитно дружество?

— О, не си заслужава да се споменуват! Един дребен тютюнев търговец, един притежател на склад, който снабдява амбулантните търговци, и един дребен тютюнев фабрикант. Мъчим се да плуваме и ние… малките попови лъжички, където вие, левитаните[161], порите океана…

Този човек щеше да бъде смешен, ако не бяха очите му — стоманеносиви, внимателно изучаващи и наблюдаващи всичко наоколо. Тези очи респектираха, излъчваха ум и дързост.

Скарлатов стана да се сбогува.

— Простете, едва събирам смелост да Ви кажа… но няма да се разкайвате, ако приемете поканата за вечеря или обяд. Жена ми готви прекрасно и прави великолепни баници.

Борис се намръщи. Този човек, когото едва познаваше, си позволяваше да го кани!…

— Благодаря, нямам време.

— Разбирам. Но все някога ще Ви остане време… Моят дом е винаги отворен за Вас и Ви очаква!…

Карасулиев направи изящен поклон. Преди да излезе, се обърна към Динев.

— Благодаря ти, Туше.

— Няма нищо, Йожи.

Когато вратата зад него се затвори, Скарлатов бе раздразнен, но и заинтригуван от посещението му. Искаше да попита Динев откъде се познават, но той го изпревари.

— Какво е впечатлението Ви от този човек?

— Неопределено. Но Вие го познавате отпреди?

— Интересуваше ме Вашето мнение. Много ме интересуваше…

— Заслужава ли такова внимание? — възрази Борис.

— Дано да не заслужава!… Познаваме се от деца. Йожи като мене е пълен сирак. Бяхме заедно в католическия пансион. Беше най-способният ученик. По произход е евреин, знае немски от дете. Вероятно е родният му език. За йезуитите евреин-католик значи извънредно много!… Той беше фаворизиран в пансиона и следяха неговото развитие с особено внимание.

— Доколкото схващам, е бил Ваш конкурент тогава?

— Има нещо такова, но не това е важното. Когато разрушиха пансиона през Илинденското въстание, ние побягнахме. Щяха да ни заколят, ако войводата Аргир Манасиев, също френски възпитаник и свързан с католиците, не ни помогна. Така и двамата се озовахме в Солун. Там живяхме заедно в една квартира около година при невероятна мизерия. Разнасяхме кафета, вършехме всякаква работа. После аз побягнах към България, а той остана. Винаги съм се интересувал от съдбата му и научавах оттук-оттам за преуспяването му… Да продължа ли по-нататък?…

Скарлатов кимна с глава.

— В Солун най-богатият български търговец беше Иван Деливанов. Йосиф постъпил в кантората му на съвсем дребна работа и в няколко години станал дясната му ръка. Деливанов имаше една-единствена дъщеря — Анастасия, красавица!… Тя завърши девически колеж в Австрия. Деливанов внезапно починал. Всичко става около 1909 година. За общо учудване, това най-богато момиче в Солун се жени за Йосиф Карасулиев. Той поема работата на баща й изцяло.

— Може би е била принудена?

— Доколкото ми се простират сведенията, не е така. Тя е образована, умна, невероятна красавица, богата и независима. А това значи, че е имала чувства…

Борис беше заинтригуван.

— Значи е намерила нещо в него!

— Прав сте! За да се ожени такова момиче, тя трябва да го уважава и цени твърде много.

— Все пак, Динев, защо ми разказвате тази сантиментална история?

— Изслушайте по-нататък и сам ще прецените!… Кантората на Деливанов, под ръководството на Карасулиев се разраства. Печалбите — също. Готви се да основе банка, но избухва Балканската война. Карасулиев успява да ликвидира недвижимото имущество и да го превърне в пари. Установява се в София още от началото на войната. Основава Командитно дружество, в което той е едноличен господар и развива през войната бясна дейност. Не Ви ли се вижда странно, че е успял за по-малко от година да стане фактор във финансовия живот на България?

— Вие смятате, че трябва да се съобразяваме с Командитното му дружество?

— По-скоро с него. Тия дни усилено се занимавам с дейността му. Става нещо невероятно. Досега е успял да разори и погълне капиталите на три провинциални банки. Не се гнуси от никаква съмнителна работа. Изкупува полици и менителници, заложни разписки, ипотеки, акции, облигации — на нищожна цена, които всеки свестен банкер смята несъбираеми, и успява да събере и последното левче!… Изглежда притежава доста чужди девизи[162] и е станал един от лъвовете на черния валутен пазар. При сегашните ограничения продава и изкупува валута, злато и ценни книжа. Изобщо, участва във всяка сделка, която му носи печалба.

— А защо не основе банка?

— Още опипва почвата, а и данъците, които плаща едно командитно дружество, са малки. Но ето, това е пункта, до който нашите интереси се кръстосват. Имам абсолютно сигурни сведения, че е свързан и финансиран не само от австрийските банки, но и от френските.

— Директно?

— Посредством Генералната банка. Но не е ли все едно?… А това значи, че мечтата му е да заеме мястото на Търговската банка във финансовия живот на страната, като стане фаворит.

Скарлатов с нарастващо неприятно чувство слушаше Динев. Ето опасностите като черни облаци се събираха от четирите посоки на света и надвисваха над Банката. Той искаше да го прекъсне, но бе принуден да го слуша.

— Освен това, чести гости в дома му са Фердинанд, някои генерали, министри, финансисти, чужденци… Живее на широка нога. Казват, че жена му Анастасия ги привлича. Но досега никой не може да потвърди нищо лошо за морала й.

— Ще Ви моля да се заемете подробно с Йосиф Карасулиев и Командитното му дружество, а също и със семейния му живот и приемите…

— Обърнахте ли внимание на проспекта му? — попита Туше Динев, като взе оставения проспект от бюрото на Скарлатов и прочете: — Ето как завършва: „Дава сведения от всякакъв вид“. Разбирате ли? Не става въпрос само за финансова информация, но и от всякакъв вид. Преведено на нормален език, това значи напълно легална шпионска централа.

— Не отивате ли далеч?

— Вярно е, не го обичам. Но това не ми пречи да усещам застрашително нещо, което не ми е ясно… Моят ловджийски нюх не ме лъже.

— Какво практически предлагате?

— Засега нищо. Моля по Ваше нареждане да отпуснете една минимална сума за възнаграждение на началника на Телефонната централа и телефонистките.

— Подкупи?

— Не правим ли същото с телеграфа?

— Добре, съгласен.

Двете срещи през деня имаха силно въздействие върху Скарлатов. Той даже не направи опит да спи през дългата есенна нощ. Разхождаше се в обширната библиотека на втория етаж със спуснати завеси и мислеше… Тази тъмна страна от дейността на Банката беше факт. Той не само се сблъска с нея, но направи и първите практически стъпки. Моралната страна на въпроса бе толкова ясна, че не търпеше коментарии. Та не приличаше ли Банката на една държава в умален размер, със своя полиция, доноси, подкупи, интриги, борба за всеки сантиметър финансова територия, покупка на души?… И все пак не моралният аспект бе тоя, който го вълнуваше, сякаш бе приел вече в себе си статуквото с всички последици, произтичащи от това. Мисълта му бе насочена в съвсем противоположна посока — как да запази Банката като институция, а не като морал!… Без да има достатъчно факти, му бе пределно ясно, че в момента тя е в опасност. Към него, наследника, се отнасяха с недоверие и партньорите, и клиентите. Дори персоналът се съмняваше във възможностите му. А глутницата, която го заобикаляше, като че подушваше лесна плячка и го дебнеше. Той можеше да свие знамена, да се откаже от борбата, да се махне от България от помийната яма и заживее, където и да било, един смислен, разумен, радостен живот. Но старият банкер бе правилно преценил същността на сина си. С горчивина Борис си спомни неговите думи: „Когато нямаш противник, когато не се сражаваш, ти залиняваш и сякаш не живееш“. А нямаше и съмнение, че е нагазил вече в полето на битките. Все още имаше време да спре. Но това го унижаваше. Нима съм толкова бездарен, безхарактерен и ми липсва ум, за да не мога да воювам и смажа тия чакали?!… Неговата гордост, неговото самочувствие бяха болезнено засегнати от такава перспектива. Да бяга от бойното поле не бе в кръвта му. И така, както навремето от чувство за противоречие остана в България, така и сега той реши в себе си, че няма да отстъпи, че ще се бие и на дело ще докаже способностите си. Освен това борбата го увличаше така, както увлича хазартния играч. За пръв път той забеляза тая черта в себе си и трябваше да признае, че е част от неговата същност. Тази дълга нощ Борис окончателно реши да поеме Банката с всички произтичащи последствия. Това бе краят на една дълга борба, най-страшната — борбата със себе си, продължила години, в която той направи своя окончателен избор — пое Банката за сметка на идеалите! И ако досега все още не бяха напълно умрели, той имаше тази непреклонна воля да ги стъпче, каквато и болка да му струваше.

Започна вторият период от живота на банкера Борис Скарлатов-син.

Глава четвърта

Сутринта Скарлатов се чувстваше напълно изчерпан. Той мълчаливо пиеше кафето си. Туше Динев също не проговори нито дума. Разбираше колко е трудно на младия наследник. В трапезарията влезе старият Никола.

— Един човек иска да Ви види.

— След половин час почваме работа.

— Мисля, че е Ваш познат. Идваше понякога и при баща Ви.

— Как се казва?

— Забравих му името. Сега е офицер, но мисля да беше някакъв писател…

— Матов?! — възкликна Борис.

— Точно така!

— Веднага го покани!

Борис се зарадва. От завръщането му в София това бе единственото приятно посещение. Когато Матов влезе, Борис го посрещна прав. Искаше да го прегърне, но в същия миг разбра по израза му, че не бива. Лицето на Матов излъчваше всичко друго, но не и доброжелателство. Усмивката изчезна от лицето на Скарлатов. Все пак той запази любезността си, въпреки че не си подадоха ръка. Матов бе във военна офицерска униформа, но върху пагоните му не личаха отличителни знаци за чин.

— Радвам се, че дойде. Седни да изпиеш едно кафе.

— Кафе не пия.

— Чай?

— Дошъл съм по работа.

— На твое разположение съм.

— Господин Скарлатов, някога, преди години, със съдействието на Вашия баща взех заем от Банката и купих къщата, в която живея. Изплащах редовно вноските. Но преди една седмица, когато дойдох да платя поредната вноска, Вашият чиновник ме уведоми, че сметката е приключена и не дължа повече нищо.

— Е, какво от това?

— Чакам Вашето обяснение.

— Представи си, че нямам такова! Аз съм в София от една седмица и нищо не знам.

В разговора се намеси Туше Динев.

— Ако позволите, господин Матов, ще Ви кажа, че покойният шеф нареди още 1912 година, при започване на войната, Вашата сметка да бъде приключена.

— Аз подаяния не искам.

Скарлатов наблюдаваше с интерес нарастващия гняв на Матов.

— Както виждаш, нямам никакъв пръст в тая работа!

— Ако обичате, говорете ми на Вие!

— С удоволствие! Вашите претенции към мене не ме засягат.

— Аз искам да си платя вноската!

— Съжалявам, изглежда моята банка не е мястото, където да се освободите от парите си. Но светът е широк! Можете да ги хвърлите на всяко друго място, да зарадвате някой бедняк или да засилите славното толстоистко движение!…

— Не позволявам в мое присъствие да се говорят мръсотии за Толстой и учението му!

Скарлатов бе засегнат от поведението на Матов. Все повече и повече не можеше да се владее.

— Интересно учение… Създателят му е бивш офицер, който до края на живота си не е могъл спокойно да мине край маршируваща рота войници… Както виждам, въпреки Вашия пацифизъм, Вие не сте се погнусили да участвате в поредната война…

Матов целият се изчерви.

— Аз… взех участие само в санитарните части на Червения кръст — объркано каза той.

— Ах, да, спомням си една снимка в австрийското илюстровано списание… тогава бях в Солун… с интерес я разглеждах. Мисля, че представляваше Пловдивската военнополева болница с персонала. В средата бе царица Елеонора Кьостриц Рьойс — в униформата на милосърдна сестра, до нея главният лекар — някакъв полковник, а от другата й страна… очите ми не можеха да повярват — писателят-толстоист, пацифист, радетел на доктрината за непротивене на злото Михаил Матов!… Може би са се върнали във Вас някакви стари царедворски навици? Иначе не мога да си обясня присъствието Ви там…

— Вървете по дяволите, банкере!

— Вие също, писателю!

Матов рязко се обърна и с бързи крачки излезе от трапезарията, като тръшна с всичка сила вратата след себе си.

Въпреки че не даде вид, Скарлатов бе болезнено засегнат. Той забрави за Туше Динев и взе да се разхожда напред-назад по килима. Вероятно така се е чувствал Каин след убийството на Авел, когато е тръгнал самотен и отритнат от всички по земята. Но аз никому лошо не съм сторил, а трябва да нося печата на Каин върху челото си!?… Е, добре, така да бъде!

— Шефе, време е да слизаме.

Изглежда в тоя ден, който започна толкова зле, неприятностите нямаше да свършат. Малко след като влезе в кабинета си, чу през тапицираната врата гласове, които се караха. А после тя с трясък се отвори и се показа Кюлев. Старият бай Никола се мъчеше да го задържи, но последният с неподозирана физическа сила го отхвърли настрани и застана срещу Борис. Този човек не беше на себе си. Лицето му бе изкривено от злоба, юмруците му стиснати и напираше напред като човек, който ще се бие. Скарлатов не отстъпи нито крачка. Кюлев застана срещу него гърди срещу гърди и дишаше право в лицето му.

— Извикай Спас и изхвърлете тоя дърт козел! — каза Борис.

— Спас не е тук. Отиде да учи шофьорлък.

В кабинета мълчаливо влезе Туше Динев. Веднага разбра обстановката и хвана Кюлев отзад. Бай Никола се окопити и заедно с Динев започнаха да го изтласкват. Изведнъж той завика с писклив глас.

— Копеле мръсно, проклето скарлатовско семе! Ще посегаш на златото ми! Ще те убия!…

Туше Динев разкопча палтото му и измъкна от пояса на Кюлев голям барабанлия пистолет. Погледна очаквателно Борис.

— Никола, затвори вратата! Пуснете го! Любопитен съм да видя как ще ме убие…

Кюлев целият трепереше. Оставиха го във фотьойла. Първоначалната му възбуда бързо се смени с пълна апатия и безсилие.

— В състояние ли сте да обясните поведението си?

Кюлев нищо не отговори и гледаше Борис с такава омраза, каквато никога не можеше да се предположи в тоя човек.

— Динев, налейте му една мастика, а ти, бай Никола иди да си гледаш работата!

Зъбите на Кюлев изтракаха по кристалната чаша. Динев му изсипа мастиката в устата. Задави се и почна да кашля.

— Ще те убия…

— Е, добре де! Разбрах. А сега обяснете защо!

— Защото си крадец, хайдук, обирач като баща си. Разбойник и вагабонтин!

— Господин Кюлев, възрастта Ви е такава, че Ви спасявам от един неприятен бой с борина, какъвто упорито си търсите!

— Ще изкупваш разписките ми, а?! Търсиш златото ми! Няма да ти го дам! Ще умра, но няма да ти го дам! Старият ли башибозук те научи какво да правиш след смъртта му? А?! Той и само той! Беше го срам приживе да ме обере. Завеща ти и моите пари, нали?!…

— Търпението ми почва да се изчерпва. Ще Ви изчакам още съвсем кратко време и после ще заповядам да Ви изхвърлят навън.

— А това какво е, кажи де! Какво е?!

Кюлев стана от фотьойла и извади от сакото два свитъка, които хвърли на бюрото. Скарлатов с любопитство ги разгъна и започна да ги разглежда. Бяха пергаментови, написани калиграфски, с подписи и оловен печат под форма на пломба върху червени конци.

— Динев, елате насам! Това ми напомня хрисовула[163] на цар Иван Шишман от Рилския манастир…

След като ги разгледа, Динев каза:

— Обикновени заложни разписки а модо Кюлеви. Старинна, художествена изработка. Същите, каквито издаваше при акцията по изкупване на златото. А ето и името на клиента. Познат. Грешка няма!…

Кюлев се обърна към Туше Динев.

— Само ти, мюзевир-кьопек, и старият хайдук знаехте лицата, от които изкупвах. Само вие имахте списъка! И сега почвате акция срещу мен. Да ме оберете, а? Да вземете това, което с толкова труд спечелих!

— Все пак, за последен път Ви питам, ще обясните ли поведението си?

— Правите се, че не знаете?! А сте хванали адвокати да ми предявят заложните разписки?

— Динев, имате ли понятие какво става?

— Доколкото разбирам, някой изкупва заложните разписки и после ги предявява на Кюлев да върне залога.

— Баща ми беше ли уведомен за това?

— Шефе. Баща Ви изкупваше злато от Кюлев. А по какъв начин самият той събираше златото и спекулираше за своя сметка, не го интересуваше. Естествено, личната печалба на Кюлев бе голяма и той я вложи в злато, което вероятно е останало при него. Сега трябва да се раздели със златото. Цената му се е покачила.

— А откъде знаят от кого съм купувал? Кажете де?! Кой е дал имената на клиентите?

Динев сви рамене.

— Само вие знаехте! Само вие имахте списъка и сега изкупвате от тях разписките, за да ми ги предявите! Ето, това е истината! Кажете де?! Не е ли така?!…

Скарлатов се замисли. Погледна Кюлев. Този човек беше напълно побъркан.

— Не мислите ли, че тази акция е планомерна? — обърна се той към Динев.

— Нямам понятие… Господин Кюлев, досега колко разписки са Ви предявени?

— Четири!

— Може би е случайно?… И все пак, четири разписки?… Не е малко — каза Динев.

— Моля Ви, погрижете се за този бабаит! Отведете го до дома му. Мисля, че никак не е наред. Оставете го в леглото и после се заемете със случая! Искам да разбера какво става, колкото се може по-скоро!

Туше Динев кротко хвана за раменете Кюлев и го изправи на крака. Поведе го към вратата, но той се изскубна. Плачеше.

— Ще ми играете театро?! На мене?! Ще видите кой е Кюлев! Нищо няма да получите! Само за смях ще станете на цяла България! Така да знаете!

— Водете го, Динев! Вземете и това желязо, внимавайте да не се нарани!…

Динев изпразни барабана на револвера и сложи патроните в джоба си. После го вкара в пояса, под палтото на Кюлев. Усмихна се и каза:

— Какъв комита бил! Да не му се надяваш!…

Скарлатов не бе предвидил тия две неприятни срещи за деня. Но третата среща — със Стефан Неделев — бе отлагал цяла седмица и трябваше на всяка цена да я проведе. Изпитваше неприятно чувство към този студен човек с учтиви маниери, които отблъскваха всяка човешка близост. Не си правеше никакви илюзии и във финансово отношение. За Неделев парите бяха всичко на този свят и той подчиняваше на тях цялата си същност. В тия златни години за развитието на българската индустрия той бе станал най-богатият индустриалец в страната. С огромен капитал, притежател на множество предприятия, силен, независим, фактор, с който се съобразяваха всички, и най-беглите калкулации показваха, че като финансова величина той е почти равен на Търговската банка. Сгрешил ли бе старият банкер, като му помогна в неговия възход? Сега този колос не бе ли най-голямата опасност за Банката? Не бе ли най-големият противник? Ако този човек изтеглеше капиталите си, какво щеше да остане от Търговската банка?… Борис бе помислил и къде да проведе срещата. В „Юнион клуб“ му се струваше невъзможно, там беше шумно, с много познати и нямаше място за сериозен разговор. Най-добре беше у дома!… Разпореди се да приготвят всичко. Неделев дойде в Банката точно в края на работното време. Влезе в кабинета, поздрави учтиво Борис, но не му протегна ръка. Остана прав, въпреки поканата да седне.

— Бихте ли дошли горе да поговорим?

— Предпочитам да излезем навън. Имам малко работа…

Това, че този човек се отнесе с пренебрежение към предстоящия разговор, като подчерта, че едновременно има да върши своя работа, засегна Скарлатов.

— Тогава можем да отложим разговора за по-спокойни времена! Аз също съм много зает тези дни.

— С баща Ви обикновено разговаряхме по всички дела на разходка. Не виждам какво Ви спира да продължим тази традиция?

— Вашата заетост в момента.

— Не, просто ще минем покрай едно място… Това е всичко!

Скарлатов погледна заспалото лице на Неделев. Спуснатите клепачи, придаващи на лицето му безразличен вид, равният глас с английски акцент и учтивостта му подчертаваха студената недостъпност и скритост на този човек. Не бе приятна срещата.

Те тръгнаха по улиците на София. Времето беше мрачно. Денят преваляше. Вървяха мълчаливо и Борис не знаеше как да започне разговора. Неделев с нищо не го окуражи. Стигнаха до Турската легация и завиха по стръмнината към Докторската градина. Спряха пред една строяща се сграда.

— Това ще бъде моят дом — каза Неделев.

— Не е ли много голям за сам човек, или мислите да се жените?

— Засега не. Просто искам да имам обширна, уютна и красива къща.

Работниците бяха още тук. Двамата изкачиха стълбището на първия етаж. Доколкото можеше да схване, това беше типичен английски дом с огромни стаи и салони.

Те постояха малко на постройката и тръгнаха по „Царя“. Отминаха Орлов мост и поеха по Цариградското шосе. Вече падаше мрак.

— Господин Неделев, избрахте не най-подходящия начин за сериозен разговор, какъвто ни предстои…

— Аз най-добре мисля, като ходя. Баща Ви също. Ще видите, че така е по-добре.

— Аз нямам какво да кажа. Може би Вие трябва да започнете?

— Аз също нямам нещо особено да Ви съобщя. Засега остава статуквото отпреди смъртта на баща Ви.

— Какво смятате да предприемете?

— Ще чакам.

— И какво ще чакате?

— Вас, господин Скарлатов. Вашата дейност, Вашият маниер на работа, Вашите възможности.

— Вие нямате доверие в мен.

— А защо трябва да имам? Какво на дело сте показали? С какво ще ми гарантирате капиталите във Вашата банка?

— Как да разбирам това?

— Както желаете, господин Скарлатов.

— Тогава не е ли по-добре за Вас и за мен да ликвидираме по приемлив начин взаимоотношенията си?

Неделев нищо не отговори. Вместо да избегне пряко противопоставяне, вместо да разбере първо какво мисли партньорът му, Скарлатов се бе ядосал и сега играеше ва банк[164]. След дълго мълчание Неделев заговори с равния си глас.

— Господин Скарлатов, Вие правилно поставихте въпроса. Аз също мисля по нашите взаимоотношения. Знаете, че в България има и други банки с възможности, по-големи дори и от Търговската банка. Достатъчно е да спомена Генералната, Кредитната и Балканската.

— Но те са чужди банки.

— Именно там е въпросът. Не мислете, че нямам блестящи предложения. В момента ще Ви издам една тайна. Аз съм подложен на натиск от тяхна страна.

— В ущърб на Търговската банка?

— Точно така. И не само аз. Но и голяма част от клиентите Ви. И тия сигурни, стари Ваши клиенти идват постоянно при мене с един и същи въпрос: какво ще стане с Търговската банка? Какво да правят? Как да постъпят?

— А защо идват при Вас, а не при мене?

— Защото Ви нямат доверие. Негово Превъзходителство, старият Ви баща, излъчваше сигурност, граничеща с някаква мистика. Вие, за съжаление, сте лишен от тази дарба.

— И така, Вие ми съобщавате за някакъв заговор.

— Не сте прав, господин Скарлатов. Ако имаше такова нещо, нямаше да провеждаме този разговор. И знаете ли защо още не се е оформила коалицията срещу Вас?

— Любопитен съм…

— Все пак, не разбрах какво Ви спира да приемете блестящите предложения от другите банки?

— Господин Скарлатов, ще Ви кажа, колкото и да е странно. Спира ме сянката на моя баща и на Вашия. Може да Ви звучи глупаво, но аз разговарям често с тях.

— И какво Ви казват?

— Да изчакам. Идеите на Вашия баща бяха и мои идеи. Капитал, печалба без национална идея не ме увличат. Аз съм за национална индустрия! Но ако тя се окаже нерентабилна, няма да се поколебая къде да застана. На страната на печелившия!

— Добра позиция, в която печелите и в единия, и в другия случай.

— Засега, докато съм с Вас, само губя.

В тъмнината Скарлатов се спъна. Почувства твърдата ръка на Неделев, който с неподозирана сила го задържа. Това още повече го угнети. Недъгът му от войната се обади в най-неподходящия момент. Добре, че не можа да види лицето ми, помисли си Борис. Неделев отпусна ръката му.

— Да се връщаме! — каза Скарлатов.

Обратния път до Банката двамата преминаха в пълно мълчание. Борис бе подтиснат. Действителността се оказа далеч по-страшна, отколкото си бе представял. Но поне започна да се изяснява, си мислеше той и чувството му на съпротива, желанието му за активност нарастваше. О, аз ще им дам да разберат! — повтаряше си той. Ще видят те кой имат насреща! Но дали наистина щяха да видят?!… Той не бе напълно уверен. Аз трябва да вярвам в себе си, иначе съм загубен!

Неусетно те бяха стигнали до Банката. Тук се разделиха. Скарлатов остана сам на улицата. Красивата сграда, залята от електрическата светлина, не го зарадва. Той не искаше да се прибере в тоя синкаво-бял затвор, където го чакаше още една безсънна, угнетяваща нощ. Внезапно в съзнанието му изникна един цитат от Библията, когато Ровоам от Книгата на царете казва на старейшините самохвално след смъртта на Соломон: „Малкият ми пръст ще бъде по-дебел от бащиния ми кръст“. Но с такива думи той не можеше никого да убеди. Трябваше му успех, успех на всяка цена. Само той би наклонил везните на негова страна!… А какво значи успех за една банка? Това е преди всичко печалба, нарастване на капитала и нарастване на трезора. И несъзнателно мислите му се насочиха към случката с Кюлев. Какво действително той притежаваше? Кой разтърсваше тоя златен чувал? Щеше ли от него да се посипе златото? Та той самият му бе подсказал начина на действие!… Важното бе докъде са стигнали другите в акцията? Действие на сляпо ли е, с цел да извадят от равновесие Кюлев, или добре замислен план? Кои са хората, които провеждат акцията?

В трапезарията го чакаше Туше Динев. Когато видя ведрата му физиономия и сините му очи, които го гледаха дружелюбно, някаква веселост и спокойствие го обзеха. Поне пред него можеше да говори всичко, да сподели най-съкровените си мисли и планове, колкото и неморални да са те!… Този човек не само нямаше да го обвини, но щеше и да му съдейства.

— Вечеряхте ли?

— Не ми се яде.

— Наредете на Донка да направи голяма кана силно кафе и елате в библиотеката!

За негова радост камината гореше. Беше топло и приятно. Скарлатов свали палтото си и остана по жилетка. Запали цигара. След малко тихо влезе Динев и остави на масата голяма кана кафе, захарница и чаши. Борис го попита:

— Знаете ли по какъв въпрос искам да разговарям?

— За Кюлев.

— Да не сте ясновидец?

— Опитвам се да разсъждавам така, както съм се учил от Негово Превъзходителство баща Ви… Какво Ви пречи да се намесите в играта? Морални терзания? Та Кюлев винаги е бил Ваш враг. А днес със своето поведение скъса всички възможни мостове. Грехота ще е, ако не се възползвате. Той и без това е загубен.

— До какви сведения стигнахте?

— Днес поработих добре… Положението е следното: някой изкупва заложните разписки, но изглежда само с цел да шантажира стария скъперник и го извади от релсите. Разчита на по-нататъшните му неразумни действия. Говорих с един от тримата адвокати, които са предявили заложните разписки за изплащане. Не можах нищо да изкопча. Действат от името на друго лице. Апропо, това са най-способните и безскрупулни юристи в тая страна. Изглежда по всичко, че са пребогато платени, защото работят от душа и сърце.

— И все пак кой се крие зад тях?

— Това беше най-трудната част от задачата. Зад тях е Йосиф Карасулиев. Той провежда акцията.

— А докъде е стигнал?

— По сведенията, които събрах, почти до никъде. Действа на сляпо, понеже няма друг начин. До тоя момент са изкупени около дванадесет заложни разписки.

— А защо Кюлев днеска беше готов да ме застреля?

— Защото мисли, че Вие сте това друго лице.

— А има ли право така да мисли?

— Разбира се! Списъка на клиентите, които са заложили златото, е известен само на нас. Ето го!

Динев остави на масата една папка. Скарлатов я разтвори.

— Доста голям списък…

— И забележете — ние го притежаваме! Остана от времето преди Балканската война. В изкупването на златото тогава бях аташиран към Кюлев и си водех подробни бележки.

— Какво предлагате?

— Да се намесим в играта и да почнем да изкупваме от утре заложните разписки. Ние ще ги изкупим на безценица, понеже хората отдавна са се простили със златото си, а лихвите в тоя период са нараснали и фактически те нямат пари, за да внесат залога. Затова всеки лев за тях, дошъл изневиделица, колкото и малко да е това, е печалба. Така ние ще станем притежатели на заложните разписки и ще ги предявим. А понеже черно на бяло глупакът Кюлев е нарушил безбожно закона за максималната лихва и забраната за свободен обмен на златото, попада автоматично под ударите на правосъдието и няма да смее да гъкне! Така че, като разтърсим златния чувал смея да заявя, че златото му ще се посипе в Търговската банка.

Тази нощ двамата мъже обсъждаха бъдещата акция до пълни подробности. Когато навън почна да светлее, Туше Динев каза:

— Бих Ви помолил да ми дадете помощник.

— Имате ли някой предвид?

— Георгиев. Навремето и той участва и е запознат с подробности.

— Вземете го.

— Освен това, ще ми трябват налични пари.

— Ще наредя на касиера да Ви отпусне. Ако не стигнат, вземете от Народната банка.

— Бихте ли ме освободили за малко да си оправя тоалета.

— Да, разбира се! Съжалявам, но Ви предстои тежък ден…

Останал сам в библиотеката, Скарлатов продължи да се разхожда напред-назад. За миг му се мярна в съзнанието образа на Яна, момичето на Кюлев — плаха, стеснителна, несръчна, но не почувства никакво угризение на съвестта от това, че тя ще бъде крайната жертва. Предстоящото го бе завладяло изцяло.

Глава пета

Изкупването на заложните разписки в София вървеше бързо. Главната дейност на Кюлев отпреди бе в провинцията и, по искане на Туше Динев, цялата работа се прехвърли извън Столицата. Освен Георгиев, той издейства още двама помощници по свой избор, а също и двама юристи, не по-малко способни и безскрупулни от тия на Карасулиев. Разноските по акцията срещу Кюлев растяха. Скарлатов се питаше какво ще спечели от всичко това. Но вече започнал едно дело, нямаше навика да го прекъсва. Щеше да кара играта докрай, каквото и да му струваше. А и сведенията за противната страна бяха, че е засилила своята дейност. Това укрепваше убеждението му, че играта е твърде голяма и вероятната печалба — също. Когато Туше Динев замина за провинцията, той остана сам. Не излизаше никъде и работеше денонощно с прекъсване за сън от няколко часа. Борис бързо навлезе в работата на Банката и хоризонтът на замъгленото му съзнание започна да просветва. Да знаеш, значи да можеш, и с увеличаване на знанието растеше и сигурността му. Скоро го посети отново генерал Стоев. Посрещна го любезно, даже му се зарадва, защото самотата го гнетеше. Почерпи го с най-стария коняк и разговорът, който водеха пред пламъка на камината, му беше приятен. Стоев бе добър събеседник. Знаеше твърде много за разни високопоставени хора и преди всичко за царския двор. Разказваше свободно, с чувство за хумор. След като се беше уверил, че ще бъде необходим на Банката и лично на Скарлатов. Той вече не се прикриваше, не се боеше, че думите му ще бъдат зле изтълкувани! Затова откровеността му стигаше до цинизъм. Докато Борис внимаваше да не пие много, генералът не се сдържаше никак. Изглежда, че капацитетът му беше твърде голям, защото се владееше напълно. Да, този човек беше ценен за Банката…

— Генерал Стоев, Вие дойдохте само да ме посетите, или по работа?

— Преди всичко да се видя с Вас! Много държа отношенията ни да бъдат не само служебни.

— Поласкан съм.

— Жалко, че трябва да идвам само вечер късно.

— Страхувате ли се?

Стоев примижа и посочи с пръст нагоре, намеквайки за Фердинанд.

— Заради Дългоносия… Знаете ли каква шпионска служба има?!… Само да мръднеш и всичко научава! Следи и министри, и офицери…

— А защо?

— По две причини. Страшно е подозрителен и, второ, е голям клюкар. Прави го, за да ни държи всички в шах и щом пожелае, да ни смачка.

— Значи е опасно за Вас да идвате тук.

— Тази вечер — не!

Скарлатов учуден го погледна.

— Тази вечер не, защото той ме изпрати при Вас.

— Така ли?!…

— След поражението се криеше в Рилския манастир… Привиждаха му се заговори и трепереше за живота си. Смяташе, че искат да го застрелят. Но сега се окопити, и още как!… А щом тоя човек малко живне, забравя лошото, особено за което лично е виновен, и започва старата песен… А това значи, че му трябват пари!

— За него лично?

— Общо взето избягва да взима лични заеми, освен когато не трябва да ги връща. Но в държавната хазна бърка с удоволствие като мечка в хралупа с мед и се наяжда до видиотяване!

— Как да разбирам посещението Ви тогава?

— Като покана от него. Иска да се видите на четири очи, така както навремето с баща Ви.

— А по какъв въпрос?

— Не казва никога, но мога да предполагам. Ще иска Вашето сътрудничество за нов външен заем, и то спешно!

— Доколкото ми е известно, състоянието на златния резерв и наличните авоари в чужбина не са малко.

— Не смее да пипне там, защото държавният дълг към Народната банка е огромен и в парламента ще се вдигне вой.

— Генерале, в момента не съм готов за такава среща. Ще ми трябва време.

— Повече от три дни е невъзможно да отлагате.

Още същата нощ Скарлатов написа шифрована телеграма до директора Тюретини, която рано сутринта лично занесе на телеграфиста. После събра всички възможни налични материали по финансовото състояние на България. Бяха официални, следователно неточни. Не можеше да извадиш от тях действителна представа. Това, което беше достояние до парламента, той го знаеше. За всеки случай прочете и отчетите. Тогава реши да прибегне до личните си връзки. Още на другия ден покани на голяма вечеря старите си приятели от Службата по заемите. Те приеха поканата с удоволствие. Рано следобед дойде Терзиев. Скарлатов напусна кабинета на Банката и двамата се качиха на горния етаж. Огромният Терзиев не се бе никак изменил, макар че работите му като финансов посредник на немските фирми вървяха добре. Все така усмихнат, с добро разположение на духа, той се радваше на живота и от него се излъчваше доволство. Бе все така закачлив, добродушен, обичащ компаниите и търпим към шегите. Облечен в скъпи дрехи, кой знае защо, те никога не седяха на неговата фигура елегантно, а сякаш едва издържаха балканджийската му физика. Терзиев, придружен от Донка, разгледа кухнята, а после запасите от месо, зеленчуци и подправки. Беше очарован досущ като майстор, попаднал в кухнята на Ла Консиержери[165], където имаше съдове за приготвяне на цял вол. Лъснатите старинни тигани, тенджери, тави, огромната готварска печка бяха сякаш негова мечта. Набързо свали сакото, запретна ръкави и облече една престилка, която Донка услужливо му предложи. После като главнокомандващ започна да се разпорежда. Беше в стихията си. Всичко се завъртя около него. Донка, която бе добра готвачка, веднага се преклони пред авторитета му и пое безропотно ролята на помощник. Бай Никола бе набързо изпратен да повика съдържателя на ахчийницата, към когото Терзиев имаше няколко професионални въпроса. Жената на Спас, Неда, и двете камериерки току подтичваха насам-натам. Първо разгоряха печката до зачервяване. Пот се лееше от Терзиев. После, по негова заповед, се заеха да режат лук, да вадят месата, които той скептично оглеждаше и сам отрязваше нужните късове. С една огромна дървена лъжица опитваше поред от тенджерите и даваше заповеди за прибавяне на това-онова. На няколко пъти изпраща камериерките до чаршията, за да купят необходимите подправки. Явно мястото на Скарлатов не бе в кухнята. Ароматът на вкусни ястия проникваше даже тук, в библиотеката. Но тази вечеря не бе удоволствие за Борис. Той се разхождаше напред-назад по килима и мислеше как да постави въпроса пред приятелите си така, че да получи нужните сведения и съвет. Когато се стъмни, дойде лично телеграфистът с кодирания отговор на Тюретини. Текстът беше съвсем кратък: „В момента заем изключен“. Той даде една банкнота на телеграфиста. Последният благодари, отказа да изпие чаша вино и си тръгна.

Доктор Иванов и Сакарев пристигнаха сравнително рано, още щом се мръкна. Те също не се бяха променили. Първо, отидоха да се здрависат с Терзиев, който едва им обърна внимание, зает с готвенето. В кухнята кипеше бясна дейност. Освен домашните, тук бе и смутеният притежател на ахчийницата. Иванов и Сакарев обиколиха целия етаж, където бе жилището на банкера Скарлатов. Най-подробен бе Сакарев. Той имаше вкус към старинната мебел и особено се застоя пред двете камини в салона и в библиотеката. Дълго време разглежда и многобройните кутии с тютюн. Избра египетски за лулата си и, без да чака покана, се настани по такъв начин в голямото кожено кресло пред горящия огън на камината, че Иванов и Скарлатов да не могат да седнат. Борис извади бутилка стар коняк и наля четири чаши. Извика бай Никола да занесе в кухнята една на Терзиев. Но Сакарев отказа коняка и попита за уиски. Бай Никола отвърна, че не знаел къде се намира. Борис го изпрати да издири бутилката на всяка цена. Наложи се дълго да го чакат, докато най-сетне донесе една голяма, теракотена, изпрашена бутилка с червен печат на тапата. Чак тогава тримата се чукнаха. Сакарев бе напълно щастлив.

— Твоят баща бил ли е в Англия? — попита той Борис.

— Живял е към две години в Лондон и Манчестър.

— Личи си! Само там можеш да се научиш да живееш човешки!…

— Е, стига де! Пак ли взе да глупееш с твоята Англия! — каза Иванов.

Сакарев не му обърна никакво внимание.

— Топлина, стабилна мебел… никога няма да изскърца или да се счупи нещо! Ароматен тютюн, уиски… Липсва само един едър булдог в краката ми. Но това е постижимо!…

— Липсва ти едно арнаутско куче да те захапе баш когато не очакваш! — каза Иванов. — Още по-добре, ако е бясно!… Статистиката е убила в тебе всичко човешко!…

— Господин приват доцента по Международно право доктор Иванов се опитва да оригиналничи, но безуспешно!… Всъщност, Скарлатов, как се чувстваш в качеството си на банкер?

— Зле.

— Така и предполагахме, че не си ни поканил за тоя, дето духа… Все пак ти благодарим!

Скарлатов се смути от тая откровеност на Сакарев. Намеси се и Иванов.

— Ние напоследък често разговаряме и мислим за теб… — каза той.

Борис погледна последователно и двамата. Не, в тях нямаше никакъв сарказъм.

— Е, добре!… Имам големи проблеми. Имам нужда от вашата помощ!

Иванов излезе и след малко се върна с Терзиев.

— Махни тази глупава престилка! — му каза той.

Терзиев хвърли престилката на стола и остана по риза със запретнати ръкави.

— И така, графе, слушаме Ви с внимание… — каза Иванов.

Скарлатов не скри нищо. Той знаеше, че това са честни хора, от които никога нямаше да излезе дума за разговора им. Освен това и четиримата бяха участвали във войната и към приятелството им се бе прибавил опитът на бойната дружба. Отнесоха се много сериозно към предстоящата среща с Фердинанд. Те разиграха възможния диалог на Борис с него. Всеки подробно излагаше мнението си. За сетен път Скарлатов се убеди от каква висока класа финансисти са приятелите му. Техните знания и ерудиция силно го впечатлиха. Бяха израснали в тези години, в които той се хлъзгаше надолу и изпростяваше. Всеки от тях бе поел своя път — ясен и определен, път, който ги удовлетворяваше. В разговора нямаше и помен от някакво пренебрежение към Скарлатов. Напротив, говореха с него като с равен. Но той не се почувства добре в средата им. Бе достатъчно честен, за да признае, че е загубил част от това академично образование, с което дойде в България. Той се прикриваше. Не искаше те да узнаят действителната му стойност. Какво да правя?!… Аз съм банкер, а те хора на науката! И понеже избра тази професия, бъди поне в нея на нивото им!… Но той чувстваше, че и в банковото дело не е още на висота. И все пак бе благодарен за тяхната помощ. Бяха се увлекли толкова, че бай Никола трябваше да ги прекъсне.

На вечерята, която бе весела, разнообразна, обилна, поднесена с вкус, те не засегнаха въпросите, които бяха обсъждали. Пиха много, смяха се много. Чак когато се сбогуваха на разсъмване и Скарлатов слезе на улицата да ги изпрати, Иванов му обеща, че в най-скоро време ще получи сведенията, които ще съберат, както и съображенията им по тях. Навън бе влажно и студено, а мъглата гъста. Силуетите на тримата постепенно изчезнаха, но той още дълго чуваше смеха и веселите им гласове. Застанал на улицата, Борис Скарлатов не искаше да се прибере. Макар и пил, той не бе весел. Някаква скръб по миналото, което му се струваше чисто и светло, го бе обхванала и тази скръб се дължеше на тримата му приятели. Разбра, че бяха по своему щастливи със своя смислен начин на живот, или най-малкото — не бяха загубили възможността за щастие, докато той бе изгорил всички мостове след себе си.

От мъглата изскочи фигурата на висок човек. Той залиташе. Сигурно е пиян, помисли си Борис. Но когато се взря, разпозна Кюлев. Той отиваше към Банката. Скарлатов се изпречи на пътя му. Кюлев беше без калпак, гологлав в тоя студ, с разкопчан, вехт балтон и съвсем небрежен в облеклото.

— Добро утро, господин Кюлев. Към Банката ли идвате?

— Борисе, ти ли си?

— Аз съм. Още е рано за работа…

— Знам, знам… щях да стоя, докато я отворят.

Стана му жал за тоя объркан старец, когото знаеше от дете.

— Ще настинете, господин Кюлев. Защо не си отидете вкъщи?

— Идвам при тебе, момчето ми…

Борис въздъхна.

— Елате, да се качим горе.

— Не, не искам. Дойдох да ти се извиня. Прости ми! Напразно те подозирах. Държал съм те като бебе в ръцете си и винаги съм те обичал, както обичах и уважавах моя приятел от детинство стария Скарлатов.

— Странно. Не останах с такива впечатления от последната ни среща…

— Не бях на себе си. Бях глупав и лош. Друг е крадеца, друг, а аз, тъпака, подозирах тебе!…

— Ами ако не сте се лъгали в подозрението си?

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което казвам. Ако аз съм този човек?

— Не, не си ти, а сатаната Йосиф Карасулиев. Яна толкова много плака!… Все повтаря — иди, татко, да се извиниш! Иди и, ако трябва, целуни му ръка!… Скарлатови са добри хора и никога не сме видели зло от тях… И ето ме, идвам…

— Господин Кюлев. Трябва да направя една малка декларация. Наистина, когато първия път дойдохте, нямах хабер от работите Ви. Но след това се намесих активно. Сега аз изкупвам заложните Ви разписки по списъка, който притежавам.

— Не, това не е вярно!

— Това е самата истина и ако не бяхте лично дошли, щях да намеря начин да Ви съобщя.

Кюлев нищо не отговори. Ръцете му трепереха.

— Светът се е обърнал наопаки… — каза той.

Извърна се и със залитаща походка тръгна обратно. Подранил дюкянджия с трясък вдигна рулетката на магазина. Премръзналият Борис се качи вкъщи.

Още преди да слезе в Банката, пристигна Туше Динев, уморен, с измачкани дрехи. Идваше направо от гарата.

— Току-що съобщих на стария Кюлев, че изкупваме разписките.

— Правилно сте постъпили.

— Той не е напълно уверен, че сме ние.

— За главата му е!

— А защо се върнахте?

— Трябва да направя малка проверка в картотеката.

— Как върви изкупването?

— Не съвсем, както очаквахме. Имаме засечки.

— От конкурентите ли?

— Карасулиев е изпратил своя ортак и пръв помощник Елеазар Фархи. А това значи, че работата е дебела! Докато в София всичко протичаше гладко, сега не е така. В провинцията се сблъскваме на всяка крачка с противника. Ту те ни изпреварват, ту ние.

— Как си обяснявате това?

— Засега нямам никакво обяснение.

— Ще пиете ли кафе с мен?

— После. След няколко дни ще мога подробно да Ви докладвам.

Той повече не видя Динев. След като работният ден приключи, в кабинета му дойдоха Иванов, Сакарев и Терзиев. Те му донесоха написани сведенията, до които се бяха добрали, а също и своите препоръки. През цялата нощ Скарлатов чете техните бележки и дълго размишлява върху фактите. На сутринта, поне за себе си, беше изяснил всичко. Според него, бе готов за срещата си с цар Фердинанд. Позвъня на генерал Стоев. Последният веднага пристигна. Уговориха срещата за същата вечер. Останалото време до мръкване той грижливо приготви тоалета си, облече фрака, взе бастуна със златната глава на орел и слезе по мраморната стълба на Банката.

Глава шеста

Нощта бе студена. Мъглата, която не беше се разпръснала през деня, започваше да се сгъстява. Почти нищо не се виждаше. Скарлатов отвори вратата на купето. Никола, седнал на капрата, внимателно направляваше конете. От ноздрите им излизаше пара. Отдавна бяха излезли извън София. Пътят до двореца „Враня“ бе дълъг. На портала не се забавиха, защото началникът на караула — млад, напет офицер — ги очакваше. Той се качи на капрата до Никола. Купето мина по алеята от дървета, потънала в мрак, и излезе на широката поляна пред Двореца, залята от светлината на прозорците и фенерите по стълбището и терасата. Скарлатов за пръв път виждаше сградата, където фактически живееше Фердинанд със семейството си и придворните. Мястото бе бивш турски чифлик, подбрано с вкус и обич към природата. Имотъ, който Фердинанд бе купил от бея, бе огромен — с поля, гори, ливади, потоци и блата, а земята плодородна. Той не само запази всичко, но превърна запуснатия чифлик в едно доходно стопанство, където се произвеждаше всичко в изобилие — жито, зеленчуци и плодове. По ливадата пасяха стада породисти крави, овце и коне. От тази гледна точка Фердинанд следваше традициите на феодалите — да произвежда всичко, каквото е необходимо за живота. Хората, които работеха в Двореца, бяха доволни. Фердинанд не плащаше повече от необходимото, но не държеше в мизерия работниците. Те бяха нахранени, облечени, спокойни, доволни. Немалка роля играеше и гордостта на тия прости хора, че работят в Двореца! С годините Фердинанд полека-лека се бе освободил от чужденците и сега бе обкръжен само с българи. И тъй като ценеше външния вид бе избрал хубави българи — едри мъже, повечето руси. Месеше се във всяка дребнавост — в земеделието, и в скотовъдството, и в мандрата, и в градината, и в сметките, но всеки случай, не без разбиране. Дворецът не само се издържаше, но изхранваше както работниците, така и служителите и офицерите. Продуктите за пищните приеми също се произвеждаха в стопанството. Фердинанд създаде голям парк, планиран по френски маниер. Приличаше на градината в Тюйлери[166], а самата постройка не бе голяма, но красива, сливаща се с околната природа. В Двореца имаше нещо интимно. Този човек обичаше природата и имаше вкус към нея. Воден от адютанта, Скарлатов влезе в гардеробната, където свали палтото си и остана по фрак. За разлика от Двореца в София, тук липсваше помпозност и лукс. Вътрешната подредба бе съобразена с нуждите на царската фамилия. Всичко бе на място и уютно. Адютантът отвори една врата и Скарлатов се озова в голям салон, стил рококо. Бе в бяло и небесносиньо и навяваше нещо весело. Там, изправен, го чакаше престолонаследникът княз Борис Търновски във военна униформа. Адютантът се оттегли.

Князът не бе се променил от последната им среща. Изглеждаше все така младолик, тънък и строен. Той посрещна Скарлатов естествено, без поза, с необикновена учтивост. Тази му учтивост, така странна за България, където царяха груби нрави, бе сякаш някакъв анахронизъм, който рязко отличаваше Княза от всички: от народ, интелигенция, министри, военни и от самия му баща цар Фердинанд. Дали бе негова същност, или начин да се предпазва от околните? По-скоро е второто, помисли си Скарлатов. И маниерът на разговор у Княза бе аристократично изискан — да каже нещо любезно на събеседника, да го поласкае без сервилност и създаде естествена обстановка за общуване.

— Много се радвам, господин Скарлатов. Винаги съм се интересувал за Вас. Жалко, че в тази война не можахме никъде да се срещнем!…

Князът бе участвал на фронта в VII Рилска дивизия в настъплението към Солун и се бе представил много добре. Той се приближи към Скарлатов и посочи с пръст златната значка върху ревера на фрака, вместо ордена за храброст.

— Както виждам, Вие сте кавалер на ордена за храброст. Мога ли да знам къде го получихте? При Одрин?

— За последната битка в Солун. Но бях и при Одрин.

Лицето на Княза помръкна.

— О, аз също бях в Солун, но преди Вас. Толкова много се говори за бедата, която ви постигна там. Бяхте ли пленен?

— Не, измъкнах се.

Князът погледна бастуна на Скарлатов. Бе забелязал, че накуцва…

— Надявам се, че не сте били тежко ранен?

— Само малък дефект.

— Не бих казал, че е дефект това, което краси истинския мъж. А с какъв чин завършихте войната?

— Капитан.

— Моите поздравления, господин Скарлатов!

Настъпи пауза, сякаш възможният разговор между тях бе изчерпан. Но следващият въпрос го изненада.

— Обичате ли автомобилите, господин Скарлатов?

— Нямам отношение.

— А аз много ги обичам. Просто имам страст към тях. Първоначално се увлякох от локомотивите, и знаете ли, имам правоспособност за машинист. Няма да остана гладен при тази професия!…

Князът се усмихна и продължи:

— Но автомобилът е толкова интересен! Това е самостоятелен организъм. През войната почти не съм слизал от волана… Представете си машина, напълно независима, която може да те отведе навсякъде. Доколкото разбрах, Вие също искате да купите автомобил…

— Смятам, че е време да се разделя с конете.

Откъде ли е осведомен за намеренията ми, помисли си Скарлатов, а после се сети: от генерал Стоев, разбира се, тоя клюкар!…

— Спас ще стане прекрасен шофьор.

Скарлатов трепна. Само това не бе очаквал.

— Издадох Ви една малка тайна. Аз лично обучавам Спас на своята стара кола. Разглобяваме я и я сглобяваме по цял ден. Обикаляме околностите. Той е малко муден, но научи ли нещо, никога после не го забравя. Ще имате най-добрия шофьор в България.

— Благодаря Ви, Ваше Височество.

— А каква марка смятате да купите?

— Нямам понятие.

— Така и си помислих. Ще имате ли нещо против, ако аз избера колата? И, простете, вече писах до няколко фирми и те изпратиха проспектите. Спряхме се на „Мерцедес“. Завладяващо занимание е автомобила, повярвайте ми!

— Вярвам Ви, Ваше Височество, и ще Ви бъда безкрайно признателен, ако Вие лично изберете автомобила, но съм смутен да искам такава голяма услуга.

— О, това е толкова приятно за мен!… Знаете ли, господин Скарлатов, от фирмата „Мерцедес“ ми изпратиха снимката на колата на кайзер Вилхелм. Това е най-красивата кола в света, но за съжаление прекалено къпа. Затова ще се задоволим със стандартен модел. Радвам се, че във Ваше лице прогресът на техниката намира такъв почитател. Дано и други хора се увлекат по Вас!… О!

На вратата се показа адютантът. Князът погледна Скарлатов със сините си очи.

— Баща ми Ви очаква, господин Скарлатов.

В тоя човек има нещо инфантилно, си помисли Борис Скарлатов.

Цар Фердинанд го посрещна в библиотеката на Двореца. Тук обстановката бе проста и делова. Книгите стояха в дъбовите шкафове акуратно подвързани и подредени. Върху голямата маса бяха сложени папки и книжа. Фердинанд бе в проста военна униформа, гологлав, без ордени и акселбанти. Стори му се остарял и посърнал. Когато Скарлатов влезе, царят стана и го посрещна прав.

— Очаквах Ви, господин Скарлатов, с нетърпение Ви очаквах. Приемете моите съболезнования по повод кончината на уважавания Ви баща. Уверен съм, че под Ваше ръководство Банката ще има блестящи успехи.

— Благодаря за ласкавите думи, Ваше Величество.

— Моля, седнете… По-добре тук, пред масата, срещу мен… Повода, по който Ви викам за съвет, не е радостен, за съжаление…

Това, което Скарлатов виждаше сега, бе коренна противоположност на предишната среща. Пред него стоеше не актьор, а застаряващ, угрижен делови мъж. Дали нещастията са го направили такъв?… Беше учтив и естествен. Но си спомни мнението на баща си — не биваше да се лъже! Това състояние на царя бе временно. Постоянното бе другото, външното, показното, хитрото…

Фердинанд тежко седна в креслото на отсрещния край на масата, където бяха книжата и папките. Той стисна ръцете си, обсипани със скъпи пръстени, и каза:

— От няколко дни, господин Скарлатов, се занимавам с финанси. Смея да кажа, че ги разбирам доста. Но, за съжаление, нямам добри съветници. Мъча се сам, като грешен дявол… Личното ми имущество, пръснато из цяла Европа, ръководя добре, и то съвсем сам! И ми е чудно, че не се получава същото с държавата!… Та не е ли тя като едно по-голямо имение, да речем?

Скарлатов се усмихна.

— И да, и не, Ваше Величество!

— А от всичко най-неразбираема за мен е банката.

— Имате предвид Народната банка?

— Да, именно! Тя пречи, тя спъва, тя е преграда за всяко мое начинание. Обяснете ми, Скарлатов, кой е виновен? Вероятно инатливите хора, които работят там?!…

— Не, Ваше Величество, Народната банка винаги е имала умни, способни финансисти и честни патриоти. Те се сменят, но тя остава.

— А защо, господин Скарлатов, след като сме една държава, един народ, едно правителство, един цар, не сме едно с банката? Защо тя трябва да е напълно независима, чиновниците да имат даже отделен пенсионен фонд? Сякаш тя е някаква английска колония в центъра на София, както Гибралтар, да речем?! И, ако на държавата са нужни пари, да иска заем от собствената си банка?! Това е толкова диво и неразбираемо! Държавата да се счита длъжна на някакво учреждение, което с пръст да махна, ще срина до основи за един миг?!

— Простете, Ваше Величество, но по тоя начин ще рухне цялата икономика на страната и последствията ще бъдат печални.

— И понеже така казват всички, аз съм длъжен да вярвам? Значи ли това, че банката стои над народа, над държавата, над царя?

— В известна степен, да. И, ако позволите да Ви обясня, банката осъществява икономическия реглаж. Без нея ще настъпи хаос. В този смисъл, служи за спирачка в изразходването на средствата, тъй като се явява като кредитор на държавата. Там и само там се отразява действителното състояние, а не в бюджета. Тя е истината в нейния чист вид. От друга страна, банката планира, финансира и контролира целия икономически живот. Затова е светая светих на държавата. Там, в нейния олтар, като пред Господ, се отчита и начертава бъдещето. И затова е неразделна от държавата. Простете, ако се увлякох…

— В миналото е имало държави, които векове наред са съществували без народни банки!

— Но сега това е невъзможно! Светът има свой общ пазар и той свързва всички, искат или не искат, в едно зависимо цяло. И най-малката промяна, където и да е по света, се отразява върху цялото. Именно банката е учреждението, което осъществява тази връзка.

— Скарлатов, може би не съм наясно, бихте ли ми дали конкретен пример?

— Когато започна войната, ние нямахме пари, защото външният заем се провали. Тогава Правителството поиска заем от Народната банка. Обаче лимита на такъв заем бе определен със закон на 40 милиона лева. При повече от тая сума се нарушаваше златното покритие на банкнотите. А нуждите бяха много по-големи. Правителството издаде заповед за отменяне на тоя лимит и банката се подчини.

— Подчини се по силата на юмрука!

— Горе-долу е вярно. Но какво последва? Поради неимоверните разходи за доставка на оръжие и боеприпаси, авоарите в чужбина бързо се изчерпиха и от 35 милиона златни лева спаднаха на 17 милиона. Банката бе принудена от датата 10 октомври 1912 година да забрани свободната обмяна на банкноти срещу злато. Това доведе до бързата девалвация на лева по отношение на чуждите валути и фактически го обезцени. Тя автоматично увеличи емисията на нови банкноти без златно покритие и те се превърнаха в хартийки. В резултат: инфлация, нестабилност на лева, намаление на външната търговия и износа, недоверие в кредиторите, обща несигурност.

— А какво можехме друго да направим?! Войната почна! Разходите нараснаха! И, ако бе завършила успешно сега нямаше да водим този глупашки разговор!

— Човек предполага, а Бог разполага.

Фердинанд избухна, лицето му се изчерви, той стана на крака.

— И Вие ли, господин Скарлатов, вярвате в мръсните клевети на моите противници? Че аз съм загубил войната?! И Вие ли вярвате в легендата, че съм дал устна заповед на генерал Савов да започне военни действия срещу съюзниците?! Та те вече се бяха сговорили, бяха разделили освободените земи предварително помежду си, бяха издали даже съответните манифести за почване на войната! Една силна България на Балканите бе крайно неизгодна за тях! И въпреки това, не аз дадох повода, не аз!

Фердинанд удари с юмрук по масата. Скарлатов се опита да заговори, но той го прекъсна:

— Не ми е изфирясал акъла, за да издам тая заповед! Може би такава щеше да има за бъдеще! Но точно тогава — не! Мене ми трябваше време да прегрупирам армиите, да повдигна духа на народа и войниците, и щях да ги бия тия наши „мили“ съюзници! Щях да ги разгромя един по един в няколко седмици, ако не бяха тези нищожества, тези каналии начело на този нещастен народ! И това страхливо, объркано правителство, в което нямаше нито един истински мъж, издаде писмена заповед, жалка заповед за отменяне на първата, и парализира армията ни, обезвери я, предаде я! И, ако трябва да съм честен докрай, ще кажа, че заповедта на генерал Савов не бе погрешна, а само прибързана! Не бе и фатална, защото щяхме да се справим със съседите при всички обстоятелства! Предателството бе извършено от правителството на Данев[167] и, ако има Бог, ако има справедливост на тоя свят, един ден истината ще блесне! Вярвате ли ми, господин Скарлатов?

Борис погледна лицето на Фердинанд. Очите му бяха насълзени. Не, тоя път не е актьорска игра, си каза той. Този човек сега страдаше и бе уверен в своята правота.

Фердинанд пак седна в креслото и подпря глава с две ръце. После с глух глас и типичния си немски акцент каза:

— Продължете, господин Скарлатов. Не ме жалете! Кажете всичко лошо докрай! Именно сега, когато сме изоставени от всички сами на себе си…

— Мисля, че това, което Ви казах, изчерпва лошото.

— А нима има добро?

— Да, Ваше Величество. Що се касае до финансиите, има и нещо твърде радостно.

Фердинанд махна ръце от главата си и погледна с недоверие Скарлатов.

— Не обичам да ме утешават!

— Нямам такива намерения. Странно е, че въпреки тази изтощителна война, в момента се наблюдава една небивала досега делова активност. Сякаш войната бе само един антракт между първо и второ действие на пиесата.

— Скарлатов, и аз съм учил логика в Терезиан Колеж, но такава, с каквато Вие си служите, Бога ми, е непонятна за мен!

— Това не е логика, а диалектика. Ако имате търпение, да продължа?…

Фердинанд кимна с глава.

— Да вземем, например, златния резерв на Народната банка. Въпреки войната, въпреки разходите, поради умната политика на банката да изкупва злато от новоосвободените земи, златното покритие нарасна от 51 милиона златни лева преди войната на 55 милиона след войната!

— Значи, това е вярно…

Фердинанд оживено почна да се рови в една папка.

— Такива цифри са дадени и тук. Но как тогава ще обясните, че курса на лева спрямо френския франк на парижката борса е девалвирал и се е покачил със 122 лева за 100 франка?

— Това е изкуствено покачване, което няма реална основа, а по-скоро психологическа. Използват затрудненията на България след войната и спекулират.

— А как бихме им попречили? Може би трябва да пуснем златото?

— По никой начин! Просто ще трябва да съберем чужди девизи, с които Народната банка да разполага, за да финансира вноса и външната търговия.

— А откъде ще ги съберем?

— Та те са тук, в България!

— Не разбирам…

— Тези външнотърговски платежни средства са притежание на частните банки, на акционерни дружества, на индустриалци, на отделни лица. За да се съберат; трябва да се образува Камбиален[168] синдикат[169] от частни банки и банкери, с цел да се задоволят нуждите от чужди девизи.

— И това ще даде резултат?

— Разбира се! Само че не толкова бърз. Месеци, може би половин година, и тогава курса на лева ще се изравни с франка.

— Аз от стар опит знам друго сигурно средство — голям външен заем! С това ще оправим международното си положение, а като увеличим банкнотното обръщение, ще се справим и с вътрешното. Затова Ви извиках, господин Скарлатов. Какви са възможностите французите да отпуснат заем в най-бърз срок, при условия, каквито те поставят? Вие сондирахте ли Пари Ба?

Скарлатов кимна с глава. Този човек винаги бе преодолявал всички финансови затруднения с външни заеми, без да се интересува от последствията. Въпреки всичко, той е лекомислен, си каза Борис.

— И какъв е резултата?

— Няма никакви възможности, Ваше Величество. Нито Франция, нито Англия ще отпуснат такъв, защото Русия не го желае. А според мене и не ни е нужен!

— А Германия?

— Тя е в момента във финансова криза. Смятам, че единствения възможен заемодавец е Австрия.

— Колко сте прав, господин Скарлатов! Само да знаете колко сте прав! И аз стигнах до същия извод…

— Но тук не мога да Ви съдействам — каза Борис.

— Не съм убеден в това. Напротив! Сведенията, които имам, говорят противното.

— Аз нямам никакви делови връзки с австрийските банки.

— Но с австрийски магнати имате, нали? Вашият главен съдружник е австриец?

Скарлатов си бе правил илюзията, че царят не се бе съветвал с други лица, освен с министри и финансисти от Народната банка. Хвана го яд на този хитър човек, който обхождаше всички храсти, за да изскочи заекът. Затова реши да го убоде с нещо.

— Ваше Величество, има още нещо. Увеличаването на банкнотното обръщение е най-лесния начин за кредитиране на една държава, но не и най-добрия! В момента летящия дълг на държавното съкровище към Народната банка е нараснал на 184 милиона златни лева. Този дълг трябва в най-скоро време да се погаси! И, ако е нужен външен заем, той ще е, за да попълни с външни платежни средства авоарите на банката.

— А мене заем ми е необходим не да укрепвам банката, а държавата! Ако не получим заем, армията остава без боеприпаси!… Съседите с голи ръце ще ни избият. Ето, това ме вълнува!

Скарлатов разбра, че разговорът е приключен. Фердинанд го изпрати до вратата на библиотеката и отново заговори:

— Господин Скарлатов, това, което казахте за Камбиален синдикат, не ми излиза от главата. Сигурен ли сте в добрия резултат? Ваша идея ли е?

— Да, Ваше Величество.

— Вие сте умен и способен човек! Аз разчитам на Вас и Вашите съвети! В най-скоро време ще Ви уведомя за моето решение.

Борис излезе, придружен от адютанта. Несъзнателно почна да анализира разговора между двамата, макар че току-що бе свършил. Смяташе, че е впечатлил Фердинанд, особено с идеята за Камбиален синдикат. Тя бе на Иванов, Сакарев и Терзиев. Те я бяха обмислили и развили в детайли, но лаврите обра Скарлатов. Не се срамуваше, защото в момента трябваше да прави впечатление на всички и особено на Двореца. Знаеше, че още утре ще се разчуе и авторитетът му сред политическите и финансови кръгове ще нарасне.

Конете бавно изкачваха височината пред София, а на превала спряха. Чуха се гласове. Скарлатов отвори вратата на купето. На шосето стоеше генерал Стоев и край него файтон с войник на капрата.

— От дълго време Ви чакам, Ваше Превъзходителство.

— Елате при мен!

Стоев седна до Скарлатов. Купето, следвано от файтона, потегли.

— Как мина разговора?

— Според очакванията ми.

— Както виждам, не сте очарован… Имаше един период, в който той беше пред абдикация[170], но се размина. Тоя човек е роден с късмет!

— А какво е състоянието на запасите в армията?

— Не лошо. Но блюдолизците подадоха доклад, че е необходимо попълване час по-скоро, иначе България пропада…

— Вие участвахте ли в него?

— А какво мога друго да направя?! Нямам намерение сам да си окачвам въжето! За да дишаш в тая страна, има само един начин — да си добре с него! — отсече.

— Имал ли е срещи с други банкери?

— С директорите на Кредитната и Генералната банка. Но остана с пръст в устата. Чудя се защо все пак поиска среща с Вас?

— Не разбирам…

— В момента финансовият му изповедник е Йосиф Карасулиев. Има свободен достъп до Двореца и Фердинанд е негов чест гост.

— А Вие, генерале?

— Аз също съм придружавал царя на една вечеря. Жената на Йосиф е красавица. Тоя пръч Фердинанд я ухажва!… Но смея да Ви уверя, че оставам верен на Търговската банка! Не ми е в кръвта да изменям на приятелите си.

Ти си един завършен предател, си мислеше Скарлатов, и няма на тоя свят нещо, което да не продадеш за трийсет сребърника… Гневът му към Стоев бе голям. Помисли да го попита къде са отишли парите, дадени за обучението на Спас. Беше сигурен, че Князът го обучава безплатно. Но не го стори. Причината за гнева бе не генералът, а този тайнствен Йосиф Карасулиев, който с всеки изминат ден растеше пред очите му като финансова величина и като опасност за Търговската банка.

— Какво Ви е мнението за Йосиф Карасулиев?

— Финансов лъв, бих казал, финансов гений! Ловък и умен човек! Бъдещето е пред него!…

Тази характеристика не зарадва Скарлатов. Сякаш високата оценка, дадена на Карасулиев, макар от човек на чието мнение не държеше, го нараняваше.

— Карасулиев има делови връзки с австрийските банки. Вероятно той ще е тайният посредник в заема.

— За всеки случай, генерале, няма да бъда аз!

— Жалко.

Останал буден до късно през нощта, Борис се запита какъв бе резултатът от разговора и реши, че е половинчат. Фердинанд възприе идеята за Камбиален синдикат между частните банки и банкери, но беше твърдо решил да вземе и външен заем. И все пак, не тази среща, а нещо друго помрачаваше и без това лошото му настроение, и това бе Йосиф Карасулиев, изникнал внезапно, дошъл кой знае откъде, не за добро!…

Глава седма

На другата сутрин първият посетител в директорския кабинет бе Йосиф Карасулиев. Облечен по същия фрапантен начин, с усмивка на лице, той влезе като стар приятел. На бутониерата имаше яркочервено цвете. Скарлатов изпитваше противоречиви чувства към този човек. Не можеше да го разбере. Външният бонвивански вид му придаваше нещо лекомислено — в пълно противоречие със сведенията, които бе събрал. Впечатлението бе преди всичко успокояващо. Каква опасност можеше да представлява той?! Дали всички не грешат по отношение на възможностите му? Наистина ли е финансова величина, или сапунен мехур? Но когато погледна стоманеносивите му очи, които за разлика от лицето му не се смееха, Борис се върна към реалността. Трябва да бъда крайно внимателен, си каза той.

— Добро утро, Ваше Превъзходителство. Този ден започва така хубаво за мен, а надявам се и за Вас. Сънувах сън…

— Така ли?

— Хубав сън! Прекрасен сън за Вас! И преди всичко много пари! Ще имате огромна печалба в най-скоро време! И веселие на душата. Голяма радост Ви чака!

— Седнете, Карасулиев. Вие сякаш съчинявате в момента псалом… Не знаех, че сте толкова добър тълкувател на сънища. Предшественика Ви Йосиф преди хиляди години в Египет е проявявал същия талант с добри лични изгоди. Може би тази дарба Ви е останала от халдейците? От вавилонския плен[171]?

— Да сънуваш въшки, много въшки, това е пари! Вие бяхте целия покрит от главата до петите с въшки! Големи, черни и аз Ви решех косите.

— И не падаха ли въшките във Вашия скут?

— Не. Във Вашия, но с моя помощ.

— Доколкото ми се простират сведенията, Вие напоследък не работите с гребен, а със ситно конско чесало, което методично прокарвате по снагата на катъра Кюлев!…

— Та кой съм аз — едно дребно насекомо, един малък човек!…

— Престанете да се кълчите, Карасулиев! Не Ви вярвам! Ашлашкия Ви външен облик може да заблуди някое канарче, но не си струва труда играта Ви при мен. Вероятно идвате по работа?

— Идвам от приятелски чувства. Още сутринта, като разказах съня на жена си…

— … тя Ви засили право при мене да ме зарадвате!…

— Ако искате, вярвайте ми, дойдох да Ви поканя на вечеря!

— Както виждате, аз съм зает.

— Елате, Ваше Превъзходителство, уверявам Ви, че ще останете доволен. Освен това, ще поговорим в една спокойна, домашна обстановка. А има какво да си кажем…

Скарлатов изведнъж реши. Нямаше смисъл да отлага разговора. Трябваше да отиде в бърлогата на звяра.

— Ще дойда.

— Повярвайте ми, Ваше Превъзходителство, няма да съжалявате!

— Надявам се…

След като приключи работа, Скарлатов се замисли върху предстоящото му посещение у Карасулиеви. Какво щяха да разговарят? Освен за Кюлев, може би за нещо друго, за Фердинанд, или?… Какво целеше тоя човек? Какво искаше от него? Къде бе клопката? А може би щеше да му предложи съвместни действия?… До тръгването си той не можа да се освободи от тия мисли. Облече за вечеря смокинг, едно английско нововъведение, което си прокарваше път. Беше хубава елегантна дреха, далеч по-удобна от фрака, и подчертаваше широкия му гръден кош, тесните му бедра. Сложи на ризата златните копчета с червени корали и по стар навик се огледа в огромното вгледало. Направи няколко гримаси и накрая учтиво се поздрави. Изглеждаше много добре!

Купето спря пред пететажно здание на площад „Македония“. Скарлатов слезе. Огледа постройката — беше красива, съвсем нова, във френски стил. Той отдавна не бе минавал оттук и се изненада колко нови сгради имаше. Долу бе кантората, където с ярки, крещящи големи букви пишеше: „Командитно дружество Карасулиев и Фархи“. На входа имаше табелки. Тук живееха и други семейства. Позвъня. Отвори му портиер. Бе уведомен. Лично поведе Скарлатов по мраморното стълбище с пътека, затисната от лъскави медни пръчки. Апартаментът бе на втория етаж. На вратата пишеше: Анастасия и Йосиф Карасулиеви. Не бе в българските навици да се слага първо името на жената. Отвори му лично Йосиф. И той бе в смокинг. С тази дреха изглеждаше още по-тънък, по-гъвкав и необикновено младолик. Апартаментът бе огромен, с високи тавани и много луксозен, залят от електрическата светлина на канделабрите. Всичко бе изпипано в най-малки детайли: мрамор, дъб, гипсови орнаменти, дебели персийски килими. След като лично му помогна да свали връхното си палто, Карасулиев го въведе в приемната. В камината гореше буен огън. Заговори с несдържана радост:

— Каква чест! Каква чест!… Най-големия банкер в тази страна да ми дойде на гости. Изглежда има с какво и малкият Йосиф да се гордее, макар и незаслужено…

Той го поведе да огледа апартамента. Наистина, всичко бе подбрано с голям вкус и по последна дума на модата. Този човек не бе пожалил пари, за да направи жилището си може би най-луксозното в София. В приемната имаше голям роял, а по стените маслени картини — стари и модерни.

— Вие интересувате ли се от живопис и музика?

— Жена ми, Анастасия! Тя е по изкуството! Пианото е нейно, картините също. О, ще видите каква е тя!…

Когато Анастасия влезе в салона, Скарлатов се стресна и обърка. Бе очаквал всичко, но не и това, което видя — една стройна, тънка жена, с тесен кръст и добре оформен бюст, тънки ръце с дълги пръсти. Но това, което преди всичко стряскаше, бе лицето, шията, главата… една изящна фигура с необикновено деликатни, интелигентни черти, бяла гладка кожа, неголям изящен нос, с гъсти, лъскави кестеняви коси, падащи върху раменете й. Роклята бе от тъмнокафява тафта с дантели и отговаряше на големите й светлокафяви, придръпнати очи, което ги правеше извънредно изразителни. Лицето й бе ведро, усмихнато и излъчваше необичайна чистота, присъща на целомъдрените момичета. А тя и нямаше вид на зряла жена. Малките й очертани устни сякаш подчертаваха изразените скули и електрическата светлина хвърляше две сенки под тях, придаващи тази необикновена нежност в израза. Не, това не бе жената, която си бе представял — възпълничка, едра, черноока македонка, която прави хубави баници. В следващите мигове учудването му още повече нарасна. Жената подаде тънката си ръка на Скарлатов непринудено, някак си като на стар приятел, с естествена грация. Скарлатов целуна ръката й. Не можеше да свали погледа си от нея.

— Мадам, аншанте… — произнесе той вдървено.

— Радвам се да Ви видя, господин Скарлатов — отвърна жената на красив френски език. — Толкова съм слушала за Вас! Щастлива съм, че сте в нашия дом.

— О, госпожо, простете! Вие сте толкова очарователна, че е страшно човек да Ви погледне — каза съвсем искрено Скарлатов.

— Грешите, господин Скарлатов. Аз съм една обикновена съпруга на делови мъж.

Йосиф Карасулиев не можеше да сдържа радостта си от впечатлението, което бе направила жена му на Скарлатов. За разлика от хилядите други мъже в тая страна, той не само не ревнуваше, но се гордееше с нейната красота, без да скрива това.

— Видяхте ли, господин Скарлатов! Видяхте ли моето съкровище? Та какво съм аз пред нея? Едно нищо! Това щастие съм получил от Бога! Иначе не мога да си го обясня…

Младата жена се усмихваше мило, докато траеше тирадата на Карасулиев. Изглежда бе свикнала с тия му излияния. Но нито за миг Скарлатов не почувства някакво пренебрежение в нея към мъжа й. Напротив, тя не скриваше, че е щастлива, че уважава и цени Карасулиев.

Дали го обича, помисли си Борис и си отговори утвърдително. В нея нямаше фалш и красотата й бе уравновесена и спокойна. Без да иска, той въздъхна. Да, този подвижен, строен мъж имаше право да се гордее. Той наистина бе щастлив.

Тримата седнаха пред камината. Скарлатов не сваляше очи от Анастасия. Загледа се в бижутата й — едно колие, една гривна, две диамантени обици, един диамантен пръстен и златна халка. Всичко бе старинна изработка. Колието представляваше пластинки от емайл, изобразяващи миниатюрни глави на ренесансови млади мъже и жени, облечени пищно, с характерни хубави, волеви лица, присъщи на тая епоха. Те бяха монтирани в златни филигранни рамки и свързани помежду си със златни звена. Карасулиев забеляза интереса на Скарлатов към бижутата.

— Великолепни са, нали? Колието и гривната са от незабравимия й покоен баща — моят благодетел. Стара, много стара флорентинска изработка. Но диамантените — аз купих! Погледнете, господин Скарлатов, какъв синкаво-искрящ цвят излъчват! Това са индийски диаманти, всеки около десет карата. Шлифовани са в Холандия.

Скарлатов се загледа в обиците, висящи на пандюли от розово-прозрачните, малки, красиви като седефена раковина уши на Анастасия. Те се поклащаха и наистина излъчваха синкави отблясъци.

Един огромен котарак, който до този момент Скарлатов не бе забелязал, скочи с неподозирана за тежината си лекота върху скута на Анастасия, протегна глава към ръката й и измяука басово. Анастасия го погали. Той примижа и започна да мърка. Такъв голям и охранен котарак Скарлатов никога в живота си не бе видял.

— Изглежда, във Вашия дом всичко е породисто!… — пошегува се той.

— Домазлък ни е от Солун — усмихна се Карасулиев. — Много трудно свикна с новия апартамент в София. Но сега е вече спокоен. Анастасия може да укроти и тигър!

С котарака в скута, пред пламъците на камината, Анастасия заприлича на образите върху бижуто. И сякаш за да бъде завършен обликът на тази очарователна жена, в салона влезе млада руса девойка, облечена като гувернантка. В ръце тя държеше дете с руси, дълги, къдрави коси, падащи върху раменете му. Очите му гледаха спокойно. Бяха сиви. Носеше копринени дрехи с дантели.

— Добра вечер — каза младата госпожица на немски.

— Добра вечер. Какво прекрасно момиченце! — каза Борис.

Карасулиев започна да се смее на глас.

— Момиченце? Добре казано! Но е момче. И питам се аз, Йосиф Карасулиев, какъв ще е тоя мой наследник, нежен като момиче и вероятно с женска душа!…

Анастасия внимателно остави тежкия котарак върху килима и пое от гувернантката детето. То се усмихна и обгърна шията й с двете ръце. И сякаш като в калейдоскоп отново се промени образът на Анастасия. Сега тя бе любяща млада майка, отдадена на рожбата си.

— Иване, кажи лека нощ на родителите си и на господина — каза на немски младата възпитателна.

Момченцето нищо не отговори и се притисна още по-силно до майка си. Тя внимателно освободи ръцете от шията си и го подаде на гувернантката.

— Лека нощ, бъди послушен! Когато си легнеш, ще дойда да те видя, преди да заспиш… — каза тя на немски.

— Ако не отиде, ще плаче до сутринта. Какво ли ще излезе от него?!… За всеки случай, едва ли търговец!… — добави Карасулиев.

Анастасия се извини, че ще ги напусне за малко. Мъжете останаха сами пред камината. Една камериерка влезе със сребърен поднос и сервира в сребърни чашки сливова ракия. Двамата се чукнаха.

— Хубава ракия, стара ракия! Пазя я само за скъпи гости като Вас!

— Сигурно имате огромни количества от нея… По мои сведения, скъпите Ви гости идват често и са доста на брой…

— Но между тях само Вие сте финансов гений, а това е повече от титла!

— И в какво се състои моята гениалност?

— В намиране на блестящ изход от всяко трудно положение.

— Какво имате предвид?

— Предложението Ви за Камбиален синдикат. Завиждам Ви! От един месец измъчвам мозъка си по този въпрос и ето, идва друг човек, решава го в минути! Как бихте го нарекли?… Никак нямам лошо самочувствие, но Вие ме изненадахте!

Скарлатов веднага схвана, че Фердинанд е споделил разговора с Карасулиев, затова грубо попита:

— Какво Ви възложи Фердинанд?

— По-точно, НИ възложи…

— Аз не съм във Вашето Командитно дружество!

— Точно затова! Аз тук съм нов човек. Връзките ми с останалите банки в страната са слаби. Вие сте този, който може да оглави Синдиката. В същия смисъл бе и моята препоръка. Още утре ще получите официално предложение. В Синдиката ще има представител и на Народната банка, но на частните банкери шеф ще бъдете Вие!

— Какво ще бъде Вашето участие?

— Ще Ви бъда помощник, разбира се, с дял от печалбата, съответен на авоарите, с които разполагам. Мисля, че ако си сътрудничим, ще направим добър удар!

— Кажете на съответния човек, че няма да позволя никой да ми се намеси в работата, даже ако е коронована особа! Нека още веднъж размисли, за да не съжалява, че няма да му играя по гайдата!

— Напълно съм съгласен с Вас. Фактически Вие ще ръководите Синдиката еднолично! Правилно ли съм разбрал?

Скарлатов кимна с глава.

— Аз от своя страна с радост приемам ролята на помощник и подчинен!

Настъпи пауза. Скарлатов не искаше да обсъжда по-нататък този въпрос. Такъв синдикат би издигнал престижа на Търговската банка и щеше да държи в ръката си мощен лост за влияние. Карасулиев наруши мълчанието.

— Има още един въпрос, който трябва да обсъдим… Касае се за външен заем.

— Аз съм против!

— Аз също!

Скарлатов изненадан го погледна.

— И въпреки това, ще трябва да бъдем посредници! — каза Карасулиев:

— Един е достатъчен!

— Тогава ще плащате от собствен джоб! Фердинанд има нужда от пари и в най-скоро време ще Ви изръси. Мене също.

— Колко е взел от Вас?

— Твърде много и в кратко време. А да му дадеш пари, значи да ги хвърлиш в нужника! Не ми се бърка в собствения джоб, още повече, че е по-малък от Вашия!

Скарлатов се усмихна.

— Ето моето предложение… — продължи Карасулиев. — Като посредници в заема ще имаме право на един процент комисионно.

— Не е ли много?

— Така е прието! Някои взимат повече. Вашият съдружник Вегенел е свързан с Винербанкферайн. Авторитетът му е голям и думата му тежи. Ако Вие го убедите да съдейства, въпросът е решен!

И на Борис не му се бъркаше в касата на Търговската банка, особено сега. След кратък размисъл той каза:

— Добре! Съгласен съм да въздействам върху Вегенел. Но Камбиалния синдикат ще ми отнеме много време. Заемете се Вие изцяло да ръководите посредничеството в заема.

— Смея да твърдя, че ще останете доволен от мен.

— Да се надяваме, но Ви предупреждавам, че ще контролирам всяка Ваша стъпка чрез Вегенел.

— Нямате ли ми доверие?

— А защо трябва да имам?

— Защото с нищо не съм Ви дал повод да мислите обратното.

Сега беше моментът да го атакува за случая Кюлев. И докато се колебаеше, в салона влезе един мъж. Имаше неопределена възраст, нисък на ръст, с къси крака, кръгло лице с мустаци, чиито краища падаха надолу. Главата му бе почти оголяла и кичур пригладени, черни като катран коси, взети от страничната част на главата, покриваха оголелия му череп. Беше облечен старомодно, с разкопчано сако и над жилетката се виждаше дебела сребърна верижка на часовник. Черните му очи гледаха кротко. Като цяло впечатлението беше за нещо домашно и безлично. Карасулиев скочи на крака да го посрещне.

— Елате, господин Фархи. Знаете ли кой ни е дошъл на гости? Самият банкер. Негово Превъзходителство господин Скарлатов!

Да, това е дясната му ръка в акцията с Кюлев. Ето че нещата почват да си идват на мястото, помисли си Борис.

Фархи му подаде ръка и седна на един стол, малко настрани от камината. Беше уморен. Отпусна се тежко и притвори очи.

— Господин Фархи не пие, не пуши и не е женен. Той е истински назорей[172], светец! Аз съм сирак, господин Скарлатов. Това, което съм постигнал, дължа на други хора. Един от тях е господин Фархи. Живее тука и е член на моето семейство, с което се гордея. Той е мой главен партньор!

— Роднини ли сте?

— Много повече! Приятели! Въпреки разликата във възрастта ни. Не знам какво е намерил в мен…

През цялото време Фархи мълчеше, сякаш разговорът не се отнасяше до него. Скарлатов внезапно премина в нападение.

— Господин Карасулиев, трудно се чувствам в присъствието на един честен човек като Вас, който апелира за доверие, и на един светец-назорей като господин Фархи. А още по-трудно ми е да свържа вашите образи на кротки хора със случая Кюлев!… Бихте ли ми обяснили заниманията ви от месеци наред, целящи разоряването на този човек? Той враг ли ви е? Или е прегрешил нещо, с което възмущава вашата съвест?

Фархи, който бе притворил очи, изведнъж трепна и столът изскърца под него. Карасулиев явно не очакваше тия думи и в първия момент се обърка. Не знаеше какво да каже. Но лека-полека се окопити. Скарлатов с интерес наблюдаваше промяната му. Чертите на лицето му се изопнаха и сивите му очи сякаш чак сега намериха точния си стоманен израз. От външната любезност не бе останало нищо. Приличаше му на котка, изопнала цялото си тяло за скок.

— Не очаквах — каза най-сетне Карасулиев, — че именно тази вечер ще трябва да се занимаваме с Кюлев… Може би Вие първо ще обясните Вашата намеса?

— След като отговорите на въпроса ми!

— Това е напълно законна търговска операция!

— Това е пладнешки грабеж!

— Има едно правило в търговията: за глупака няма място в нея, както овците не могат да се разхождат по поляната заедно с вълците! Кюлев е курбан! Въпросът е кой ще го изяде! Или смятате, че Вие сте по-подходящ, заради старото приятелство!?

— За всеки случай, моите подбуди, поради които се намесвам в играта, се различават от вашите!

— Високоморални, така ли?!…

— Посочете ми Вие какво имате зад гърба си? Предприятия, фабрики, индустрия? Какво сте направили за тази страна, освен да я грабите и разорявате?! Вие действате тук не като стопани, който обработват земята и гледат добитъка, а като бракониери! — повиши тон Борис.

— Така ли схващате нашата дейност?

— А как другояче? Вашето дружество е чисто спекулативно. След като опустошите плодородните поля, ще отидете на друго място, където природата е девствена, за да почнете отново да я разрушавате.

— Простете, но само Вие мислите така!

— По-късно и другите ще ви разберат!… И понеже говорим за морал в търговията, трябва да Ви кажа, че той все пак съществува! Въпроса не е в Кюлев, а в начина, по който ще се употребят капиталите му — дали за развитие на родната индустрия, или за следваща спекулация!

— Бихме могли да се споразумеем! Така щяхме да си спестим и средства, и нерви. Аз Ви протягам ръка за съвместни действия!

Карасулиев стана и протегна ръка. Скарлатов не я пое.

— Седнете, господин Карасулиев. Или не разбирате какво Ви говоря, или не желаете да разберете, защото така Ви е изгодно! Аз нямам нищо против Вас лично, а против крайната Ви цел! Тя е аморална и в търговски, и в човешки смисъл!

— Господин Скарлатов, не исках да застана срещу Вас. Напротив, Бог ми е свидетел, мечтаех да съм под Вашето вещо ръководство! Но аз пръснах доста средства в тази акция и ще отстоявам добитото срещу който и да е на този свят! Жалко, че в случая сте Вие! Напълно отчитам Вашия уми възможности, но, реално ли отчитате моите?

— Съвсем!

— Не съм уверен. Вие се считате недосегаем, но няма непревзимаема крепост, дори тя да се нарича Търговска банка Скарлатов!

Борис отлично се владееше, макар че бе обхванат от студен гняв след тази заплаха. Той се вживя в ролята си. За пръв път се превъплъщаваше така, както бе наблюдавал баща си в тежки битки. Именно тази вечер той разбра, че има дарбата, необходима за професията му на банкер. Усмихна се и каза:

— Господин Карасулиев, Вие сте роден за пълководец!

В този момент влезе Анастасия. Изведнъж Йосиф целият се преобрази. Той стана отново приятен домакин и продължи да е такъв през цялата вечеря. Ядеше с апетит, който не отговаряше на тънката му фигура. Сипеше комплименти към Скарлатов. Главното ястие бе печено агне. Поднесоха също баница и баклава за десерт. Фархи през цялото време скромно мълчеше. Но към него проявяваха внимание: както Йосиф, така и Анастасия. Този самотен човек все пак бе намерил своето домашно, огнище, помисли си Борис. След вечеря Фархи се извини и се оттегли. Сега той имаше възможност да разговаря с Анастасия. Скачаха от тема на тема, като в студентска среда. Тази жена имаше солидно образование и знаеше трите основни европейски езика. Макар, вече майка и домакиня на такъв голям дом, тя намираше време да чете, да свири на пиано, да се занимава със сина си, за който разказваше весело — с обич и хумор. Може би нямаше възможност да води подобни разговори с Йосиф, затова тази вечер тя бе възбудена и радостна. Анастасия се отличаваше от повечето жени в страната. Беше естествена, непосредствена, възпитана и жива. Една истинска европейка, с чувство на достойнство и лична свобода. Карасулиев не се намесваше в разговора, но го следеше с жив интерес. Гордост се четеше в него. Гордост от жена му. И той не я скриваше, а се радваше като дете. Леко зачервена, с искрящ поглед от чашката коняк след вечеря, Анастасия бе пленителна и Скарлатов изпитваше истинско удоволствие само от факта, че тя е тук. Изненада бе за него и нейното будно българско съзнание. Тя живееше с миналите и настоящи борби на Македония.

— О, господин Скарлатов — намеси се Йосиф, — ние помагаме с цялата си душа на македонските комити! Струва ни много пари, но не съжалявам!

Такава дейност в живота на семейство Карасулиеви Борис не бе очаквал. И мъжът, и жената мечтаеха като останалите бежанци, изпълнили България след Междусъюзническата война, да се завърнат отново в родната земя.

Към полунощ Скарлатов звънна по телефона да дойде Никола и го отведе. Навън бе студено. Той продължаваше да мисли върху изтеклата вечер. В съзнанието му всичко бе смесено и трябваше да се избистри. И доброто и лошото, и красивото и грозното. Опитваше се да примири тези неща, за да може да ги смели по някакъв начин, но без успех. Трябваше да се научи да осмисля живота такъв, какъвто е. От утре щеше да се впусне в битка срещу Карасулиев за златото на Кюлев. А едновременно се налагаше заедно да изградят Камбиалния синдикат, заедно да посредничат за външен заем. Врагове-съюзници!… Карасулиев е безмилостен грабител, но и патриот, подпомага бежанците. Жесток звяр, но и любящ съпруг и баща. Безскрупулен разорител, но прибира в дома си самотния Фархи… А нима аз съм по-различен от него?… Небето и над двамата бе с черни облаци, прорязани от светкавици. Само там, някъде на изток, един светъл лъч си пробиваше път в мрака и това бе образът на Анастасия Карасулиева.

Глава осма

Скарлатов се прибра вкъщи след полунощ. Там го чакаше Туше Динев, току-що пристигнал от провинцията. Изглеждаше уморен и угрижен. Борис се пошегува:

— Да не са ти пропаднали гемиите?

Но Динев не се усмихна.

— Чакам Ви отдавна.

— Спешно ли е?

Динев кимна с глава. Отидоха в библиотеката.

— Динев, аз се връщам от бърлогата на звяра. Останах с впечатление, че се чувства прекалено сигурен, да не кажа победител. Даже заплаши мене и Банката.

— Май че има основание… Той успя да изкупи голяма част от заложните разписки на Кюлев.

— Но ние разполагаме със списъка, а той нямаше такъв! Как ще обясните всичко това?

— Имам някакво обяснение.

— Да го чуем!

— Бих Ви помолил малко по-късно…

— Вие разполагахте с нужните средства и хора. Разноските далеч надхвърлиха очакванията ми. Нямам намерение да хвърлям повече пари на вятъра!

— Не сме победени. Ако теглим черта под сметката, ние и Карасулиев имаме горе-долу по равно изкупени разписки.

— А можехме да имаме всичко! — възрази Борис.

— Ако бяхме почнали първи и ако не бяхме минирани отвътре.

— Уточнете се!

— Шефе, моля Ви за един последен разход. До сутринта ще се изясни всичко!

— За подкуп?

— Сумата е голяма, без Вас не мога да реша!

— Щом се касае за предател, няма цена, която не бих платил да го узная и обезвредя! Кого подозирате?

— Не искам да слагам грях на душата си. Ще разрешите ли да се оттегля?

— Наистина, имате нужда от почивка.

— Не ме разбрахте. Излизам веднага. До сутринта ще се върна.

Сънят на Скарлатов бе неспокоен. На няколко пъти се стряскаше и будеше, докато окончателно реши да стане. Той спеше в малката стаичка, която служеше за спалня на стария банкер — с едно легло, нощна масичка и вълча кожа на пода пред леглото. Запали нощната лампа. Стъпи с босите си крака върху кожата. Изпита приятното чувство на топлина. Отмахна завесата на прозореца и погледна към двора, осветен от електрическите фенери. Беше още нощ. Той чу хлопане на врата някъде отдалеч. Наметна халата. В салона бе тъмно, но през открехнатата врата на трапезарията се виждаше светлина. Завари Туше Динев с чаша кафе пред себе си. Тъмни сенки обкръжаваха сините му очи. Ръката, която държеше чашата, трепереше. Динев стана на крака.

— Има ли в каната още кафе? Сипете на мен! Ако се не лъжа, Вие преживявате някаква трагедия?

Динев нищо не отговори.

— Е, слушам Ви… В края на краищата, имам право да науча името на предателя. Аз съм от хората, които плащат за истината, даже тя да е против тях!

С прегракнал глас Динев каза:

— Георгиев.

— Това нищожество с изглед на птица?! Деми-ден-дон, както го наричаше баща ми. Невероятно! Не грешите ли?

— За съжаление, не! Съобщи ми го един от адвокатите на Карасулиев. Списъкът е предаден от Георгиев.

— А какво е получил за това?

— Не знам. За всеки случай не малко. Още нещо… Адвокатът постави въпроса за своето бъдеше. Наложи се да му обещая, че ще го вземем на работа при нас.

— Полека-лека, Динев, Вие оформяте четата разбойници, на които атамана ще бъда аз, така ли?

— Тези юристи са нужни!

— Изненадан ли сте, че предателят е Георгиев?

— Не.

Скарлатов учуден го погледна.

— Грешката е моя и само моя. Ако добре бях помислил, отдавна щях да го разкрия… Той изплати наведнъж ипотеката на къщата си. Сумата бе голяма. Нямаше откъде да я вземе, ако някой не му я даваше срещу нещо.

— А какво Ви попречи да го разкриете?

— Известни лични чувства. Той бе на работа, когато аз постъпих в Банката. Останалите чиновници бяха възрастни, улегнали хора. Съвсем естествено се зароди известна дружба между нас. Споделяше свои материални трудности и амбиции.

— В този човек амбиции?!

— Големи! Покойният Ви баща казваше на шега, че има нещо наполеоновско в него. Даже в шегите си той бе пророк… Често му ходех на гости. Има прекрасна жена и много възпитано момиченце. Аз съм му кръстник. Казва се Елена.

— Не очаквах, че сте толкова сантиментален…

— По-скоро самотен.

— А защо не се ожените?

— Семейството би ми вързало ръцете. Ще трябва да се простя с личната си свобода, тъй като най-близките ми хора ще определят поведението ми. Георгиев е добър пример. Простете, шефе, какво смятате да правите?

Без да се замисля, Борис каза:

— Ще го унищожа!

Динев мълчеше с наведен поглед. Гняв обхвана Скарлатов. Той започна да се разхожда по килима. Чехлите му бяха неудобни и единият изхвръкна от крака му, ритна и другия и продължи да се разхожда бос, като накуцваше.

— А може би, Динев, Вие сте против?

— Не, шефе — тихо каза той.

Скарлатов слезе в кабинета си рано, преди да дойдат чиновниците. Гневът му не бе се уталожил. Сякаш в тази битка с Карасулиев случаят Георгиев бе най-важният. Опитваше се да разсъждава студено. Не можеше да не отчете, че Йосиф бе показал проницателност в преценката на хората. Съвсем точно се бе насочил към Георгиев. Бе отгатнал наполеоновските му амбиции, готовността за предателство и притаената отмъстителност на този невзрачен човек, мачкан в кариерата си цял живот. Правилно бе усетил и алчността му, и скритата ненавист към Търговската банка, която с ипотеката го държеше в плен. Георгиев искаше да се освободи на всяка цена, като не разсъждаваше, че попада в още по-голяма зависимост. Скарлатов за пръв път в живота си се сблъскваше с необяснимия феномен, наречен човешка неблагодарност. По всички правила на логиката Георгиев би следвало да бъде благодарен на Банката, което външно би се изразило в непоколебима вярност. Така би трябвало да бъде! Но в живота по-често се случваше обратното. В душата на подпомогнатия се зараждаше люта омраза към благодетеля, защото Георгиев дължеше всичко, което притежаваше и бе постигнал в кариерата си, само на стария банкер! И ако нещо го бе спирало да изяви досега тази омраза, то бе само страхът от него. Мистичен страх, който старият банкер умееше да внуши на околните. Почуствал се свободен след смъртта му, Георгиев бе извършил без колебание предателство. Защо? Защото не се бои от мен! Защото смята, че аз като банкер, като личност не съм никаква опасност за него! Ето тук бе коренът на гнева, който обхвана Скарлатов. От него не се страхуваха! Подценяваха го! Е, време е да дам добър урок на всички! Аз трябва да смачкам Георгиев така, че примерът му да охлади желанието на други юди! Една публична екзекуция за назидание би напълно удовлетворила Борис Скарлатов. Но времената не бяха такива. Средствата за постигане на целта днес бяха различни, той обаче нямаше да се поколебае да избере най-жестокия начин за саморазправа. Златото на Кюлев не го занимаваше така, както мисълта за отмъщение. И когато Туше Динев отвори вратата на кабинета, първата му дума беше:

— Доведете веднага Георгиев при мен!

След малко той влезе.

— Динев, затворете вратата! — каза с глух глас Борис.

Динев трепна. Сякаш някъде от саркофага той чу наново гласа на стария банкер, оживял от гнева на младия Борис, криещ толкова сдържана сила и заплаха!… Правилно разбра по интонацията да застане по такъв начин, че да отреже пътя на Георгиев към бягство. Той се облегна на тапицираната врата със скръстени ръце като надзирател на затвор.

Не беше трудно за Георгиев да отгатне по израза на Скарлатов какво всъщност става. Той пребледня. Очите му се разшириха. Хвана ръцете си и почна да стиска пръстите си, които изпращяха. Няколко пъти мъчително преглътна. Изпъкналата му адамова ябълка се вдигаше и спускаше по птичата му шия. Страх, огромен страх го обхвана. Като уплашено животно се извърна назад с поглед към вратата. Но там беше Туше Динев. Той отново се обърна към Скарлатов, който стоеше изправен зад бюрото.

— Пуснете ме… Вие нямате право… — заговори Георгиев.

Той прекъсваше по средата на думите си. Задушаваше се от страх.

— Дойде и Вашият час! Стегнете се като мъж — каза Борис.

— Какво ще направите с мен?

Скарлатов разбра, че Георгиев е изгубил и ума, и че в момента се страхува преди всичко за живота си.

— И не се опитвайте да крещите! Завесите са спуснати, вратата е достатъчно плътна, а и всичко предварително е обмислено!

— Вие нямате право! Ще Ви съдят за убийство!

— Вярвате ли го? По-скоро ще минете в рубриката на самоубийствата. Душевни терзания от предателство! Но защо се вълнувате от моралната страна? Искате ли да цитирам писмото Ви до Карасулиев?… Ще изпуснем уводните славословия към него и Вашата готовност за предателство…

Скарлатов извади от чекмеджето на бюрото писмото, предадено му от адвоката на Карасулиев, и почна да чете:

— „Търговската банка е една бърлога на звяр, където старото чудовище — имате предвид баща ми — седи, чака, дебне и изяжда своите жертви. Унищожете я, господин Карасулиев! Унищожете бърлогата, защото там вече се настанява Младият звяр! По тоя начин ще спасите добрите хора — вероятно намеквате за себе си и Карасулиев! — Ако аз лично можех, щях сам да го направя, но не мога. Затова пък ще бъда дясната Ви ръка в това свято дело“… — интересен израз — „свято дело“. Вие, Георгиев, сте толкова примитивен, че за Вас религията не е връзка между хората, а средство за отмъщение… По-нататък ще изпуснем конкретните факти: списъкът на Кюлевите клиенти, баланса на Банката… каква отзивчивост! Впрочем, Карасулиев може да го вземе от данъчните власти, защото е препис от официалния. Така че тук не сте увредили с нищо. Следват пак заплахи, молба за унищожението ми и накрая подпис… Е, кажете ми, как биха постъпили с Вас, където и да било на тоя свят?!

— Аз моля за снизхождение… Аз се разкайвам… Ще Ви бъда верен до гроб!…

— Сега, Георгиев, Ви остава едно! Да седнете тук, на масичката, и подробно да опишете всичко! Началото на връзката Ви с Карасулиев, финансовите операции и предателството.

— И няма да ми сторите нищо?

— Ако остана доволен, ще бъде само от Ваша полза!

Докато Туше Динев и Скарлатов стояха мълчаливо в кабинета, Георгиев трескаво пишеше. На няколко пъти двамата поотделно взимаха ръкописа и искаха обяснения в детайли. Навън, пред вратата, чакаха бай Никола и синът му Спас с изричната заповед да не пускат никого! Приключиха чак към обяд. Впечатлението от изложението на Георгиев бе потресающо. Той се бе опитал да спекулира с ценни книжа още преди идването на Карасулиев в София. Тъй като нямаше никакъв опит, бързо бе изчерпал скътаните си пари. По-нататък, когато старият банкер се разболява, той, като главен касиер, бърка и в касата на Търговската банка, с надеждата, че не само ще си възвърне загубата, но и ще спечели. Главният счетоводител Попмиронов не е упражнил нужния контрол, но Георгиев е бил наясно, че с идването на новия касиер ще се направи ревизия. И ето, явява се като спасител Карасулиев!… Той му дава необходимата сума да отчете касата, но го обвързва по много по-солиден начин от Търговската банка, като фактически не му оставя никаква собственост! Разбира се, не се е скъпял на обещания. От тоя момент нататък Георгиев играе ролята на троянски кон. Имаше само едно светло петно. Тъй като старият банкер бе предвидил възможност от предателство, никой от персонала не бе осведомен за скритата дейност на Банката — тайни сделки, действителен баланс, действителни авоари. Изключение правеше донякъде само Туше Динев. Това бе доста успокоително. Борис се радваше, че Георгиев е разкрит почти в началото. Изтръпваше пред мисълта за възможните поражения от този човек на поста главен счетоводител. Скарлатов взе изписаните със ситен, акуратен почерк листове на Георгиев и ги сложи в чекмеджето. Той се надигна от стола и застана прав. Страхът не бе го напуснал.

— Отстранете се, Динев. Той е свободен!

Георгиев с див поглед се огледа. На вратата вече нямаше никой.

— Почакайте! Още две думи! Вие сте уволнен от Банката!

Георгиев мълчеше, а после внезапно каза:

— Това не ме засяга.

— Какво?

— Постъпвам касиер в Командитното дружество Карасулиев и Фархи!

— Отлично! И там се надявате на безопасност?

— Надявам се.

— Вие сте нагъл, Георгиев. Прекалено нагъл, подъл и нищожен. И за да сте наясно с бъдещето, чуйте едно пророчество! Вас Ви чака гроб! Чака Ви черната земя и червеи ще изядат първо очите, а после тялото Ви! Вие никога няма да станете богат, нито известен! Децата и жена Ви ще се скитат немили-недраги и ще носят цял живот проклятието над Вас! — беснееше Борис.

С всяка дума Георгиев бледнееше, но се съвзе и почна да крещи:

— Нищо не можете да ми направите! Разбрахте ли?! Има и по-силни от Вас и те ще Ви срутят, а аз ще бъда на Вашето погребение, аз!

Скарлатов продължи с тих, смразяващ глас:

— Не, Георгиев, не се заблуждавайте! Вие сте вече мъртвец! Не се бойте, няма с пръст да Ви докосна! Та кой убива хлебарка? Само я размазва с пета по земята! Вие сам си издадохте присъдата. Но и да искам, не мога да Ви простя. Аз ще Ви преследвам като съдбата, ще изкопая отдън земята, ако се налага, и ще Ви подам въжето!

Туше Динев отново чу гласа на стария банкер и тръпки го побиха. Той не се съмняваше, че всяка дума в тоя кабинет е истина. Същото изпитваше и Георгиев.

— Не, това не е вярно!

— Вървете си, Георгиев, и се молете Бог да помогне на жена Ви и децата Ви, защото Вие няма да имате тази възможност!

Георгиев стоеше блед и не правеше дори опит да излезе.

— Изпратете го, Динев, на улицата и се простете с този покойник! Все пак Вие сте кръстник на дъщеря му…

Георгиев се остави да бъде отведен и напусна кабинета като в унес. Когато Динев се върна, Скарлатов го попита:

— Какво Ви е впечатлението?

— Не бих желал да съм на негово място…

— Няма да се спра пред нищо, за да накажа един предател!

Динев кимна с глава.

— Аз ще бъда с Вас.

— Благодаря.

Скарлатов искаше по някакъв начин да разреди напрежението. Погледът му попадна върху фотографията на Стамболов с автограф. Той го взе и дълго го разглежда. Каква мощ има в тоя човек, в почерка му!

— Това, Динев, е страшно поколение, велико, силно! Истински якобинци! Строители! Патриоти!… Обичали са парите, но и властта, с ясна цел и неподбиращи средствата!… Много е трудно за наследниците след такова поколение… Докъде ли ще стигнем?…

Скарлатов въздъхна и му подаде портрета на Стамболов.

— Скрийте го някъде! Жалко, че нямам портрет на баща ми.

— Можем да увеличим някоя фотография.

— Бих искал да имам портрет, нарисуван от стар холандски художник. Само те са умеели да рисуват търговците и банкерите.

— Аз притежавам един рисуван портрет с маслени бои.

Скарлатов се заинтригува.

— Не предполагах…

— Рисува го един възрастен иконописец на село. Баща Ви никак не го хареса и ми каза да го унищожа. Но аз си позволих да го запазя.

— От натура ли го рисува?

— Да. И баща Ви страшно се забавляваше.

— Къде е сега?

— В моя кабинет. Окачих го след смъртта му.

— Любопитен съм…

Двамата мъже влязоха в съседния малък кабинет на Динев. Бе с три секретни ключалки, сякаш че трезорът на Банката се пазеше тука. Кабинетът с дъбова врата, обкована с желязо, бе дълъг и тесен. Обстановката — спартанска. Имаше само една маса, близо до прозореца, с плътно спуснати завеси. Стените бяха целите в шкафове с малки вратички и ключалки. Голяма стоманена каса заемаше противоположния ъгъл. Тук бе част от мозъка на Банката. Нямаше нито една излишна вещ. Динев дръпна тежката завеса и в малкото пространство на стената до прозореца Борис видя масления портрет върху дърво. Беше впечатлен. Наистина, произведението бе примитивно, но не бездарно. Приличаше му на тия средновековни образци от неизвестните германски художници с тази неразгадаема смес от примитивизъм и дълбоко психологическо проникновение. Старият банкер бе нарисуван седнал зад една дървена маса, със свещник, мастилница, с перо в ръката и една огромна сметководна книга. Сякаш да подчертае професията му, художникът бе изрисувал до книгата една турска петолирка, несъразмерно голяма, но без да пречи на общото впечатление, а банкерът с пригладени, гъсти, бели коси, от които се спускаха бакембарди върху аскетичното му лице. Главата бе прекалено голяма, но сякаш това бе целта на художника. Всичко друго да изглежда като фон. Това обаче, което грабваше веднага и човек не можеше да откъсне поглед, бяха очите на банкера — сиви, студени, едното око примижало, придаващо този неповторим израз на скептицизъм и безскрупулност, но преди всичко на ум, който се надсмива над всички и всичко. Нямаше съмнение, това бе баща му, не като материя, а като идея, като дух, като борец, като смел авантюрист. Борис дълго разглежда портрета. Рамката бе груба, тъмна, дървена и отговаряше на общата тоналност на картината.

— Динев, имам голяма молба към Вас…

— Искате портрета? Той Ви принадлежи! Само ще съжалявам, че няма да има с кого да разговарям…

— И Вие ли? — учуден попита Скарлатов.

Динев нищо не отговори.

— Закачете го в кабинета ми такъв, какъвто е! Аз ще Ви се отблагодаря.

Скарлатов остана дълго време при Динев. Той му показа картотеката. Отключваше и заключваше акуратно шкафовете. С ум и труд този човек бе създал сянката на Търговската банка, не по-малко важна от фасадата. С годините бе изградил една служба, бе отстоявал нейното значение и бе го доказал на практика.

— Драги Динев, удивен съм! Напълно съм съгласен, че Вашият отдел трябва да се разшири! Не се скъпете в средствата!

— Не е само въпрос до средства. Чувствам, че нямам необходимите знания.

Скарлатов изведнъж се сети за миналите разговори.

— А какво би Ви дала Парижката полицейска школа?

— Надявам се, много…

— Може би сте прав. Ще помисля.

— За втори път Вие обещавате да помислите. Навремето и баща Ви така казваше, и все мислеше, тоест не мислеше за моята молба.

— Добре, съгласен съм.

— Кога?

— В най-скоро време.

— Все пак, бихте ли ми казали?

— Настоявате ли?

— Този път, да.

— След като приключим с акцията Кюлев.

— Благодаря, Ваше Превъзходителство… Благодаря, шефе — поправи се той.

Глава девета

Въпреки че вече го нямаше, в дома на стария банкер животът течеше така, както той го бе установил. Всеки ден в определените часове се поднасяше яденето. В кухнята винаги бяха готови да посрещнат всякакви изненади. Борис не промени нищо, но и не се съобразяваше с въведения ред. Отпускаше необходимите суми за домакинството. На няколко пъти Донка и Никола се опитваха да обсъждат с него къщните работи, но той пресичаше всякакъв разговор на тая тема и се съгласяваше с всичките им искания. Борис не бе свикнал на такъв ред и я караше по студентски. Ядеше в най-различно време или въобще не се хранеше. Домашните, сякаш за да го упрекнат за безпътния му живот, спазваха ритуалите много по-педантично, отколкото при баща му. Чакаха го с часове, за да се качи в трапезарията, и когато идваше, обикновено им съобщаваше, че днес няма да се храни, или дъвчеше нещо, като се разхождаше, но биваше така унесен в мислите си, че ако го питаха, не можеше да отговори какво прави в момента. Понякога влизаше направо в кухнята и там на крак хапваше каквото му падне. В такъв случай всички напускаха кухнята. Нито Донка, нито Никола му правеха забележка, но цялото им държание показваше, че не одобряват начина на живот, воден от младия наследник. Иска, не иска, и Туше Динев трябваше да се съобразява с програмата на шефа си.

Така бе и тази събота — ден, който старият банкер обичаше най-много. Тогава свършваше работната седмица и му предстояха часове на спокойствие. Домашните нямаше да забравят тия съботни вечери, когато старият Скарлатов се качваше по мраморната стълба на своя дом уморен, но доволен. А горе го посрещаха усмихнати Донка, Никола и останалите. Винаги намираше да им каже няколко добри думи. После обсъждаха менюто. Задължително беше в събота да присъстват всички на вечеря. Обикновено поднасяха двете камериерки, после сядаха и те на масата. А времето преди вечеря беше толкова приятно!… Камината гореше, холандските кахлени печки също. Старият банкер дълго се приготвяше, изкъпваше се и се обличаше особено грижливо за вечеря. А преди нея оставаше в библиотеката, като държеше двете крила на вратата към трапезарията отворени. Сядаше с някаква книга пред огъня на камината и запалваше ароматична цигара. Домашните тихо шумяха и знаеха, че не го смущават. На малката масичка пред него имаше чаша вода и чаша мастика, от която отпиваше по малко. Понякога оставяше книгата на колене, гледаше огъня и се прислушваше в тракането на съдовете и движението на домашните. И когато Никола тихо влизаше, като се покашляше, за да му обърне внимание, старият банкер надълго и широко обсъждаше какво вино да донесе от избата, или питаше Донка как е сготвила това или онова ястие, дали не е забравила нещо да му сложи. Беше не само любител, но и познавач на източната кухня. Лаком, обаче, не бе. Никога не го видяха да преяжда. Хапваше съвсем по малко. Но неговото одобрение на ястията бе похвала, която домашните му много ценяха.

Тази събота, ръководени от Донка, те се бяха постарали да прилича на тия от миналото. Но не цареше радост, а по-скоро напрежение. Откакто се бяха върнали от село, до този момент Донка и Никола хвърлиха много сили да възвърнат реда в къщата, объркан от смъртта на стария банкер. Това бе първата събота, в която се приготвиха постарому и те не знаеха как ще реагира младият наследник. След като чиновниците си тръгнаха, Никола заключи входа към Банката. Влезе в кабинета на Борис. Той работеше, наведен над папките. Почака малко да му обърне внимание и после каза:

— Заключих Банката…

Без да вдигне глава, Борис измърмори нещо.

— Ще се качите ли?

— Остави ме!

Никола излезе.

Борис Скарлатов се качи горе, когато нощта бе настъпила. Не обърна внимание, че Никола е по камериерска жилетка, с пригладени коси и бухнали бакембарди, нито че синът му Спас, със зачервено лице, е облечен по същия начин. Донка бе с официалната си, шумяща черна тафтяна пола. Той нахлу като буря. Още като пресичаше трапезарията, започна да си сваля сакото. Не обърна внимание нито на наредената маса, нито на цветята, нито на колосаните салфетки и покривки, нито на сребърните, порцеланови и кристални прибори. Скри се в библиотеката и тръшна вратата след себе си.

Донка, Никола и Спас, объркани, останаха прави в трапезарията.

След миг Борис си подаде главата.

— Къде са ми чехлите?

Никола влезе в библиотеката с чехлите в ръка. Завари го по жилетка, седнал край голямата маса с някакви документи в ръка. Пушеше цигара и занесено тръскаше пепелта върху персийския килим. Без да развързва връзките, изхлузи с пета обувките си и навлече чехлите. Никола вдигна обувките от килима.

— Къде е Динев?

— Не се е прибрал.

— Щом пристигне, да дойде веднага при мен!

Когато се прибра не беше трудно за Туше Динев да разбере какво става тази вечер. Достатъчно бяха лицата на Донка и Никола, а също и наредената маса в трапезарията. Отиде в библиотеката, но остави вратата широко отворена.

— Динев, ще Ви помоля само да донесете една кана кафе и свалете сакото да работиме!

Динев нищо не отговори. Чуваше се тракане на съдове от кухнята.

— И затворете тази врата!

— Шефе, събота е…

— Какво от това?

— Покойния Ви баща смяташе, че събота е празник.

— Светия ли има днес, или е задушница?

— Не ме разбрахте. Той казваше, че съботата, всяка събота е празник, защото е ден на Бога.

— Не ми се виждаше много религиозен!

— Но строго спазваше ритуалите и традициите. Вярваше, че те откъсват човека от всекидневието и го възнасят към по-висши сфери. Казваше, че в шест дни Бог е създал света, а на седмия ден — събота — си починал.

— Така ли?! Я да видим!

Борис скочи от масата и взе от библиотеката голямата Библия.

— Но това е удивително! Наистина, в Мойсеевия закон събота е седмият ден. Никъде неделя!

— Баща Ви смяташе, че тази заповед на Мойсей е грубо потъпкана и променена от поповете. Той обичаше този ден.

— Динев, Вие чели ли сте Библията?

— Повече, отколкото е нужно. Забравяте, че съм израсъл при йезуитите. А те дават добро богословско образование. По цели нощи съм зубрил наизуст Четирите евангелия и Посланията на апостолите. Знам ги до ден-днешен. Пък имам и добра памет. Баща Ви много ценеше тая моя способност. Често сверяваше казаните от мен цитати с неговото Евангелие, докато накрая се убеди, че не греша.

— Често ли разговаряхте с него на подобни теми?

— Когато беше в настроение. Той повече се интересуваше от Апокалипсиса. Затова се наложи и него да науча наизуст. Така имах щастието да беседвам с този удивителен човек по въпроси извън работата. Той сякаш четеше зад редовете и виждаше, което не бе написано.

— Та какво за съботата?…

— Често цитираше Апокалипсиса, където е отбелязано: „И ще променят времена и закони“. Смяташе, че това се отнася до четвъртата заповед — за съботата.

— Е, добре… — усмихна се Борис. — Тази вечер няма да работиме!

— Тъкмо това исках да Ви предложа, по-скоро да Ви помоля… Докато беше жив баща Ви, в събота сядахме на вечеря всички…

— Затова ли са тия приготовления?

— Не виждам смисъл да променяте традицията. Домашните очакват този ден, не бива да ги огорчавате…

— И какво ми препоръчвате да направя?

— Преоблечете се, повикайте Донка и Никола да обсъдите менюто и вината. А на трапезата заемете челното място като глава на фамилията. Всички тук сме Вашето семейство. И би следвало да отделяте, макар и минимално време за хората, с които живеете…

Скарлатов се засрами. Веднъж Банката да влезе в руслото и непременно ще обърна внимание на дома си, зарече се той. Вечерта протече с някаква особена тържественост. Всички бяха седнали около огромната маса, включително и двете камериерки. Срещу Борис, на отсрещния край, седяха Донка и Никола. До тях Спас и Неда. Те се притесняваха, тъй като не можеха още добре да си служат с приборите и виновно поглеждаха към старите. Двете млади весели камериерки нещо си шепнеха и понякога едва сдържаха смеха си. Не беше неприятна ролята на господар тази вечер за Борис. Той едва си спомняше от детството такива семейни събирания, както и редките съвместни обеди и вечери, когато баща му беше още жив. Чувстваше, че не е на мястото си, че не умее да се държи както трябва. И ако не беше Туше Динев да му помага… Все пак вечерята протичаше добре.

Телефонът в библиотеката иззвъня. Скарлатов искаше да скочи, но Туше Динев го изпревари и затвори вратата след себе си, така че той не чу разговора. Когато се върна, той седна на мястото си, без да каже нищо. Борис изпитваше нетърпение, но разбра, че е неприлично да го заговори. След десерта Скарлатов стана от масата. Всички с облекчение го последваха.

— Динев, да отидем в библиотеката…

— По-добре в кабинета. Ще имаме посещение…

— Кой?

— Адвоката на Карасулиев.

Скоро пристигна и той. Скарлатов с любопитство го разгледа. Стори му се интересен човек. Бе преминал средната възраст. Нисък, пълен, облечен малко небрежно с измачкани панталони, той сякаш се считаше задължен да говори непрекъснато и говореше. Покани го да седне, но това продължи само миг. Адвокатът скочи и пак заговори, като жестикулираше. Гласът му бе неестествено висок, като че ли държеше реч. Черните му очи се въртяха във всички посоки, но в унисон с думите, защото подчертаваше смисъла им както с ръцете, така и с очите. Той ги кривеше ту наляво, ту надясно, ту нагоре, ту надолу и при особено важни изречения ги обръщаше така, че се виждаше бялото им. Мустаците и пръстите на ръцете му бяха пожълтели от тютюна. Цигарата не слизаше от устните му. Завиваше бързо и ловко дебели цигари от рязан тютюн и докато свършваше едната, запалваше от фаса другата. Лют дим изпълни кабинета.

— Господин Скарлатов — започна речта си адвокатът, — радвам се, че ще работим заедно! Няма да съжалявате, че ще ръководя юридическата дейност на Банката.

— Всяка дейност тука, включително и юридическата, ръководя аз!

— Не ме разбрахте. Ако трябва да вършите моята работа, скоро така ще се омърляте, че нищо няма да остане от европейския Ви фасон!

— Защо напуснахте Карасулиев? Моля в отговора Ви да не намесвате расите, българщината и патриотизма!

Адвокатът пак скочи от фотьойла, вдигна ръка с три пръста, сякаш ще се кръсти, после я пусна да падне надолу, притвори очи, след това широко ги разтвори и изви очните ябълки право нагоре, докато между цепките на гурелясалите му клепки се видя синкаво-бяла еклера, като обелено твърдо сварено яйце.

— Напуснах го, защото се опита да ме изплъзга. Той, господин Скарлатов, иска да такова дявола във въздуха! Простете, но израза е напълно точен! При него няма нищо сигурно! Ще те измълзе докрай, а сетне те изхвърля! И все се пазари! Печели милиони, а се запъва като магаре за пет лева! Освен това, Вашият помощник, Вашата дясна ръка, това съкровище за всяка банка — господин Туше Динев успя да ме привлече на Ваша страна. Ръководени бащински от Вас, очаквам светли бъднини в моята кариера, възхода на Банката да бъде и моят! Защото аз навеки свързвам живота си с Вас, господин Скарлатов!

Той млъкна за миг и наново обърна бялото на очите си.

— Кой университет сте завършили?

— Университета на живота? Великия университет! От него са излезли всички гениални юристи — от Русо до Монтескьо и Робеспиер! Завърших гимназия и станах адвокат. След Освобождението, поради липса на квалифицирани хора, в професията навлезе такава паплач — да се чудиш и маеш! Достатъчно бе да си грамотен. Започнаха мнозина, останаха малцина! Остана и Вашия до гроб верен слуга Стамат Чернаев, който с чест си мери силите с ахмаци, завършили европейските академии!

— Вашето име звучи руски?

— От Вашия зорък поглед нищо не може да убегне! По фамилия сме Чортови. Но покойния ми баща, вечна му памят, прекръсти името си в чест на героя от Сръбската освободителна война генерал Чернаев и смея да кажа, че го нося с гордост и нито аз, нито духа на генерала би се срамувал от мене!…

— Доколкото разбирам, искате да ни съобщите важна новина?

— Не важна, а потресающа!

— Да чуем!…

— Но първо да обсъдим моя въпрос!

— Говорете!

— Накратко! За работата, с която се заемам, бих искал да имам известен процент от печалбата. По тоя начин ще се боря като арслан за Вашето благо. Справедливо ли е?

— Съвсем справедливо, господин Чернаев. Но нека развия по-нататък Вашата ценна мисъл…

Скарлатов изчака, докато адвокатът извъртя два пъти в кръг очите си, и накрая се втренчи в него, без да мига.

— На същото основание, ако при дадено дело, в което Вие участвате, аз загубя, справедливо ще е да взема съответен процент от Вас, който донякъде да възстанови загубата. Нали така?

Чернаев примига, после сложи ръка на сърцето си.

— Е, добре господин Скарлатов. Оставаме на договореното!

— И още нещо! За последен път обсъждаме нашите бъдещи взаимоотношения. Ако наново се опитате да промените статуквото, смятам да приключим тази вечер!

Този път двете очи на адвоката направиха няколко застрашителни кръга и застинаха върху белия фон на склерата[173].

— Простете, господин Скарлатов. Просто исках да разбера с какъв човек си имам работа! И така, новината.

Адвокатът седна, запали поредната цигара и каза:

— Днес, половин час преди завършване на работния ден, в Кредитната банка пристигнал с една волска каруца, натоварена с дървени сандъчета… — Той направи пауза и за миг показа бялото на очите си — … самият господин Кюлев! Припрян и възбуден до крайност! Поисква среща с генералния директор господин Глум, взема под наем три огромни каси и плаща веднага в брой необходимата сума. С помощта на чиновници настаняват дървените сандъчета в касите. Всяко от тях е тежало неимоверно! Вероятно се досещате какво е съдържанието им…

— Откъде научихте всичко това?

— От много места. У нас новини за съкровища се разпространяват мълниеносно!…

— Разбира се! И сега доволно потрива ръце. Още в понеделник сутринта ще пристигне в Кредитната банка със съдия-изпълнител и поемни лица, за да вземе всичко.

— Има ли право?

— Разбира се! Кюлев не е предявил никакви условия на Банката, освен да остави сандъчетата в касите. Не е направил и опис на съдържанието им.

— Как си обяснявате всичко?

— Само по един начин — полудяване! От дълго време се мяташе като подгонена лисица, за да избегне такива гончета като Карасулиев и господин Динев. Работата не се състоеше само да предявиш заложните разписки, но и да посочиш мястото, където крие златото! Не го изпускаме от очи, но от едно денонощие ни се изплъзна. Нали, господин Динев?

Той кимна с глава.

— И вместо да премести мястото на скривалището си, се явява в Кредитната банка. Измъчен и преследван, в края на краищата се предава. Остава да дочакаме понеделник и заедно с Карасулиев да протестираме заложните разписки.

— Благодаря Ви, господин Чернаев!

Останали сами с Туше Динев, те не се качиха горе. Беше вече късно. Всички си бяха легнали.

— Динев, имате ли друго обяснение?

— Поне засега нямам.

— Е, добре! Да приемем, че е някакъв ход от страна на Кюлев. Къде е хитрината?

— Много са му ачик действията, това е подозрителното…

— Ако пък не го стори, ще лежи в затвора на старини, оплют и смачкан!

— И това е вярно — въздъхна Динев.

— Поне в понеделник окончателно ще свършим… Омръзна ми цялата тая глупава акция!

— Дано си върнем разходите!… — каза Динев.

Глава десета

Старият банкер бе облечен елегантно, с вталения редингот, тесните светли панталони с ластик под острите, лъснати до блясък ботинки с високи токове и сребърни шпори, без назъбени колелца, придаващи му вид на джентълмен и ездач. Едната ръкавица бе свалил и се виждаше пръстенът с ониксовия черен печат и диамантеният на кутрето. В другата ръка държеше бастуна със златната глава на орел и тюркоази вместо очи. Цилиндърът му бе килнат на лявата страна. Кривогледото му око скептично го наблюдаваше, леко примижало. Беше му неприятно, че го заварва в леглото, в малката спалня с вълчата кожа до дървения креват. Знаеше, че е той, и го виждаше, въпреки че не отваряше очи. Старият Скарлатов се усмихна и рече:

— Да тръгваме!

— Не съм облечен, никъде няма да отивам!

Банкерът повтори с необикновена кротост и ласкавост:

— Да тръгваме… Време е. Отдавна те чакам…

И както се случва насън, целият разказ, всичко се развиваше наведнъж, в един миг, заедно с мислите и чувствата. А същевременно добре знаеше, че баща му е умрял, но това нямаше никакво значение. Той го канеше да върви с него. Любящият му глас обещаваше радост и покой. Сигурно е хубаво при него, съобразяваше Борис, но друга мисъл — силна, напираща като живота, му казваше: ако тръгнеш, няма никога да се върнеш! Той те подмамва като сирена…

— Върви си и ме остави на мира!

Баща му го погледна с нежен и скръбен поглед.

— Ела, чакам те…

— Върви си, чуваш ли! Махай се! Излез!

Банкерът нищо не каза. Борис хвана тежката бронзова нощна лампа и замахна. Старият човек тихо притвори вратата след себе си. Борис седна в леглото. Целият сън, думи, чувства бяха протекли в миг и му трябваше време да го подреди в приемлив, логичен ред. Преживяното не бе приятно. Подтискаше го. Не можеше да се отърси от мисълта, че баща му го бе викал при себе си… Но Борис бе отказал и това бе единственото добро в кошмара. Запали нощната лампа. Стъпи бос върху вълчата кожа. Някъде отдалеч до слуха му стигна звънене. Телефонът! — помисли си той и отвори вратата към салона. Късото позвъняване се повтори. Не беше телефонът. Имаше някой на входната врата откъм улицата. В къщата цареше тишина. Всички спяха. Скарлатов нахлузи чехлите, наметна се с халата и слезе по стъпалата. Пак чу късо позвъняване, сякаш този отвън едва докосваше бутона. Открехна входната врата. В тъмнината на мъгливата, студена нощ му трябваше време, за да познае Яна Кюлева. Тя бе облечена в кожух, с плетен вълнен черен шал, увит на главата й. Носеше и пакет в ръце. Първата му мисъл бе, че нещо е станало с баща й.

— Какво се е случило? — попита той.

— Идвам при Вас…

— Качете се направо в салона и чакайте да се преоблека.

Той изтича по стълбата преди нея. Докато се обличаше, се опита да намери някакво обяснение на това посещение извън всички правила. Накрая си го обясни с Кюлевската простотия. Сигурно той я е накарал!… Неприятно чувство го обзе към дъщеря му. Облечен напълно, той влезе при нея. Яна стоеше в средата на салона — висока, издължена, нескопосно облечена. Шалът така я закриваше, че се виждаха само големите й виолетови очи. Влязоха в библиотеката. Скарлатов не искаше домашните му да разберат. От минута на минута му ставаше все по-неприятно.

— Чакам Вашето обяснение за това среднощно посещение… Нещо извънредно ли се е случило с баща Ви?

— Хърка мъртвопиян вкъщи — каза простичко тя.

Скарлатов се усмихна на нейната детска правдивост, стигаща до наивност.

— Ще му мине.

— От един месец не е на себе си. Аз… аз се боя за живота му. Ние нямаме никакви близки. Към никой в този свят не мога да се обърна. Ако беше жив чичо Борис, той нямаше да ни остави.

— Смятате, че баща ми Ви е задължен с нещо? Готов съм да поема неговите обезателства, ако наистина има такива.

— С нищо не ни е задължен. По-скоро обратното!

— Тогава?

— Мисля, че баща Ви ме обичаше.

Борис наново се усмихна.

— Винаги съм го чувствала със сърцето си… Той бе единствения човек, проявил нежност към мене.

— И смятате, че аз трябва да продължа традицията. Извинете, но с какво право искате това от мен?

— Не искам такова нещо! Идвам за съвет. Помислих, че може би ще ми го дадете.

— В течение ли сте на работите на Вашия баща?

Тя кимна с глава.

— А защо не дойдохте по-рано?

— Разбрах всичко от господин Карасулиев едва вчера.

— Вие сте се срещали с него?!

— Той ме посети вкъщи и ми обясни всичко. Не искам татко да лежи в затвора. Той там ще умре.

— До такива ли изводи стигнахте от разговора с господин Карасулиев?

— Баща ми е постъпвал нечестно. Той трябва да върне това, което е взел от хората!

— А обясни ли Ви, господин Карасулиев, че всичко което притежава баща Ви, ще се озове в неговия джоб?

— Това не ме интересува!

— Но нали сама казахте, че искате баща Ви да върне на хората заграбеното?

— Да, именно това искам и затова идвам.

— Разбирате ли нещо от сделки?

— Аз водех сметководните книги на татко. Ето ги!

Тя остави пакета на голямата маса, увит във вестници. Големите й виолетови очи го гледаха доверчиво. Дожаля му за нея — така загърната в кожуха и шала като пашкул…

— Тук не е толкова студено. Искате ли да се съблечете?

Яна бързо развърза шала, а после свали и кожуха. Не знаеше къде да ги остави. Скарлатов ги пое и ги метна на един фотьойл. Тя остана по черната си дълга рокля с бяла якичка. Скарлатов си помисли, че е поправила старата си ученическа дреха. И отново цялата й дългокрака фигура му напомни, както навремето, Ел Греко — тънка, слаба, малко плоска в бюста, с ръце изглеждащи още по-дълги и слаби от тесните ръкави на роклята й. Пръстите й, посинели от студа, също изглеждаха дълги. Носеше едно сребърно, невзрачно пръстенче. Ръцете й не бяха особено добре поддържани и показваха, че цялата домакинска работа лежеше върху слабите плещи на това момиче. Отново изпита жалост към нея. Покани я да седне пред камината. Разрови жарта. Оттам идваше някаква топлинка. Той запали цигара и се отпусна в креслото до нейното. Тя не протегна ръце към жарта, а ги стискаше, сякаш искаше да ги скрие. Седеше цялата свита и притеснена. Скарлатов погледна издължения й нежен профил. Черните прави коси падаха свободни върху раменете й. Сякаш усетила погледа му, тя се извърна изведнъж към него. Той бе поразен от очите й, пълни с детско доверие, наивност и преди всичко доброта. Тия издължени пропорции, тази дълга шия с женствена извивка, леко наклонената й глава, млечнобялата кожа излъчваха благородство. Откъде се е взело всичко това в момичето?… Приликата с Кюлев е несъмнена, но е несъмнена и огромната разлика!… Той и по-рано се бе сблъсквал с наследствения феномен, но обратен на този. Безспорно красиви родители имаха некрасиво дете, въпреки че приличаше на тях. Цялото тяло, лице, ръце бяха тия на Кюлев и все пак нямаха нищо общо. Това, което в него беше просташко, арогантно, недодялано, хитро и смешно, тук бе одухотворено. Гласът й бе мелодичен и всеки звук произнасяше ясно, като често се спираше да потърси най-подходящата дума, както хората, които първо мислят, а сетне говорят. Една рядка особеност, чужда за българката. И ако с три думи можеше да определи впечатлението си от Яна, това бе правдивост, аристократизъм и целомъдрие. Питаше се как е могло да израсне такова същество при хитреца Кюлев, в който нямаше нищо истинско?!… А може би именно поради това?… Може би ако тя бе дошла в началото на акцията срещу Кюлев, още преди той да се забърка, щеше без колебание да застане на нейна страна. Но нещата бяха отишли твърде далеч. Той вече не можеше да се отдръпне. Делото бе извършено. Оставаше му само едно — да бъде и той правдив докрай, каквото и да струва на момичето. Затова каза:

— Предполагам, че господин Карасулиев Ви е уведомил и за моята дейност в акцията срещу баща Ви?

— Но аз не му вярвам!

— Напразно. Той Ви е казал самата истина. Това, което той е предприел, го правя и аз. Но за разлика от него, който е чужд и непознат човек, Вие ме смятате за близък. Фактически аз разорявам баща Ви и Вас.

— Значи е истина… — тихо каза тя.

— Сега, след като знаете, помислете дали да продължите разговора с мен.

Яна дълго мълча.

— Аз… аз… искам, щом не мога да върна парите на хората, да ги вземете Вие.

— А защо именно аз?

— Защото… защото, все пак, сте наш близък. Син на чичо Борис.

— Не Ви ли се струва, че тази вечер извършвате предателство спрямо баща си? Носите сметководните книги, разкривате най-големите му и съкровени тайни. Сривате го напълно. Разбирате ли какво всъщност извършвате? Освен това, положението може би не е точно такова, каквото Ви го е обяснил господин Карасулиев? Може би баща Ви ще намери изход от него? Ако той узнае какво сте предприели тази нощ, как за в бъдеще ще живеете заедно?

Тя пак отговори със свойствената си правдивост:

— Не знам.

— Нека се условим така: аз няма да прегледам книгите. Вие ще си ги вземете обратно и няма да кажете на баща си за това нощно посещение.

Тя кимна с глава.

— От друга страна, не бих искал никой от моите близки да Ви завари тук…

— Леля Донка много ме обича.

— Но Вие, в края на краищата, разбирате ли какво правите?!… Да оставим настрана баща Ви! Вземете само този факт, че идвате посред нощ в моя дом! Аз… аз не съм женен. Помислили ли сте какво може да произлезе от това?

— Аз нищо лошо не правя.

— Да. Но сте забравили мен! Не бих искал хората да узнаят за Вашето посещение. Как бих им го обяснил? Живеем в страна, където духовния живот се състои в преразказване на подобни истории в чудовищно изкривен вид. Защото ограниченият, простият човек — а той у нас преобладава — няма собствен живот! Той живее с живота на ярките, горди личности. Но в завистта си ви принизява до себе си!… Вие дори не подозирате какво Ви заобикаля!…

— Простете, не знаех, че ще Ви навредя…

Тя ниско наведе глава.

— Имате ли още нещо да ми кажете?

— Да.

— Целият съм внимание.

— Аз искам, много искам да се освободим от това злато!…

— Но тогава ще се озовете на улицата!

— Аз мога да стана първоначална учителка. Ще отидем с татко на село и ще живеем както всички хора.

— После?

— Ако той влезе в затвора, ще му нося храна, ще му помагам с каквото мога, докато го освободя…

Скарлатов си припомни скъперничеството на Кюлев.

— Ами ако баща Ви умре, какво ще правите?

— Не знам. Мога да ида в манастир.

Той я погледна. Заприлича му наистина на монахиня.

— Религиозна ли сте?

— Бог няма да ме остави!…

Последните думи Яна каза с такава убеденост, че на Скарлатов му стана страшно за нея.

— А не сте ли мечтали за лично щастие, семейство, деца…

— Понякога… Но най-много предпочитам да нямаме нищо! Златото ни донесе само нещастия! Искам да съм свободна.

— Какво разбирате под свобода?

Тя замълча, замисли се, а после тихо, но твърдо каза:

— Да живея… да живея без лъжа!

Странни бяха принципите на това момиче. Биха му изглеждали смешни, ако не чувстваше в думите й вътрешна сила, която респектираше. Яна пак го погледна с виолетовите си очи.

— Моля Ви да ми помогнете… Искам да вземете всичко! Мисля, че само така с татко ще можем да живеем щастливо.

— Вярвате ли го?

— А как иначе!

Борис почна да се разхожда. Трябваше му време да мисли!… Момичето му пречеше. Не се чувстваше добре в нейно присъствие. Сякаш бе разбойник, заварен на местопрестъплението. Това безпомощно същество предизвикваше в него преживявания, които го размекваха. Сега, когато трябваше да бъде твърд и безстрастен, за да завърши като хирург предприетата операция, в него отново заговори това старо, забравено чувство на справедливост. Нима ще прекара живота си в компанията на хора като Карасулиев? Нима те ще му служат за мерило?… Отново в него се надигнаха в двубой Банката и човечността. Противоречие, което и диалектиката му не можеше да разреши. Отново в душата му прозвуча тоя вопъл: какво правя аз! Защо не се махна от всичко! Както е решило това момиче! Ако бе дошла да го моли за помощ, за намеса, с цел да запази състоянието на баща си, всичко щеше да си бъде на мястото… Но тя го молеше обратното и молбата й бе искрена.

— Баща Ви е отнесъл съкровището си в Кредитната банка. Знаете ли този факт?

Момичето кимна с глава.

— След няколко часа разписките ще бъдат протестирани и всичко ще бъде взето. Дали аз ще участвам, вече няма значение!

— Моля Ви, идете! Може би ще направите нещо за него? Не искам да влезе в затвора! Вие сте толкова силен и умен!

— Позволете ми да не споделям Вашето ласкаво мнение… Ще се опитам да измъкна част от плячката… Нека се уговорим така: каквото взема, след като приспадна моите разноски, ще оставя не на баща Ви, а на Ваше име, и Вие ще се разпореждате с имуществото! Ако то е злато, ще Ви го заплатя по най-високия курс в левове, защото ми е необходимо в работата.

— Но аз Ви моля за съвсем друго! Може би не ме разбрахте?

— Разбрах Ви напълно! Но не искам да се чувствам мръсник! Не искам да Ви ограбя!?

— Изглежда всички са се загрижили за мен, включително и господин Карасулиев.

— В смисъл?

— Почти същия смисъл като Вашия — че ще остави някакъв скромен капитал на мое име!

Скарлатов бе поразен. Той не очакваше душевни терзания у Карасулиев.

— Тогава всичко е наред!

Някъде в къщата се чу шум от отваряне на врата. Скарлатов се услуша. Шумът не се повтори. Той вдигна от фотьойла кожуха и шала и й помогна да се облече. Яна внимателно уви главата си. Бледото й слабо, издължено лице, обкръжено от черния фон на шала, се очерта ярко като в старинна италианска картина, но не изглеждаше нещастно, а бодро, изпълнено с надежди.

— Вземете си, ако обичате пакета от масата!

Тя тръгна напред. Скарлатов се забави в коридора и наметна пелерината си. На улицата бе студено. Гъста мъгла бе паднала.

— Довиждане, господин Скарлатов. Не ме изпращайте!

— Не мога да Ви оставя сама!

Момичето се усмихна.

— А от какво ще ме пазите? Извинете, искам да бъда сама…

Яна си отиде. Борис се върна в библиотеката. Някой почука. Влезе Туше Динев, напълно облечен, с кана кафе в ръка и две порцеланови чаши в другата.

— Защо не спите?

— Не мога. Опитах се…

— Току-що имах нощно посещение…

— Чух и я видях.

— И за какво е дошла според Вас?

— Да спасява стария мюзевир.

— Тъкмо обратното! Искрено желае неговия банкрут…

— От нея може да се очаква всичко…

— Нима лудостта у Кюлеви е наследствена?

— Не бих казал. Впрочем, баща Ви я обичаше.

— Има обич от съжаление.

— За Негово Превъзходителство съжалението бе равно на презрение. А той виждаше в това момиче характер, дълбочина и сила.

— А отношението му към Кюлев не хвърляше ли сянка и върху дъщеря му?

— Никак! Той се отнасяше двояко към него. Отвращаваше се, но и го уважаваше като търговец. Към човешката раса прилагаше понякога конска гледна точка.

Борис се усмихна.

— И как?

— О, имаше доста наблюдения!… Беше се врял по конюшните и на Изток, и на Запад, а в Англия бе спечелил от залагане на коне цяло състояние!… Особено го занимаваха шегите на кръстосванията, както той ги наричаше. За него Яна бе точно такава шега. Как от долнопробен материал се получава чиста порода!…

— Все пак, тя не е блестяща красавица.

Динев сякаш не чу забележката на Борис и продължи:

— Изглежда на младини Негово Превъзходителство е бил голям познавач не само на конете, въпреки че никога не говореше за жени. Но имаше проникновен поглед. За Яна казваше, че изведнъж ще изненада всички… А-а, ценеше много стария Ви баща хубостта и породата… почти толкова, колкото характера, ума и късмета.

Глава единадесета

Малко след отварянето на Кредитната банка в директорския кабинет влязоха Скарлатов, придружен от Туше Динев и адвоката Чернаев. Там завариха Йосиф Карасулиев, останалите двама негови адвокати, съдия-изпълнител и две поемни лица. Неприятно стана на Борис, че Карасулиев бе довел и бившия главен счетоводител на Търговската банка — Георгиев. Направил го е нарочно, каза си той. Това издава отмъстителност и дребнавост… Но като размисли, се успокои. Нали и той бе довел неговия бивш главен юридически съветник — Чернаев!… Поздравиха се студено с кимване на глава. Директорът на Кредитната банка Глум беше любезен. За него това представление обещаваше да бъде забавно. Той учтиво покани всички да седнат. Сервираха кафе. В това време на вратата се показа и самият Кюлев. Беше обръснат и сравнително добре облечен. Лицето му сияеше от характерната му глупашка усмивка. Той сърдечно стисна ръката на Глум.

— Едно кафе, господин Кюлев?

— По-добре мастичка и голяма чаша студена вода! Коремът ми гори…

— Мастика толкова рано? — учуди се Карасулиев.

— Всяка работа трябва да се върши с кеф, Йосифе. Аз съм тука… няма да Ви избягам!

Кюлев отпи голяма глътка от мастиката, после изпразни наведнъж цялата чаша вода.

На Скарлатов направи впечатление, че той нито за момент не се обърна към него.

— Всички ме смятат скъперник, а ето, на тепсия подарявам имането си. Можеше да го раздам за упокой на душите, на бедните или поповете… Манастир да издигна!… Но не го правя! Щото искам да попадне в ръцете на способни, млади башибозуци! Да печелят пари и злато, да трупат и грабят по друмищата и се радват на бейски живот!…

Кюлев отново отпи от мастиката и се усмихна. Изведнъж се обърна на немски към Директора. Говореше езика отлично.

— Омръзна ми, господин Глум, да се браня. Уморих се. В края на краищата стар човек съм, болен, искам да си почина…

— Тук са много хора — каза Директорът. — Нека определим кой ще слезе.

— Предпочитам всички! — каза Кюлев.

— Както обичате, господин Кюлев — отвърна Директорът.

Тоя човек е или пиян, или напълно луд, си каза Скарлатов. Те се спуснаха по каменните стъпала в подземието. Глум лично отвори решетката. Когато всички влязоха, той я заключи след себе си.

Помещението, с различни по големина каси и касетки, които Банката даваше на частни лица, бе обширно и модерно. Съдия-изпълнителят прочете решението. Директорът наново взе думата.

— Господин Кюлев, съгласен ли сте да отворите касите и предам съдържанието, все още можете да се откажете? Питам Ви за последен път.

— Да — каза ясно той.

Тогава Директорът лично отключи трите големи каси и широко отвори вратите им. Всички, с изключение на Кюлев, гледаха като хипнотизирани. Бяха пълни с малки дървени, добре изработени сандъчета, с каквито обикновено пренасят злато в банките. Върху капака на всяко личаха инициалите на Кюлев с клеймо от нажежено желязо. Йосиф Карасулиев не се сдържа. Отиде и взе едно, но замалко не го изпусна. С пъшкане го остави на земята.

— Дайте тесла! — задъхано каза той.

Наложи се да почакат, докато прислужник донесе тесла и железен лост. Кюлев каза на немски:

— Настоявам да се свалят първо всички сандъчета на земята, да се преброят и чак тогава да почне отварянето им!

— Мисля, че това е право на господин Кюлев — отвърна Директорът.

Скарлатов през цялото време мълчаливо наблюдаваше какво става. Най-възбуден бе Йосиф. Той се обърна към поемните лица.

— Господа, бихте ли свалили сандъчетата, разбира се, за съответното възнаграждение?

Скоро те бяха наредени на циментовия под от поемните лица.

Наистина, мислеше си Борис, ако се съди по тежестта и броя им, едва ли друг човек в България е натрупал толкова злато!… А и в бъдеще няма да се роди такъв… Изпълни се с известно уважение към него. Но когато погледна ухилената му физиономия, изразяваща глупашка горделивост, стана му неприятно преди всичко за себе си. Даваше си ясна сметка, че се унижава, и то пред много хора. Добре, че играта води Карасулиев! Борис знаеше, че тази история ще се разказва от уста на уста из цяла София. И участието му в нея не го поставяше в добра светлина. Ето как един мошеник като Кюлев се превръща в жертва и мъченик! Аз и Йосиф ще вземем златото, но с цената на общественото презрение… Започна да си дава сметка, че старият Кюлев добре е разработил пиесата.

Капакът на едното сандъче изскърца. Бяха много добре приковани и трудно се отваряха. Всички се наведоха да видят съдържанието. Отгоре имаше обвивка от восъчна, жълтеникава хартия. Разкъсаха я. Чак сега се видяха наредените кюлчета като малки тухлички, всяко едно акуратно обвито във восъчна хартия. Старият Кюлев наистина бе подредил състоянието си по най-модерния начин. Карасулиев бе целият в пот. Разви едно от кюлчетата. Не само той, но всички бяха поразени! Това не бе блясъкът на злато, а мътният синкав цвят на олово. Макар излято в тигел за златно кюлче и снабдено със знака на Кюлев, това бе олово и нищо повече! Едно по едно развиваха кюлчетата и хвърляха хартията на пода с все по-голям бяс. Цялото съдържание на сандъчето се оказа олово. Карасулиев се изправи. Той погледна Кюлев.

— Ти какво, мюзевир ниедин, ще се подиграваш с нас! Ще те оправя аз тебе!

— Моля запомнете тая закана! — възрази той. — Ако не внимава какво говори, ще го дам под съд за обида!

— Аз ще те вкарам в затвора, аз!…

По-нататък всичко протече като в някакъв фарс.

Все по-ясно ставаше, че съдържанието е само олово. Подът се покри с восъчна хартия. Останаха само две сандъчета неотворени. Йосиф Карасулиев се колебаеше. Разбра, че става вече смешен. Когато и последната партида бе развита и в ръката на едно от поемните лица остана последното кюлче олово, настъпи тишина.

— А сега, Йосифе — каза Кюлев, — ще те помоля да ми завиеш кюлчетата отново в хартията и да ги подредиш в сандъчетата. Аз си плащам на Банката! Не искам да оставям такъв боклук тука! Нали така, господин Директоре?

— Млък! — изкрещя Карасулиев.

В тоя момент Скарлатов започна да се смее. Смееше се високо, неудържимо и заразително. След него и останалите взеха да се кискат. Последен се присъедини директорът на Кредитната банка. Той искаше да запази приличие, но не успяваше. Сълзи потекоха от очите му.

Само двама души останаха сериозни — Карасулиев и Кюлев. Лицата на тия мъже изразяваха неукротима ненавист, воля за битка, воля за унищожение на противника… Чак когато Борис погледна стоманеносивите очи и на двамата, които толкова си приличаха по израз, той престана да се смее.

След като се прибра вкъщи, Борис имаше много време да премисли всичко, което се случи. Интересно, че не изпитваше неприятно чувство. Изглежда смешната страна бе взела връх. Той си припомняше всички детайли и сам се смееше на глас. Явно те бяха подценили актьорската закалка от азиатската школа на Кюлев. Без помощта на никого, без да уведоми дори дъщеря си, той бе играл на празна сцена и с право бе събрал лаврите! Не попита Туше Динев какъв е общественият отзвук, но можеше да се досети по мълчанието му. Представяше си коментарите по кръчми и кафенета, по финансови и политически кръгове… Защото хората уважават само победителите! Всичко останало е подробности. А безспорен победител бе Кюлев!…

На другия ден, още при влизането си в кабинета, го чакаше вече Карасулиев. Беше раздразнен, угнетен, готов да унищожава.

— Добро утро, заповядайте, седнете…

Но той не седна.

— Слушайте, господин Скарлатов, станали сме за смях на хората!

— Правете разлика между нас, все пак тя съществува!…

— А ако бях успял?

— Но не успяхте!… — прекъсна го Борис. — Защо не погледнете цялата история от комичната страна?

— Защото аз съм оплют, унижен и няма да оставя тази работа така! Ще го вкарам да гние в затвора!

— Няма да можете! Такива търговски дела никога не са били посрещани с одобрение. Напротив! Жертвата е Кюлев. Тя се защити блестящо. Общественото мнение е срещу Вас. Простете, но в такова дело няма да участвам!

— И ще оставите всичко така?!

— Разбира се! Или искате целия фарс да се разиграе наново?!

— А знаете ли колко средства съм пръснал заради този шут?!

— Приемете го като мене — плащате си за урока и толкоз!

Карасулиев въздъхна и изпъшка.

— Същото ме съветваха Анастасия и Фархи…

— Това значи, че Ви обичат!

— Ако Вие, Скарлатов, застанехте до мене и заедно смачкахме тая змия, хората щяха да се боят от нас. Шапки да ни свалят и нашият авторитет нямаше да бъде в такова печално състояние!

— Опомнете се, Карасулиев! Вие просто бъркате мащаба на бедата. Всяко чудо за три дни… Всеки си има достатъчно грижи. А и скандалите са чести, ще дойде друг и ще забравят този. Примирете се! Искате ли един коняк?

— Да! Иде ми да се напия!

— Няма да е лошо! А помислили ли сте колко безсънни нощи е прекарал Кюлев, за да се измъкне от примката?!

— Може би и Вие, господин Скарлатов, сте му помогнали?…

— Карасулиев! Ако не бях Ваш гост една вечер, ако нямах известно уважение към Вас като финансист, щях да Ви изхвърля незабавно с гръм и трясък от моята Банка! И ако не се извините веднага, ще изпълня заканата си.

— Извинете, господин Скарлатов! Не съм наред!… Цял живот съм се страхувал да бъда смешен, разбирате ли? Не искам да бъда смешен!…

Борис внимателно го погледна. Да, той бе разстроен. И сега пред него изпусна една от съкровените си тайни. Ето един от ключовете към същността му! Карасулиев се издаде пред Скарлатов, който добре щеше да запомни тая му слабост!… Той разбра защо Йосиф искаше хората да му се кланят, да му свалят шапки по улицата!… Защото изпитваше ужас от това да стане смешен в очите им. Ето я скритата суетност на гордостта!…

— Бих Ви помолил отсега нататък да не подемате разговор на тая тема.

Карасулиев кимна с глава и въздъхна.

— Вдругиден е насрочено заседанието на Камбиалния синдикат. Но преди това искам участниците да се съберат тук, в моя кабинет, без представителите на Народната банка! — Скарлатов му подаде един лист хартия. — Ето списъка! Моля, отбележете си имената, с които Вие лично ще се заемете, и имената на тези, които смятате, че трябва да привлечем!

Карасулиев внимателно го прочете.

— Мога ли да Ви го върна довечера с моите поправки и съображения?

— Отлично! Председател на събранието ще бъда аз, така че предложението ни ще изложите Вие. Ето Ви и моя предварителен доклад, запознайте се!

Скарлатов му подаде една папка. Карасулиев не я разтвори.

— Не бързате ли прекалено, господин Скарлатов?

— Ако закъснеем, от Синдиката няма да има нужда!

— Тук са именно и моите възражения!

— Но Вие още не сте прочели доклада!

— Нямам нужда. Интересува ме един-единствен пункт… Тъй като организаторите сме ние, питам се аз, Йосиф Карасулиев, какво печелим от това?

— Авторитет, тяжест, уважение!

— А парите? А печалбата? Като инициатори не ни ли се полага някакво предимство? Помислили ли сте по това?

— Да!

— И до какви изводи стигнахте?

— Че ме разочаровахте.

— Моля Ви, само не ми говорете за патриотизъм, за цар, народ, армия и така нататък!…

— Нямам такова намерение!

— Тогава?

— Вие, Карасулиев, един чужд нов човек, Homo novo, както наричали Цицерон неговите противници, искате да основете банка, да работите в една, макар и малка, но независима страна. Но не всяка печалба се изразява в материална стойност. Да имаш възможност да влияеш върху властта за собствена изгода, това малко ли е, според Вас? За такова предимство трябва да харчиш без бакалски сметки! Защото ние сме лицето на този синдикат! Нашите ръце обаче трябва да останат чисти и честта ни непокътната! Достатъчно е, че сме в ръководството на такъв синдикат, че ще знаем всичко за движението на чуждите девизи! Това само по себе си има своята цена! Но целта е още по-далечна… Облечени в доверие, един ден ще бъдем възнаградени със свръхпечалба! Жалко, ако не го разбирате.

— Не ми се сърдете, господин Скарлатов. Аз, в сравнение с Вас, съм един младенец!

— Е-е-е-е, чак толкоз! — усмихна се Борис.

— Разбрах, че трябва да давам пари, даже да не ми се иска!

— Горе-долу, така е!

— Срещнахте ли се с господин Вегенел?

— Ще се срещна тези дни.

Глава дванадесета

Наближаваше обедната почивка на Банката. През кабинета на Скарлатов се бяха източили многобройните клиенти — вложители, просители, маниаци с предложения за внезапно забогатяване, авантюристи, нещастници или хитреци, представители на благотворителни организации или религиозни секти, занаятчии, търговци, журналисти, политици, интелигенти… Една тълпа, движена от нуждата или страстта към възмогване. На пръв поглед нямаха нищо общо и все пак нещо ги обединяваше. Това бе вечният стремеж на човека към личното благо, което буржоазията бе свела към една-единствена цел — парите! Цел толкова ясна и елементарна, но така трудно постижима, изискваща целия ум, изобретателност, личен живот, дори душата му. Цел, в името на която той се заробваше напълно. Даже античният роб изглеждаше далеч по-свободен. Защото подчинението на тая цел у буржоазията бе доброволно, желано!… Такива мисли минаваха през ума на Скарлатов, уморен, угнетен, изпълнен с отвращение към ближния. Ако така продължаваше, щеше да стане пълен човекомразец!… Никъде на друго място, освен в Банката, човек не оголваше така откровено ниските пориви на душата си, не разкриваше своята дивашка същност. Почти всеки ден той изпадаше в това състояние. Тогава заповядваше никого да не пускат при него. Трябваше му време да остане сам и намери отново сили за нови срещи, нови сблъсъци, нови размисли за хората. Докъде щеше да стигне по този начин, той не знаеше. За всеки случай посоката на пътеката не се извисяваше към небесната синева, а ясно се спускаше към мрачни долини и клисури…

Въпреки завесите на кабинета, той чу упорит звук на тромба. Сигналите се повториха. Отначало помисли, че някой файтон е спрял под прозореца. После прецени, че звукът не идва откъм улицата. Отмести завесата. Долу в двора стоеше колата, която бе купил — Мерцедес-габриолет. Бе я видял само веднъж, когато я стовариха от влака. Не се занимаваше с нея и напълно я остави на Спас. Изглеждаше съвсем нова, лъсната, с герба на Търговската банка върху двете врати, както на ландото. Клаксонът продължаваше да оглася двора. Стана му неприятно. Щеше да скастри Спас за тая му детинщина. Клаксонът млъкна и от колата слязоха двама души с големи шофьорски очила, мушами и шапки от лъскава кожа. Не можа добре да ги разгледа, понеже не сваляха очилата. Влязоха в Банката.

Някой почука на кабинета. Беше готов да избухне. Вратата широко се отвори. Двамата мъже застанаха пред него. Виждаха се и гамашите им с връзки. Единият — по-пълен, това бе Спас, а другият — княз Борис, когото позна, след като свали очилата си. Скарлатов се смути и изненада. Князът се засмя на глас, доволен от ефекта. Скарлатов си наложи да се усмихне. Този човек, наистина, имаше нещо детинско…

— Стреснах ли Ви, господин Скарлатов?

— Донякъде… Но се радвам да Ви видя тук, в Банката! Заповядайте, Ваше Височество, седнете!…

Князът не седна, а почна да се разхожда из кабинета, като любопитно оглеждаше всичко — и мебелите, и библиотеката, и книгите, и бюрото. Спря се пред портрета на стария банкер.

— Спомням си го… — каза той, — беше човек, който един път видиш ли го — никога после не го забравяш!…

Князът, весел и усмихнат, му изглеждаше малко смешен в тая мушама, с очила на челото, кожената шапка и гамашите с връзки, стягащи и без това хилавите му тънки прасци.

— Е, господин Скарлатов, представям Ви новия шофьор Спас. Повече няма какво да учи!

— Смятате ли, че може самостоятелно да се справи с колата?

— Разбира се, господин Скарлатов! Нима се съмнявате?

— Не, Ваше Височество. Утре смятам да използвам колата за Рила планина. Имам важна работа. Затова се интересувам от възможностите на Спас. Пътят не е лек.

— Ще бъдете очарован! Ако решите пък един ден лично да шофирате, аз съм на Вашите услуги!

— Нямам такова намерение.

— Напразно, господин Скарлатов. Само веднъж ако седнете зад волана, ще разберете, че автомобилът не е мъртва машина!

Когато излязоха от кабинета, цялата Банка се бе раздвижила. Чиновниците надзъртаха от вратите. Вестта, че Престолонаследникът е дошъл, се бе разпространила мълниеносно. Когато се появиха в коридора, всички в миг се скриха. Двамата изкачиха парадната мраморна стълба. Горе, в антрето, Князът си свали мушамата и остана по спортен костюм. Отново му се видя слаб, сякаш недоразвит. И все пак, това бе един малък, но вече оформен мъж. Когато влязоха в библиотеката, дълго се задържа пред камината. Беше любопитен. Там, на полицата, където обикновено се поставяха така наречените „бибело дивер“[174], той впери поглед в часовника.

— Ще позволите ли, господин Скарлатов, да го разгледам?

Борис му помогна да го поставят на голямата маса. Дълго време Князът се въртя около него.

— Великолепен е, господин Скарлатов! Вероятно е произведен във Франция от началото на миналия век… Като машина не е кой знае каква, но е творение на изкуството! Позлатен бронз… Ако му свалим капака, отзад ще видим фирмата на производителя и годината. Имате ли отвертка?

— Не, Ваше Височество.

— Жалко!

Лицето на Княза изрази детско разочарование.

— Но можете да го вземете, Ваше Височество.

— О, благодаря Ви! Ще го разгледам на спокойствие ще го почистя, смажа и ще Ви го върна.

— Не ме разбрахте. Вземете го въобще, понеже изпитвам неудобство да Ви предложа за подарък такава нищожна вещ!

— Грешите, господин Скарлатов! Не искам да използвам Вашата неосведоменост. Това е много ценен часовник!

— Още по-добре!

Князът го огледа с любов от всички страни.

— Господин Скарлатов, аз събирам часовници. Този ще бъде един от най-ценните в колекцията ми. Помислете още веднъж!…

— Ще наредя да го опаковат.

— О, няма защо! Аз сам ще го взема! Може да го повредят.

— Бихте ли останали на обяд?

— Много съжалявам, господин Скарлатов, но Негово Величество много държи да присъствам на обедите. Ще се прибера. Нямам нищо против, ако се върна с колата Ви, а после Спас сам ще я докара.

— Разбира се.

— Вие винаги намирате начин да ме зарадвате, и то много! Мил човек сте, господин Скарлатов.

— Радвам се на ласкавото Ви мнение, въпреки че не го споделям.

— Напразно! Знаете ли, още като Ви видях за пръв път, си помислих, че може би между нас би се зародило нещо като приятелство…

— Едва ли съм подходящ.

— Вие, господин Скарлатов, внушавате доверие и спокойствие. Моето обкръжение е повечето от военни. Затова особено ценя хора като Вас!

Князът пак се наведе над часовника. Нави пружината и нагласи стрелките. Заслуша се в работата му. После извърна глава и погледна Скарлатов със сините си очи.

— Освен това, исках да поговоря с Вас, мили господин Скарлатов, и по моя лична работа…

— Аз ви слушам, Ваше Височество…

— Знаете, че се увличам от естествените науки.

— А защо, Ваше Височество, не завършите някой европейски университет?

— Не мога точно да Ви обясня… Мисля, че вече ми мина времето… Изглежда ще остана във военната кариера.

Лицето на Княза стана нещастно. Не искаше да продължи разговора в тая неприятна посока, тъй като щеше да засегне авторитета на баща си. Бе не само учтив, но и толерантен. После с усилие на волята се преодоля.

— Как беше на български? Човек предполага, Бог разполага… — усмихна се и продължи: — Преди войната ходихме с Негово Величество на лов в Африка. За мене беше незабравимо преживяване! С тъга си спомням за това пътешествие…

— А защо не направите ново?

— Защото нямам пари — простичко каза Князът. — Засега не мога да разполагам със скромното си имущество.

Скарлатов се замисли. Явно Князът бе в пълна и жалка зависимост от баща си — властният Фердинанд с грубата психика на ловджия, с консервативни схващания за възпитанието на децата си и с нескрито презрение към науката. Може би слуховете, че бие синовете си, са верни?… Скарлатов го погледна. Един мъж с физика на израстващо момче и редки коси, започнали да окапват. Отново му стана симпатичен с учтивостта и безпомощността си. Изведнъж реши:

— Аз бих могъл да финансирам пътешествието Ви. Доколкото разбрах, то ще бъде с научна цел.

— Благодаря Ви господин Скарлатов. И за да бъда напълно честен, ще трябва да Ви кажа, че именно затова дойдох днес при Вас. Чудех се по какъв начин да се срещнем, така че баща ми да не разбере целта на посещението и да не направя впечатление никому. Затова пристигнах с колата и Спас.

— Мисля, че въпросът е решен.

— О, господин Скарлатов! Аз ще Ви върна парите!

— Ваше Височество е млад. Един ден, когато станете цар на България, ще се разплатите.

Князът се усмихна.

— Искам да Ви предупредя да не се надявате скоро. Баща ми е силен, здрав, дълголетен и ще ме надживее!

— За мене това няма значение, Ваше Височество. В края на краищата, аз подпомагам науката! Все пак, бихте ли ми казали каква е сумата?

— О господин Скарлатов!… Ще трябва да помисля, но Ви уверявам, че ще бъда крайно пестелив! Имате ли нещо против, ако си тръгна? Време е…

Скарлатов позвъня. Влезе Спас.

— Донеси една бохча и загърни часовника. Ще отведеш Негово Височество, където ти каже и ще стоиш с него, докато те освободи! После ще се върнеш!

— Ако се явят повреди в колата, Спас знае къде да ме намери. Ще бъда щастлив да Ви помогна и аз от своя страна. Довиждане, любезни господин Скарлатов!…

Борис стоя пред прозореца, докато колата в двора потегли и изчезна. После спусна завесата. Извади ключа, който постоянно държеше на джобния си златен часовник и отвори касата в библиотеката. Най-горе стоеше папката на Фердинанд. Но не я взе. Порови се сред книжата и намери нова, неупотребявана кожена папка. Написа на чист бял лист „КНЯЗ БОРИС ТЪРНОВСКИ“ и го сложи в папката. Заключи касата. Телефонът в библиотеката иззвъня. Той с неудоволствие го вдигна и грубо каза:

— Скарлатов слуша!

Беше Йосиф Карасулиев. Заговори за новия Камбиален синдикат, който вече функционираше. Чудеше се защо той предъвква по телефона вече известни факти. Изведнъж, без всякаква връзка, Карасулиев каза:

— Имали сте Височайше посещение…

— Изглежда, че сте наредили постове за наблюдение около Банката ми!… Почвате да ме дразните!

— Не сте прав. Мълвата се разпространи от само себе си.

— Е, какво, като ме е посетил?!

— Не ми говорете като на катеричка врели-некипели.

— Той просто докара автомобила ми!

— Ако аз купя кола, ще мога ли да разчитам на такова посещение?

— Я не говорете глупости!

— А пари поиска ли Ви?

Въпросът, макар и просташки, бе директен. Скарлатов избухна, тъй като не искаше да отговори.

— Я вървете по дяволите!

— Не се сърдете! Възхищавам се от Вас. А кола ще си купя, наистина ще купя! — повтори уверено Йосиф.

— Имате ли още нещо да кажете?

— Крайно време е да се срещнете с Вегенел.

— Ще го направя, когато аз реша! — каза той и затвори телефона.

Следобед Скарлатов не слезе веднага в Банката, а остана в библиотеката с Туше Динев. Той бе изчезнал някъде от два дни и се бе появил внезапно.

— Утре сутринта заминавам със Спас при Вегенел. Ще дойдете ли с мене?

Вместо отговор, Динев каза:

— Бихте ли се срещнали с Кюлев?

— С кого?!

— С Кюлев!

— Това предложение негово ли е?

— То е и мое.

Скарлатов се намръщи.

— Не съм забравил панаирджийските му номера!

— Има нещо важно да Ви каже…

— Наред ли сте?

— На мене не ще. Иска лично на Вас!

— Динев, я ме оставете на мира! Най-добре ще е да заминете за мечтания Париж! Виждам, че сте много изнервен!…

— Освен това Карасулиев съвсем не е свил знамената. Обградил е отвсякъде Кюлев и не го изпуска миг от погледа си.

— Едно насекомо изяжда друго насекомо, както се изразява великият еди-кой си!…

— Ако ми позволите да забележи, тоя път грешите!

— Оставете ме на мира, разбрахте ли! — каза грубо Скарлатов.

Туше Динев нищо не отвърна и демонстративно замълча.

— Е, ще дойдете ли с мене?

— Ако разрешите ще остана.

— Правете каквото искате!

Глава тринадесета

Моторът на колата виеше, като изкачваше криволиците на шосето. Беше ново, наскоро построено. Скарлатов се бе загърнал в пелерината. Въпреки че колата бе открита и вятърът духаше в гърдите му, не сложи шофьорски очила и мушама. Времето бе студено, но ясно. Слана покриваше крайпътната, изсъхнала трева. От двете страни на шосето се извисяваха стръмни склонове, обрасли с вековни борови гори. Долу, някъде течеше реката, но шумът й се заглушаваше от мотора. Спас бе целият внимание и старание. Досега се справяше добре. Когато превалиха височината, право срещу тях се изпречи скала с кръст на върха. Кой ли го бе поставил?… После шосето взе да се спуска надолу, чак до реката. Водата течеше буйно, но покрай брега имаше тънък лед. Постепенно клисурата взе да се разширява. Минаха край една тепавица, една воденица, носеше и се и режещият метален звук на триона от дъскорезницата. Всички постройки бяха нови. На поляната стърчаха кубици от наредени дъски. Миришеше на борова смола. Малко след това пресякоха селото — бедно, със схлупени, полегнали едноетажни къщурки, едва подаващи се от земята. Колата изтрополи по дървеното мостче — съвсем ново, от бичени греди и каменни подпори. По отсрещния висок връх, прорязан от улеи, се спускаха две огромни бетонени тръби. Чак долу беше красивото здание на малката електроцентрала от тухли, построена от Вегенел. Цивилизацията бе нахлула и тук. Ръката на австриеца се чувстваше навсякъде. Минаха покрай големия манастирски метох, разположен точно край пътя. Портите бяха затворени. Наближаваха Рилския манастир и всичко тук говореше за неговото присъствие. Хората, поминъкът бе свързан с него. Работеха за него и той се разпореждаше със съдбата им. Понякога изникваше малък параклис или на някой връх се извисяваше кръст. Монасите обичаха природата и може би единствено те при построяването на манастира са се ръководили от хубостта й, а не от удобствата, от връзката с пътищата, от плодородието на земята или възможностите за търговия. Така в страната са се създавали средища в глухи, недостъпни, но красиви места, източници на цивилизация, мъждукаща през миналите безпросветни и зверски векове. Въздухът бе кристално чист и стягаше гърлото. Въпреки дългия път, Скарлатов се чувстваше радостен и бодър. Някъде далеч, право пред тях, като стена се изправяха високите планински върхове, целите в ослепително бял сняг под искрящото слънце на синьото небе. Рила бе наистина величествена и прекрасна!… Отдавна Скарлатов не бе усещал така природата и себе си като част от нея, но се сети, че трябва да внимава за пътя. Вегенел му бе обяснил да се отбият вдясно, там където друг планински поток се влива в Рилската река. И наистина, той скоро видя дървеното мостче. Бавно премина през него. Отдолу гредите трополеха. Не бяха добре заковани. На другия бряг започваше широка пътека, но добре изравнена, по която, макар и бавно, колата все пак се движеше. Забелязваше се бетонният канал, идващ някъде от високо в планината, който отвеждаше водата до електростанцията. Вегенел бе построил своето имение далеч от нея. Чувал бе за смелите му покупки на земя и гори. Сделките му бяха повече с манастира. И се учуди, когато видя с очите си обширните ливади, по които пасяха големи бели крави, с кафеникави петна и натежали вимета, а не като българските — малки, кльощави, сиви, сливащи се със земята. Чуваха се лопатари и звънци. Доста далеч като в детска рисунка се очертаваше стадо овце. И там, накрая на обширната алпийска поляна, се открояваха къщата на Вегенел — цялата от дърво, и стопанските постройки, плевни и обори. Потокът извиваше точно край къщата и пресичаше поляната. Добре бе избрал Вегенел мястото — на припек! Бяха го изчистили и наредили камъчета край брега, за да тече спокойно бистрата вода. Беше направил дълги ниски огради от небелени, тънки трупи. Имението бе електрифицирано. Високи, борови, стройни стълбове с изопнати жици отиваха право към постройките. Колата влезе в двора — завидно чист, без никакъв боклук! Спас загаси мотора. Чак сега Скарлатов чу в тишината звуците на природата — вятъра, шума на гората, лопатарите, звънците и човешки говор…

Вегенел, заедно с двама млади селяни, прехвърляше сено в плевнята. Носеше шаячни панталони, груба риза без яка отгоре с разкопчано кожухче, с калпак, килнат на едната страна. Цялото му облекло бе от местно, ръчно производство. Само грубите му, подковани алпийски обувки не бяха тукашни. Зачервен, със запретнати ръкави, оголващи къси, мускулести, дебели ръце, с гладка загоряла кожа без косми, той с нищо не се отличаваше от двамата си млади помощници. Вегенел сърдечно стисна ръката на Борис и Спас, но не прекъсна работата. Спас любопитно разглеждаше всичко наоколо. После, без да каже дума, свали цялата си шофьорска униформа и се запретна да помага. Скарлатов приседна на един пън и ги наблюдаваше. Свършиха сравнително бързо. Австриецът бе възприел не само облеклото на местните селяни. Като изключим къщата, изградена в типичен тиролски стил от камък и дърво, всичко останало бе местна архитектура, със силно манастирско влияние. Изпълнението бе точно и детайлно, от добри майстори, а подбраният материал извънредно качествен. Като се прибави към това чистотата и грижовното поддържане на целия чифлик, получаваше се впечатлението за нещо красиво и вечно!… Тези постройки не пречеха на природата, а сякаш се сливаха с нея. Долният етаж на къщата бе зает от просторна стая с нисък таван и огромни дървени греди. Вместо камина, имаше огнище с котел на верига. Само голямата дъбова маса и дъбовите столове, без тапицерия, напълно баварски, бяха чужди. Останалото — българско. По стените край оджака висяха всевъзможни бакърени съдове, лъснати до блясък — всички местно производство или купени от манастира. Лека миризма на тор се чувстваше и в стаята. Подът бе покрит с неизгладени, каменни плочи, но равен, тъй като фугите бяха внимателно запълнени с цимент. От тавана висеше огромен полилей с електрически крушки. Не стояха дълго. Вегенел с гордост показа и свинарника, и обора за породистите крави, а също и кошарата малко по-далеч. Бе отбил потока и водата снабдяваше по дървените улуци трите чешми на двора и една друга долу, край пътеката, която отиваше през планината право към турската граница. Вегенел се гордееше с всичко. Наистина бе хвърлил известни средства, но си струваше. Тук всичко бе евтино и животът прост и непретенциозен. Дъскорезницата, мелницата и тепавицата бяха също негови. И тука цареше ред, на който всички се подчиняваха, понеже имаха полза. Околните села му станаха постоянни клиенти. Никъде на друго място, даже в манастира, не можеха толкова евтино да смелят брашно, непримесено с пясък и плява. Каруци с огромни трупи, свалени от планината, чакаха ред пред дъскорезницата. А Вегенел непрекъснато разказваше как е постигнал всичко това и какви са бъдещите му планове. Сякаш се готви да живее векове!… — мислеше си Скарлатов. Всички го уважаваха. Български не бе научил или знаеше съвсем малко, да не говорим за селяните, които нямаха понятие от немски, но езикът не бе никаква преграда. Те се разбираха напълно. Как? — си мислеше Борис. Изглежда по начина, по който се разбират селяните от цял свят. Ето, в Рила идва селянин от Алпите и за две години става част от местните хора. Никой не го смята чужд! Напротив, става необходим и почитан! Заживява в друга планина, при друг народ, без всякакво напъване, съвсем леко и естествено!…

Скарлатов прояви интерес към електростанцията и се учуди, че Вегенел говореше за нея с неудоволствие. Вървяла добре, все още нямала достатъчно клиенти, където да пласира електричеството. Оставил я в ръцете на двама млади, акуратни техници. Почти не се месел в работата им. От учтивост го заведе и там. Работеше само едната турбина. Обясни му, че я пускат от време на време при ниски обороти. Техниците живееха в зданието на електростанцията, единият — със семейството си, другият сам, но явно скучаеха.

За обяд седнаха в голямата стая на първия етаж. Вегенел държеше само на едно — всеки да си умие ръцете на чешмата. Сервираше една стара жена и младата съпруга на един от ратаите. Дойдоха свинарят, краварят и още хора, които Скарлатов не можеше да определи какви са и защо са седнали на огромната дъбова маса. Покривка нямаше. Яденето бе едно-единствено — овнешка чорба с планински подправки. Приготвена бе просто. Хлябът бе току-що изпечен, още топъл. Вегенел разчупи огромните самуни и на всеки подаде голям къшей. Всички се прекръстиха и залапаха с големи залъци, като сърбаха шумно с дървените лъжици от медените, калайдисани каравани. Ядоха до насита кой колкото иска и бързо станаха от масата всеки да си гледа работата. Вегенел излезе на двора и се отпусна на дървената пейка пред прага на къщата, като запали дългата си лула. Не прояви никакво желание да говори по делови въпроси. Само го попита дали би останал до утре да разискват по работите. Ще не ще, Скарлатов се съгласи. Вегенел го заведе в стаята му на втория етаж. Бе обширна и цялата миришеше на дърво, извънредно чиста, с груба, дървена местна мебел, дървено легло, покрито с дебел снежнобял чаршаф от ръчно тъкано платно и две огромни възглавници. Нямаше и следа от дървеници — тези постоянни мъчители на спящите. Електрическата крушка висеше от тавана без полилей.

Привечер слънцето залезе рано. Мрак се спусна над долината, а заедно с него откъм потока се проточи мъгла като памук. Стана студено. Огънят в оджака буйно гореше. В стаята бе топло и душно. Първи дойдоха двама монаси с катър. Бяха тръгнали да събират милостиня от селата. Прости момчета, малограмотни, но страшно се гордееха, че са иноци[175] в такъв голям манастир!… Скарлатов се опита да разговаря с тях по религиозни въпроси, но наивната им, детска вяра в чудеса, заучените наизуст жития на светии, изпълнени с небивалици, скоро го отегчиха. По-късно дойдоха и двама кираджии. По опашките на конете им се бяха набили един до друг тръни като малки таралежчета. Те дълго се занмаваха с добитъка и товара, накрая влязоха. Лека-полека одаята се изпълни с народ. Седяха, разговаряха по своите неща, но никой не пиеше. Вегенел изглежда нямаше или не искаше да се пие в дома му вино и ракия. Късно вечерта се отби и един брадясал, слаб като чироз контрабандист. Какво ли прекарваше в дисагите този мълчалив човек, защото ги държеше до краката си и не се разделяше от тях!… Скарлатов искрено се учуди, когато разбра, че пренася кибрит в Турция. За няколко гроша, посред зима, той преваляше по два-три пъти на месец планината. Странни бяха начините, по които хората си изкарваха прехраната!… По-късно Вегенел отново разчупи огромни самуни хляб и раздаде на всеки с парче сирене, без чиния. Всички ядоха мълчаливо, казаха си лека нощ и се разотидоха. Двамата ратаи на Вегенел настаниха гостите в съседните постройки и плевнята да пренощуват. Австриецът пак седна пред прага на къщата и запали лулата. Беше мълчалив. Скарлатов се качи в своята стая. Съблече се и легна. Прозорците бяха отворени. Той чуваше пръхтенето на конете, потропването на копитата, звъна на букаите им… Чаршафите бяха хладни, твърди, двата китеника го смазаха под тежестта си, но бързо го затоплиха. Поспа доста. Събуди се изведнъж бодър. Навън светлееше. От устата му излизаше пара. Дълго полежа така. Стана, когато слънчевите лъчи огряха стаята. Изми се долу на чешмата в двора. Там имаше голям къс домашен сапун, който ползваха всички. Вегенел го чакаше в голямата одая. В огнището гореше буен огън. Миришеше на борина. Останалите гости отдавна бяха потеглили по своята работа, а ратаите тръгнали с добитъка. Тук се ставаше рано. Австриецът сам приготви силно кафе. Пиха мълчаливо. Скарлатов се притесняваше, че Вегенел не започва разговора, за който бе дошъл чак в планината. Знаеше добре за какво се касае. Беше му пратил дълго писмо, но не го заговори. Реши да изчака до обяд. Двамата излязоха навън. Вегенел запали лулата си. И ето, отдалеч, за свое учудване, Скарлатов ясно долови шум от бучене на автомобилен мотор. Звукът ту се явяваше, ту изчезваше, но явно приближаваше. Ако не беше колата му в двора, на няколко крачки от него, покрита с мушама и цялата побеляла от слана, щеше да помисли, че Спас е тръгнал някъде. Скоро бученето се усили и той видя автомобила като детска играчка как спря пред мостчето, после внимателно пресече реката и се скри между вековните дървета на пътеката. След малко се яви съвсем близо и заизкачва наклона на поляната право към дома! Караше я човек в мушама и очила и не можеше да разбере кой е. Колата спря до неговата. Човекът угаси мотора и скочи с пъргавина на земята от седалката. Пътьом си свали очилата. Лицето му бе усмихнато. Скарлатов с удивление позна в него граф Тарновски — австро-унгарския дипломатически представител в София. За кратко време, откакто бе в България, този човек се бе наложил като най-влиятелния, най-търсения и най-активния дипломат. Бе необикновено трудоспособен. Тънък, строен, пъргав като рис, можеше да го видиш по всяко време — забързан, гологлав, неспазващ твърде дипломатическия етикет, небрежно облечен, с разкопчано сако — да снове по цялата столица — от Двореца до Народното събрание, до министър-председателя, чуждите легации, клубовете и ресторантите, влиятелните политици на властта или в опозиция, деловите представители на фирми, отделните индустриалци и банкери. Навсякъде бе постоянно свеж, усмихнат, доброжелателен, учтив, но прям, увещаващ или изискваш. Това, което веднага правеше впечатление, бе погледът на сивите му очи. Леко примижали, виждащи всичко и съсредоточени като на пантера, както духовито се бе изразил един английски негов колега. Австро-Унгария по онова време нямаше по-добър дипломат от Тарновски. А това, че беше в България, говореше само едно — отново тази малка балканска страна бе преплетеният възел в интересите на великите сили!… По-късно, когато той щеше блестящо да свърши България, очакваше го девственият терен на Съединените щати, където в качеството си на посланик щеше да действа с присъщата си неукротима деловитост и безскрупулност за въвличането на Щатите в съюз с Централните сили. Той бе не само първи дипломат на Австро-Унгарската империя, но и един от най-големите, може би най-амбициозният, най-волевият от всички свои събратя по света.

И ето този човек с пъргава стъпка на горско животно с широка усмивка на лицето, но присвити, съсредоточени очи, вървеше право към Вегенел и Скарлатов. Той знаеше да кара кола и сам бе дошъл в тази дива планина. Ето защо Вегенел не започна разговора… — мислеше си Скарлатов. — Изглежда, че по същество ще трябва да го водя с граф Тарновски. Това значеше, че работата няма да мине по домашному, а ще протече на високо ниво. Той не бе готов за такава среща. Ядоса се на Вегенел, че не го предупреди. Австриецът си е австриец, където и да е!… Скарлатов не се съмняваше, че двамата предварително бяха обсъдили всички детайли и се бяха споразумели по всички въпроси. Значи искаха да измъкнат нещо в полза на Австрия!… Нима всичко на тоя свят е политика?! — запита се Борис и си отговори, че вероятно е така! Даже най-малкият, най-простият заем е политика!…

Тарновски сърдечно се здрависа с двамата. Влязоха в одаята. Той хвърли мушамата на миндера и седна пред голямата маса.

— Закусвали ли сте? — попита го Вегенел.

— О, тук усещам аромат на бор и кафе! Ще Ви бъда много признателен, ако ми приготвите само едно силно и горещо кафе!

Вегенел откачи едно голямо джезве и се зае да го приготовлява. Накрая го зари в парещата жар на огнището, както в турските кафеджийници.

— Ето, мили господин Скарлатов, най-после се срещнахме, както подобава на мъже! И аз благодаря на нашия добър, стар приятел, че осъществи тоя толкова желан от мене контакт!… А трябваше да стане отдавна! Вие, господин Скарлатов, сте недостъпен, както всеки банкер. Ако съдя по баща Ви, с когото нямах възможност да беседвам, въпреки желанието ми, предстои ни изключително интересен и важен разговор!…

— Благодаря — каза Скарлатов, — но въпросът е толкова обикновен, че не заслужава вниманието, което му отдавате.

— Напротив! Напротив! Повярвайте ми, господин Скарлатов, наложи се да поработя над проблема денонощия и не съм напълно уверен, че съм научил каквото трябва. Но Вие ще бъдете снизходителен и ще ми помогнете, защото сте банкер, от тия странни, силни хора и толкова тайнствени, че те хваща страх…

— Едва ли банкерската професия е по-различна от другите. Може би единствената необикновена професия е тази на палача… Вероятно заради тази тайнственост, ужас и отвращение, с които е обкръжен. И все пак, палачът привлича любопитството на хората като маяк…

— Странна аналогия!… Присъствали ли сте на екзекуции?

— Да, веднъж във Франция. Гилотинираха публично един убиец. Беше отвратително, но не можах да сваля погледа си.

— А у нас, в Австрия — бесят. Там са магистри по бесенето!… Също е отвратително!

— Почти като войната!

— Но какво правим ние?! Ама че тема избрахме!… Вижте тази прелест наоколо! Господин Скарлатов, имате ли нещо против, ако се разходим из околността?

— Зависи от господин Вегенел.

— О, аз имам да върша работа! Вие си поговорете!… Отсега Ви уверявам, че щом се съгласите помежду си, аз ще бъда третият и ще направя, от своя страна, каквото решите!… Ваш ред е, господа! Ще ви чакам за обяд!

— Но, господин Вегенел, доколкото знам, Вие сте главният посредник! — възрази Скарлатов.

— След като се споразумеете! — каза твърдо австриецът.

Скарлатов разбра, че не трябва повече да настоява. Той беше един срещу двама, които защитаваха интересите на страната си. Какво ли щяха да искат?… Да, мисията му бе крайно неприятна!…

Двамата тръгнаха направо през поляната. Излязоха на пътеката. Тарновски ходеше бързо и пъргаво. Минаха през боровата гора, после пътеката се виеше край потока, обрасъл с папрат, но изведнъж тази пленителна гледка му опротивя. Винаги ли проклятието на Банката ще разваля всичко, което е приятно! — си каза Борис. И пръв започна разговора. Подбираше внимателно думите си. Отдавна не бе имал възможност да говори немски.

— Уважаеми графе, работата е съвършено проста! Касае се за малък заем от австрийските банки, краткосрочен, както е прието да се прави навсякъде по света.

— Трийсет милиона в злато не са малко! А зависи и на кой ги даваш, за какво и как ще се използват!…

— Не предполагах, че австрийските банки са в пряка зависимост от правителството.

— Нима в другите страни те са по-свободни?

— Но не така явно и грубо! Освен това, взимали сме десет пъти по-големи заеми и никъде не сме срещали подобна намеса!

— Но сега няма откъде да вземете, нали така?

— Не е вярно! Може би осведомителят не Ви е обяснил истинското положение…

— Напротив! Вашият колега Йосиф Карасулиев беше пределно ясен! И доколкото разбрах, вие двамата ще бъдете главните посредници, със съответното комисионно.

— Мислите ли, че то ме интересува?

— Но на Вас, като българин, като патриот, участник във войната, не Ви е все едно в какво положение се намира Вашата страна, нали? А тя е изолирана, сразена, разпокъсана, без приятели и съюзници, обградена отвсякъде с врагове, които в момента я задушават и стопански, а после ще я смажат и военно! На коя страна са вашите заемодавци — французи, англичани и руснаци? Техните любими чеда са сърбите, гърците и румънците! Нима ви помогнаха, когато изпаднахте в беда? Напротив, съдействаха за ограбването и отнемането на територии с българска народност! И, ако не беше нотата на австрийското правителство, което недвусмислено заяви, че ще се намеси, щом влезе чужд крак в България, давате ли си сметка дали сега Вашата държава щеше да съществува?

— Аз не съм нито правителство, нито упълномощен да разговарям по такива проблеми!

— Но тази тема е неизбежна, господин Скарлатов! Защо да си затваряме очите?

Скарлатов реши рязко да прекъсне разговора, който от минута на минута му опротивяваше.

— Уважаеми графе! Ще Ви задам въпроса, на който държа да отговорите с да или не. Смятате ли да съдействате за този нищожен заем, или не?

— Разбира се, да, господин Скарлатов! Решително да! Може още утре да изпратите господин Карасулиев във Виена. Доколкото разбрах, техническата част ще свърши той.

— Благодаря.

— А сега можем ли да продължим разговора, който ме интересува?

Скарлатов кимна с глава. Разхождаха се дълго. Тарновски задаваше многобройни въпроси: политически, финансови… Интересуваше се от клюки, от всичко, свързано с България. Беше неуморим, разпитваше жадно, не се отчайваше от едносричните отговори и запази докрая любезност и весел нрав. Някъде към края, когато Скарлатов започна да проявява нетърпение, Тарновски предложи да се върнат и усмихнат добави:

— Разбира се, ще поговорим още, нали, господин Скарлатов? Няма да откажете на молбата ми!…

Борис трябваше да се съгласи.

По обратния път до София той имаше време да премисли разговора си с граф Тарновски. Бе уморен и измъчен. Съпротивлявал се бе докрай и не пое никакви ангажименти — нито лични, нито свързани с Банката. Бе останал лоялен към Пари Ба. И все пак този човек бе сполучил в едно — бе създал контакт с него и по всичко личеше, че нямаше да го остави на мира. Не бе си представял дипломатите по тоя начин. Разбра, че силата на графа бе в настойчивостта му. Той не се обезкуражаваше от неуспехите. Дори напротив, сякаш те усилваха в него волята за надмощие. Тепърва ще се сблъсквам с тоя упорит човек, си каза Скарлатов.

Глава четиринадесета

Той се върна в Банката към обяд. Веднага попита къде е Туше Динев. Никой не можа да му каже. Не бе се прибирал второ денонощие. Скарлатов се почувства самотен. Нямаше с кого да сподели своите впечатления и мисли. Телефонът в кабинета позвъня. Обади се Йосиф Карасулиев. След малко пристигна — нетърпелив, любопитен, готов за работа. Борис почти му се зарадва.

— Седнете, драги Карасулиев. Както виждам, готов сте за бой!…

— Кога ще тръгна?

— Нима вече говорихте с Тарновски?

— Графът нищо не ми каза. Какъв е резултата?

Явно той бе в неизвестност. Скарлатов веднага съобрази, че моментът е подходящ да измъкне от него каквото иска. Лошото настроение не му бе минало и Карасулиев бе добре дошъл, за да излее върху него цялата си жлъч.

— Не съм поел още никакви ангажименти! В случая съм само лице, което сондира. Какво ще обичате — кафе, коняк?

— Не ме измъчвайте, моля Ви! Тези дни ми се събра много!…

— Ах, да, забравих… Не можахте да ограбите Кюлев…

— Но какво общо има това с Вегенел? — ядоса се Карасулиев.

— Много, Карасулиев, твърде много!… В момента се готвите в мое лице да осъществите международна финансова сделка! А мене ме е срам от хората… те знаят, че в тая позорна афера с оловото бяхме върли противници. Трябва да изгладим отношенията си.

— Готов съм! Спомнете си, че Ви протегнах ръка за съвместни действия!

— Вие продължавате да преследвате Кюлев!

— И Вие!

Борис беше изненадан.

— Къде е Вашата дясна ръка Туше Динев? — продължи Йосиф. — Уж се отказахте, а какво правите всъщност?!

— Любопитен съм да чуя?

— Кажете ми къде изчезна тоя стар мюзевир? От два дни се мъча да го открия! Не са ли заедно с Динев?

— Не знам.

— Простете, но не Ви вярвам!

— Драги Карасулиев, въпросът, по който искам да се разберем, е един-единствен и няма нищо общо с Кюлев! Тъй като е засегнато моето честолюбие, питам Ви, готов ли сте да продадете ипотеката и всичко, с каквото сте обвързали бившия ми служител Георгиев? Цената няма значение! Особено ще Ви бъда задължен, ако го изгоните от Вашето дружество!

— Отказвам.

— А знаете ли колко Ви струва тази думичка от две букви: „не“.

— Справедливостта не се изчислява с пари!

— Така ли? Дано не Ви се случи и друг път да избирате между честта и парите!… Страхувам се, че скоро ще останете просяк.

— Мислете каквото искате!

— Изчислете сам! Един процент от предстоящия заем, равен на трийсет милиона, колко прави?

— Триста хиляди! — отсече Карасулиев.

— Делено на две?

— Сто и петдесет хиляди.

— Или Георгиев, или сто и петдесет хиляди златни франка!

— А как ще ме изключите от сделката? Знаете, че аз я започнах?

— Никак не ми е трудно да внуша, че не сте подходящ!

— Ще Ви бъде трудно да ме изолирате!

— Имате прекалено високо мнение за себе си. Вегенел е мой партньор, а и граф Тарновски ще се съобрази не с Вас, а с мен! И ще направя едно приятно пътуване на чужди разноски до Виена… Ще се върна триумфално, да не говоря за благодарността на Височайшия в тази страна.

— Господин Скарлатов, не правете това! Аз обещах на Анастасия, че ще я водя във Виена. Тя толкова много се зарадва!… Отдавна мечтаеше за града на своята младост.

— Като й обясните, че се касае до Вашата чест, тя ще Ви разбере и ще се почувства безкрайно горда от решението Ви!

Карасулиев млъкна. Червени петна избиха по лицето му. Когато заговори, гласът му бе спаднал:

— Е, добре, господин Скарлатов, аз ще Ви дам ипотеката. Ще прехвърля и заема му във Вашата банка. Приемете го като подарък от мен.

— Държа да заплатя до последния лев!

— Добре, щом искате!

— Споразумението ни има и втора точка. Вие трябва да уволните Георгиев!

— А какво обяснение ще му дам?

Скарлатов сви рамене.

— Ваша работа!

— Не е ли това жестоко? Той има семейство.

— А какво щеше да стане с Кюлев и дъщеря му, ако бяхте успели в акцията?

— Вие ме плашите, господин Скарлатов. Това което искате, не е човешко!

— Когато се касае до предателство, запомнете, Карасулиев, че всички съображения от каквото и да е естество отпадат, поне лично за мене! И остава само едно: хората да разберат с примера на Георгиев, че да вършиш предателство в Търговска банка Скарлатови е гибел! Не се боя от последствията! Колкото по-жестоко бъде наказан, толкова по-добре!

Докато говореше, бе станал неузнаваем. Цялата дива, Скарлатовска природа бе сринала това, което се наричаше учтивост, възпитание, хуманизъм, морал, етика, образование… Пред Карасулиев сега седеше зад бюрото безмилостно същество. Не бе в природата на Йосиф такава необузданост. Чужда му бе! Все пак той, като всеки евреин, вярваше, че с разум, с логика, кротост и убеждаване може да се надвие и най-свирепия човек. Сега тази вяра рухваше пред очите му.

— Е, господин Карасулиев, сто и петдесет хиляди в злато и едно прекарване във Виена на чужди разноски не е малка цена! Готов ли сте да я заплатите?

Той кимна с глава.

— Не чух отговора Ви.

— Да — глухо каза Карасулиев.

— Кога смятате да заминете?

— Тези дни.

— Пожелавам Ви приятно прекарване! Поднесете моите почитания на уважаемата Ви съпруга!

Малко преди затварянето на Търговската банка Борис получи по куриер ипотеката на Георгиев и документите по прехвърлянето на заема му. Самият Йосиф не се обади по телефона. Явно бе много угнетен. Беше уволнил и изхвърлил незабавно Георгиев от Командитното дружество.

Не се чувстваше по-добре и Скарлатов. Той се качи в библиотеката. Видът му бе такъв, че домашните се стремяха да не се мяркат пред очите му. В подобен момент само Донка осъществяваше някаква връзка между него и останалите. Той се разхождаше като току-що заловен звяр и пъхнат зад решетките. Нямаше желание да излезе навън, нито да отиде в „Юнион клуб“ или се събере с приятелите си от Службата по заемите. Не искаше и да пие. От опит знаеше, че пиенето, когато е угнетен, не го успокоява. Само притъпява за няколко часа възбуденото му състояние, а на другия ден ставаше още по-лошо. Мрачните мисли нахлуваха и го обземаха безпрепятствено. Отказа да вечеря. Към 11 часа вечерта влезе Туше Динев. Борис не показа изненада и саркастично попита:

— Идвате да се сбогувате?

— Не разбирам…

— Нима се отказахте от Франция?

— Тези дни ще тръгна.

— Пръждосвайте се час по-скоро!

— Обстоятелствата обаче се промениха…

— Динев, тази вечер сте тайнствен като франкмасон!…

— Шефе, моля Ви да приемете Кюлев.

— Вече, наистина, ще се разсърдя!

— Тука е в кухнята. Грее се на печката и пие чай с коняк! Двамата доста скитахме тези дни по студа…

Скарлатов се извърна към него, но в сините му очи нямаше и следа от ирония.

— А защо трябва да го приема.

— Защото иска да Ви съобщи нещо важно.

— Втори път няма да стана за смях! Ще отида лично да го изхвърля!

— Изслушайте го!

— А Вие ще ми кажете ли какво всъщност правите зад гърба ми?!

— Мога, разбира се, но едно от условията на Кюлев е личен разговор насаме с Вас!

— Не!

Динев помълча и после каза:

— Цялото му налично злато е в наши ръце.

Скарлатов изненадан го погледна. Не, той не лъжеше!

— А как успяхте?

— Сам го предаде.

— Доведете го. Почва да става интересно…

След малко Кюлев влезе в библиотеката ухилен, самодоволен, с чаша коняк в ръка. Остави я на голямата маса, прегърна объркания Скарлатов и три пъти го целуна. С нескрита гордост се отдръпна крачка назад, вдигна ръце и каза:

— Е, дотук! Теслимим се! Златото ми отива на добро място при сина на най-добрия ми приятел!

— Седнете, господин Кюлев…

— По-добре ми казвай чичо Славчо! Ние сме повече от роднини! Туше, иди в кухнята и донеси коняка да си досипвам… Не знам откога не съм пил „Метакса“.

Неприятно стана на Борис от тази фамилиарност и разпуснатост, с които тоя човек се разпореждаше в дома му. Но се учуди как Динев безропотно излезе и се върна не само с бутилка стар коняк, но и с чинийка захарчета и резенчета лимон. Сервира ги с нужното уважение на малка масичка до Кюлев, седнал пред камината, а той остана прав.

— Какви са условията Ви, господин Кюлев?

— Никакви! Туше Динев е свидетел — дадох ти златото!

— И, все пак защо се решихте на тази стъпка?

— Знаех, че един ден ще трябва да се разделя с това, дето събирах цял живот… Предупреждаваше ме и баща ти. Предупреждаваха ме и други хора. Но трудно е да се разделиш със злато! Мноого е трудно! Да не ти дава Господ един ден да се мъчиш, както аз се мъчих! Замалко не напълних гушата на Карасулиев!… Вече съм стар… Омръзна ми да крия съкровището си! Рано или късно някой ще го напипа. Защо да не си ти?!

— Защото аз ще се изложа на същата опасност, на която бяхте изложен Вие!

— Туше каза, че може да го изнесете в чужбина!…

Скарлатов изненадан погледна Динев. Той мълчеше и не даваше вид на заинтересован. Да, това беше простото и ясно решение на въпроса!…

— Но при едно условие да го изплатя в български левове по най-високия курс, след като си приспадна разноските по акцията! Наличния капитал от левове ще остане на Ваше разпореждане!

— Не на мене, а на Яна! Аз нямам нищо. Всичко е на Янка!

— Това са подробности.

Кюлев погледна заговорнически Динев. Последният, без дума да каже, тихо излезе от библиотеката.

— Борисе, чедо… Бях алчен, бях глупав… Не направих нищо за Янка! Щях да я опропастя напълно! Детето ми, единственото ми дете, доброто ми момиче, какво щеше да стане с него?!…

Кюлев се разплака и почна да хълца.

— Успокойте се, господин Кюлев.

— Сипи ми още коняк… Благодаря ти! А на себе си няма ли да сипеш, да се чукнем?…

Скарлатов напълни една чаша догоре. Чукнаха се. Кюлев се бе успокоил бързо.

— Само аз и баща ти знаем какво съкровище е Янка!

— Доколкото разбирам, Вие, господин Кюлев, се оттегляте от делова активност и искате да осигурите дъщеря си?

— Точно така!

— Казах вече, ще уредим въпроса по най-добрия начин за нея. Можете да бъдете напълно спокоен! Ще Ви заплатя златната наличност до последната стотинка.

— А защо трябва да изтощаваш Банката? Има друг начин, по-изгоден, при който никой нищо не губи…

Кюлев хитро се усмихна.

— Така си и знаех, че криете нещо!… — каза Скарлатов. — Кажете най-после Вашите условия!

— Чедо…

— Не ме наричайте така! Не съм на подходяща възраст за осиновяване!

— Предлагам ти едно богатство, което цена няма — Янка!

Борис бе така изумен, че не можа дума да каже. Само това не бе очаквал!… Погледна Кюлев — лицето му бе приело познатия напрегнат израз на боец. Предложението му бе сериозно. За да спечели време, Борис изпи коняка наведнъж и запали цигара. Мъчително почна да мисли. Беше притеснен от присъствието на Кюлев. Взе да се разхожда напред-назад… Всъщност, какво лошо има в предложението му? — си мислеше той. Беше на трийсет и четири години, вече прехвърлил възрастта за женитба… Никога не беше се замислял върху бъдещия си семеен живот. Мълчанието стана твърде дълго. Кюлев очаквателно го следеше. Трябваше все пак да каже нещо!…

— Това предложение Ваше ли е, господин Кюлев?

— Мое.

— Дъщеря Ви знае ли?

— Няма значение!

Скарлатов спря пред него и го погледна в упор.

— Господин Кюлев! Вие предлагате дъщеря си като джамбазин на ат-пазар! Не мислители, че ако тя разбере, ще я оскърбите?

Кюлев замислен поклати глава.

— Сигурно.

— Тогава защо го правите?

— Нямам друг избор!

— Тя би ли се съгласила Вие да изберете бъдещия й съпруг?

— Не.

— Тогава, простете, но нищо не разбирам! С богатството, което притежавате, имате голям избор на съпрузи.

— Тя няма да се съгласи!

— Вие наред ли сте?!

— Напълно! Тя няма да се съгласи с едно-единствено изключение, ако ти си този човек!

— А откъде сте толкова сигурен?

— Не съм сигурен, а знам!

— Вие сте говорили с нея?!

— Никога не съм говорил!

— Чакам Вашето обяснение.

— Какво има да обяснявам! Израсна сама, без приятелки, без среда, ако не считаш мене! Когато се роди, бях вече доста възрастен. Майка й рано почина. Бях и баща, и майка…

Кюлев изхълца и с опакото на ръкава избърса сълзите от очите си; изпи остатъка от коняка, закашля се и с прегракнал глас продължи…

— Но какво можех да я науча, освен на моите сметки! Водеше ми тефтерите. Има много хубав почерк.

— Вие не отговаряте на въпроса ми.

— Борисе, единствения ми близък на този свят беше стария ти баща! Той я обичаше. И аз му простих много, заради тая обич, понеже, между нас казано, той си беше хайдук и звяр, ама с кожени ръкавици! Ако той сега ни слуша, мисля, че ще се радва.

Дали наистина старият банкер не бе планувал и тоя брак, си помисли Борис. Вероятно… Ами че той се държеше с нея като с бъдеща снаха!… В съзнанието му се явиха минали картини и почти се убеди в предположението си, но каза:

— В случая говорим за мене, а не за баща ми!

— Ти беше единствения мъж, който тя познаваше. Толкова беше слушала за теб!… Студент в Швейцария, доктор от Женевския университет, статиите ти във вестниците тука, скандалите с Буске… да изреждам ли още? Речите ти в Парламента, офицер от войната с кръст за храброст, раняван! Ами богатството ти, сайбия на най-голямата частна банка в България! Ами тая твоя скарлатовска нахаканост, куцането ти и тоя бастун, с който се гевезиш, и външния ти вид на пич! Малко ли е това за едно наивно момиче да й се замае главата?!…

— И все пак, не ми обяснихте откъде сте така сигурен?

— Аз познавам дъщеря си! Достатъчно я наблюдавах как се стряска в твое присъствие, как те гледа… Не ми беше лесно на мене дъртия, само като си помислех за такава възможност!

— Нищо не Ви пречи да й помогнете. Достатъчно е да й разкажете клюките по мой адрес!

— Клюки ли? Та тя даже няма да разбере какво й говоря?! Не исках, Бога ми, не исках да я дам в ръцете на Скарлатови… Тя е едно истинско дете и нищо повече!…

— Никой не Ви кара!

— Вие, Скарлатовци, сте курвари! А ние, Кюлеви, едноженци и трезвеници! Курварлъка и пиянството ви е в кръвта! Мислиш, че не знам за подвизите ти в Швейцария или за връзките ти тука с разни шафрантии? И всичко скрито-покрито!…

На Борис му стана особено неприятно от тези думи и едва не избухна, но се въздържа, защото беше вярно. Да, през тия години в България не бе имал никаква сериозна връзка с жена, но не предполагаше, че стихийните му набези по актрисите от разни музикални, театрални или циркови трупи, че посещенията му в изисканите тайни софийски заведения с подбрани проститутки от цяла Европа се знаеха от всички. Сякаш в миг го бяха съблекли гол. Но трябваше ли пред Кюлев да се срамува?! Не, не пред него, а пред дъщеря му…

— Тогава, значи, се разбрахме! Край на разговора! — каза той.

— Веднага щом кажеш нещо неприятно на Скарлатови в очите, и те прекъсват разговора! Сакън, да не чуят истината!… И въпреки това, синко, след като знаеш какво мисля за теб, аз съм съгласен да ти дам дъщеря си! А това значи, че уважавам други, далеч по-големи качества във Вашата фамилия! За съжаление, те не са гаранция за щастлив семеен живот!

— Разликата в годините между нас е твърде голяма.

— Не си прав! А тя ще ти роди деца за чудо и приказ! Високи, стройни, хубави и умни.

Скарлатов насмешливо го погледна.

— Ако съдя по Вас, господин Кюлев…

— Пак грешиш! Навремето бях хубав мъж! Жалко, че баща ти го няма да потвърди! А Янка е на осемнайсет години. Скоро ще навърши деветнайсет. Най-силната възраст за една жена!

Неусетно, докато разговаряше, Скарлатов изпи трета чаша коняк. Вдигна бутилката. Беше празна. Извади от шкафа нова.

— Видя ли, че сте пияници! — каза Кюлев.

Скарлатов се ухили. Изпитваше приятно замайване от алкохола. Беше му весело да разговаря по бъдещия проект за женитбата си. Не виждаше вече в предложението му нищо извън рамките на приличието. Някаква особена възбуда го обхвана. Сякаш пред него стоеше Яна — издължена, със стиснати устни, чист момински профил, гарвановочерни коси и дълбоко сини, почти виолетови очи, които съсредоточено го гледаха… Какви ли страсти се криеха в нея?… В едно осемнайсетгодишно момиче има толкова непознати дебри!… Макар и замаян, той не можеше да не оцени блестящото предложение. Златният трезор на Банката щеше да нарасне, което означаваше да бъде недосегаема за каквито и да е удари. Щеше да излезе от тази битка пълен и безспорен победител! Всички клиенти щяха да възвърнат доверието си. С един замах премахваше колебанията им! Печелеше уважение и преклонение от хора като Неделев, завист и страх от такива като Карасулиев. Ето какво му носеше златото на Кюлев! И все пак каза:

— А не допускате ли, господин Кюлев, че може би имам съвсем други планове? Може би имам своя концепция върху брака? В края на краищата, това е мой личен въпрос!

— Ако беше така, нямаше да хаймануваш по бардаците!

— А как практически смятате да осъществите този брак? Липсва втората половина от уравнението — Вашата дъщеря!

— Ох, колко книжно, колко умно знаете да говорите вие, Скарлатовци, и да мътите главите на всички!… Казах ти, че тя ще се съгласи!

— Напротив, останах с убеждението, че тепърва ще говорите с нея!

— Ще отидеш лично ти! Аз няма дума да й кажа! Не съм се прибирал няколко дни вкъщи. Тази вечер ще остана тука! Тука ще чакам утре, макар предварително да знам резултата! Разбрахме се като мъже, нали?

Скарлатов се ухили. Беше доста пиян и му протегна ръка.

— Не, синко. Ще се целунем! Аз нямах мъжко чедо. Сега ще ми бъдеш ти!

След като се целунаха, Борис взе да се смее като луд.

— Какво ти стана, чедо?

— Отлично споразумение между двама разбойника, или „Сузана и старците“[176]! — каза Скарлатов.

Кюлев не разбра. Надигна се от мястото си.

— Постелете ми някъде да легна! Нямам вече сили, стар съм… — изохка той.

Глава петнадесета

Скарлатов дочака утрото в библиотеката. Не направи и опит да поспи. Изкъпа се рано и грижливо взе да се облича, като подбра един от официалните си костюми. Слезе и Туше Динев. Борис седна на масата по бяла риза. Колосаният му нагръдник го стягаше. Динев сякаш не забелязваше приготовленията му. Мълчаливо пиеше кафе.

— Е, как ти се струва?

— Какво по-специално?

— Това, че се издокарвам!

Той само го погледна със сините си очи и пак се наведе над кафето.

— Баеш ли му?

— Духам го.

— Ще се женя! Но това ти е вече известно!

Динев се усмихна и стана от масата. Протегна ръка:

— Моите поздравления, шефе! — каза той сърдечно. — Много се радвам!

— Защото е богата ли?

— Защото е добро момиче!

— Вие май всички сте влюбени в нея!…

— Баща Ви, Бог да го прости, щеше да одобри този брак!

— Говорил ли е с теб?

— Никога! Но много обичаше и уважаваше Яна.

— Е, значи всичко е наред! Остава само една малка подробност… Да уведомим потърпевшата! Бога ми, не се чувствам твърде добре в тази роля!… С голямо удоволствие бих изпратил тебе!

— Ако позволите, ще Ви дам един съвет…

— Съвет?

— Не бъдете груб с нея.

— Както виждаш, нямам такова намерение! Иначе, защо ще се обличам в делничен ден с фрак като директор?

— Не ме разбрахте. Не бъдете директен!

— А какво! Да лъжа? Или да се преструвам на влюбен!

— Вие… Вие смазвате понякога хората с откровеността си.

Борис се замисли. Лицето му стана сурово.

— Нямам намерение да спестя нищо от истината. Всяка лъжа или, както вие сте свикнали да казвате „благородна лъжа“, рано или късно се заплаща, и то твърде скъпо. Реших да не изменям на принципа си.

Динев тихо каза:

— Не знам. Може би сте прав… Но аз изхождам от себе си, от малкия човек… и точно тази разлика не мога да схвана.

— Само Кюлев да не ми се изтресе!

— Спи като заклан.

По-късно Скарлатов бе напълно готов. Взе и бастуна със златната глава на орел. От двора се чуваше бумтенето от запаления мотор на автомобила. Когато тръгна, пред мраморната стълба беше цялото му домочадие: Донка, Никола, Неда и двете камериерки. Стана му ясно, че в къщата всички знаят къде отива и за какво. Беше сигурен, че от Кюлев и Динев не е излязла нито дума. Откъде, по какви незнайни пътища научават или се досещат тия прости хорица?… Стана му драго, че в такива тържествени мигове близките, с които живееше, взимаха така присърце всяко нещо, свързано с него. О, трябва да им обръщам повече внимание! — обеща си той.

— Отивам по важна работа… Ако се осъществи, може би много неща в нашия дом ще се променят за добро!…

Една от камериерките подаде кана на Донка. Когато Борис заслиза по мраморните стъпала, тя изля водата пред краката му. Туше Динев го изпрати чак на двора. Чиновниците в Банката гледаха през големите прозорци на залата как младият наследник се качва на колата. Клаксонът изсвири. Потеглиха. Борис се намести добре на седалката и каза:

— Не ме попита къде отиваме?

— Но нали в Кюлеви?!… — каза Спас, учуден от въпроса.

Къщата на стария лихвар бе разположена в старата, турската част на столицата, близо до Шарения мост. Къщите бяха ниски, но дуварите високи и здрави, така както се строеха в смутните времена на робството. Когато мерцедесът спря в тесния сокак, веднага бе наобиколен от деца, а после взеха да се събират и възрастните от цялата махала. Автомобилите в София бяха рядкост, само няколко, и като всяка екзотика, събираха публика. Скарлатов слезе и се запъти към портата. Дворът беше чист, подреден, а пътеката покрита с обли, речни камъчета. Отвън къщата бе варосана. Дървените капаци на малките прозорчета бяха разтворени и зад стъклата се виждаха саксии с цветя, навяващи нещо весело. Той потропа. Посрещна го Яна. Беше в дебела вълнена пола, по бяла риза от грубо платно, разкопчана и открояваща дългата й женствена шия. Беше запретнала ръкавите си. Явно се занимаваше с домакинството. Косите си бе прибрала под забрадка. Беше боса, по терлици. В този си вид изглеждаше толкова младолика и крехка, почти дете! На кой ли прилича? — попита се Борис. На Козетка, разбира се!… Първото впечатление от Яна бе приятно и радостно. В тези прости, груби дрехи тя бе хубава и свежа, едно момиче в своя естествен вид. Колко другите дрехи я загрозяват, си помисли той. Погледна я пак. Тя бе стресната и бледа. Не беше и плоска. Съвсем не! Малките й остри гърди надигаха грубата бяла риза от развълнуваното дишане… Инстинктивно се опита да закопчае с дългите си пръсти двете горни копчета на разтворената риза. В уплашения й съсредоточен поглед имаше много доброта.

— Няма ли да ме поканите да вляза?

— Ей сега! Заповядайте, моля…

И докато каза тия думи, бледостта на лицето й се смени със силна червенина, която слезе надолу по шията й като пламък.

Те минаха през полутъмния коридор, постлан с черги, и се озоваха в голямата одая с нисък таван. В огнището не гореше огън. Един голям мангал от мед служеше за отопление. Дървената маса и четирите груби стола, ако не се смятат миндерите покрай стената, представляваха цялата мебелировка. Но всичко беше толкова чисто и на място, че не изглеждаше бедно. Цветята в саксиите, подредени върху парапета на прозорчетата, цъфтяха бодро посред зима. Растенията добре виреят, когато за тях се грижат обичливи ръце… Одаята бе сякаш градина и излъчваше благоухание.

— Седнете, господин Скарлатов, аз ще Ви оставя за малко, да се преоблека…

— Бих Ви помолил да не правите това.

Той свали връхното си палто, хвърли го на стола и остана по фрак. Почувства се смешен. Наистина съм като директор на цирк, каза си той и се усмихна. А тя бе толкова естествена!… Руменината на лицето й не бе изчезнала. Яна стискаше пръстите на ръцете си и не знаеше какво да прави от притеснение. Полата й бе сравнително къса и той погледна босите й крака с добре оформени глезени. Гладката им кожа бе зачервена от студа. Да, беше дългобедра. Гледам я като стар развратник, помисли си той. В края на краищата, защо пък не?! Идвам да си избера жена!… Беше доволен. Тя направо го изненада.

— Все пак Ви моля да ме почакате малко… — каза тя.

— Недейте! Така сте по-добре!

Съзнанието на Борис работеше бързо и по странен начин. Той мислено я облече в красива, гълъбова рокля от блестяща коприна и дантели, очертаващи талията и острите й гърди. Постави на дългата й шия старинно колие, а на ушите й — обиците на майка си, които все още пазеше.

— Не — каза той. — Така е по-добре…

— Не Ви разбирам, господин Скарлатов.

— Не ми обръщайте внимание!

Постепенно тя бе успяла да подтисне вълнението си и попита:

— Нещо лошо ли ще ми съобщите?

— Зависи как ще го приемете…

— За баща ми ли?

— Жив и здрав е! Той остана у дома да преспи.

— Благодаря, господин Скарлатов.

— Не виждам да се тревожите много…

— Той и друг път е чезнел за дълго, без да се обажда. Някога се безпокоех много. После си рекох — каквото Бог даде!…

— За всичко ли Ви служи тази формула?

— Тя ме успокоява.

Това бе философия не на младо момиче, а на зряла жена. В нея наистина има характер, спомни си той думите на баща си. Настъпи дълга пауза. Скарлатов изпитваше голямо неудобство как да започне разговора. И колкото повече смущението му се засилваше, толкова повече момичето срещу него ставаше спокойно.

— Не Ви ли прави впечатление облеклото ми? — попита той с прегракнал глас.

— О, защо?! Вероятно Вашата работа и задълженията го налагат.

— И все пак, с фрак от ранна утрин… като паун!

Тя мило се усмихна и каза:

— Да, може би е малко странно…

— Облякох се заради Вас!

— Заради мен?!

— Идвам с официална мисия.

— Нима с баща ми не уредихте всичко?

— С баща Ви — да! Но останахте Вие…

— Готова съм да подпиша каквото трябва! Носите ли документите?

— Не ги нося и няма защо! В споразумението с баща Ви имаше и втора клауза, която зависи от Вас и само от Вас!

— Аз съм съгласна!

— Не бързайте! Може би като я чуете, ще се откажете?

— Искам всичко да свърши по-бързо! Измъчих се!

— Е, добре!… Втората част от споразумението се отнасяше до Вас. Затова съм тук в тоя натруфен вид. С други думи, аз искам ръката Ви!

В първия момент тя не можа да разбере. Но когато до съзнанието й стигна истинският смисъл на думите му, лицето й пребледня и стана като вар. Тя се хвана с ръка за края на масата и погледна Борис. До края на живота си той нямаше никога да забрави тоя поглед на болка, безпомощна, детска обида, унижение… Почувства се като последния мръсник. Ето какво направи от мене Банката! — си каза той. Беше се изчервил целият и пот покри челото му. Опита да се вземе в ръце. Без успех! Яна мълчеше и го гледаше с широко отворени, виолетови очи.

— Може би не се изразих както трябва… — каза той и млъкна.

Тя тихо седна на стола и наведе глава. Изглежда силите я бяха напуснали.

— Винаги съм смятал, че човек трябва да казва истината, каквато и да е тя! По-добре ли щеше да бъде, ако Ви лъжех с несъществуващи чувства? Ние дори не се познаваме… И все пак, за мое оправдание ще кажа, че поставих едно-единствено условие на баща Ви. И знаете ли какво беше то?…

Той почака дали тя няма да каже нещо и после продължи:

— Вие! Вашето желание! Вашата воля! Ясен ли съм?

Тя вдигна глава и почти без глас произнесе:

— Напълно.

Борис реши в тоя миг да бъде докрай искрен.

— Аз съм много по-възрастен от Вас! Освен това, съм имал връзки с жени. Гулял съм и съм пиянствал. Участвал съм в една жестока война, която неминуемо ме е променила и вероятно съм убивал хора!

— Защо казвате всичко това?

— Накрая, Банката! Тя е изработена от Сатаната, за да купува душите на хората, и аз съм тоя Фауст с продадена душа. Сега, когато знаете всичко, аз очаквам Вашия отговор!…

Яна стоеше безмълвно. Тишината сякаш натежа. Най-сетне вдигна глава. Очите й бяха насълзени.

— Аз съм съгласна.

— Какво?!

— Съгласна съм да стана Ваша жена, ако Вие наистина желаете.

Борис бе изумен.

— И знаете ли защо, господин Скарлатов?

Той нищо не отговори.

— Защото казвате истината. Знам, че боли. Тежко е понякога да я чуеш, но и аз съм разсъждавала дълго кое е по-добро. Живяла съм само осемнайсет години на тоя свят. Нямам Вашия опит, но в Евангелието е казано отговора ви да бъде „да“, „да“ и „не“, „не“. Всичко останало е от лукаваго! А някога исках да бъда Ваша съпруга…

— А сега?

— Сега вече не знам. Толкова съм объркана…

— Защо искахте да станете моя съпруга?

— Защото Ви обичах.

Скарлатов се развълнува. Разбра от цялата среща колко той бе неестествен и колко тя правдива! Не, тя не е обикновено момиче, тя е с характер! — пак си повтори той. На свой ред се почувства унизен. Сякаш да се оправдае, каза:

— Моля Ви да ми простите и забравите целия разговор, с изключение на предложението ми за женитба.

— А Вие, наистина ли желаете да бъда Ваша жена?

Борис внимателно започна да подбира думите си. Не искаше да лъже.

— Преди да дойда тук, не знаех… Или по-точно, ме водеха други съображения, материални в своята същност… Сега знам, че искам да се оженя за Вас! Харесвате ми. Хубава сте. Но това не е най-важното! Едва тук разбрах, че Ви уважавам. Пак Ви моля да ми простите!

— Аз няма какво да Ви прощавам.

Скарлатов не знаеше какво да направи по-нататък. Дали да я целуне и прегърне… Но когато я погледна на стола — облечена бедно, с босите си крака, стиснати пръсти на ръцете и наведена глава, разбра, че би постъпил глупаво и смешно. Взе връхната си дреха от стола. Яна не стана да го изпрати. Беше се напълно откъснала от действителността и мислеше нещо свое… Борис не каза довиждане, а тихо притвори вратата след себе си. Чак навън, когато пое студения въздух в гърдите си, почувства се отпаднал, уморен, изчерпан, но не тъжен. На улицата стояха комшии и деца. Те мълчаливо му направиха път да стигне до колата. Той се качи. Спас подкара. Децата се затичаха след автомобила. Когато се отдалечиха, Скарлатов накара Спас да спре. Запали цигара и дълбоко пое дима в гърдите си.

— Изглежда ще се женя… — каза той.

Глава шестнадесета

Той не отиде в Банката, а се качи направо у дома. В трапезарията седеше Кюлев, който стана на крака.

— Всичко е наред! — каза Скарлатов.

— Аллах керим! — въздъхна Кюлев.

— Значи се съмнявахте?

— Никога не знаеш какво тя ще направи!…

— Напразно сте се вълнували.

— Много сте надигнати вие, Скарлатовци. Имате самомнение, че никой нищо не може да ви откаже! Тайно исках много да ти смачка фасона!…

— Но не го смачка, по-скоро съвсем малко…

— Така си и знаех! — самодоволно каза Кюлев.

Той сърдечно прегърна и целуна Борис.

— Е, разказвай, зетко! Не изпускай нищо.

— Съжалявам, но няма да задоволя любопитството Ви! Можете да питате Яна.

— Яна ли?! Тя нищо няма да ми каже! Но както и да е… Радостен съм!

— Останах с впечатление от миналия разговор, че оплаквате горкото си дете…

— И това е вярно, както е вярно, че се радвам, защото Скарлатови са голямо нещо! Гордял съм се, че старият разбойник баща ти ми беше приятел! А ти по нищо не се отличаваш от него! Липсва ти само малко каяфет…

Скарлатов извади от бюфета бутилка арманяк. Избърса с бялата кърпа кристалните чаши и наля. Двамата се чукнаха и седнаха край масата.

— Използвам случая, докато сме насаме, за да уредим някои бъдещи взаимоотношения…

— Няма да ви преча в нищо! Аз ще остана в старата си къща.

Скарлатов бе доволен от решението на Кюлев.

— А кой ще се грижи за Вас?

— Сестра ми. Тя е вдовица и е на село. Децата й пораснаха. Тя ще ми води домакинството.

— Отлично.

— И все пак ще идвам от време на време да виждам детето си. Ще гледам да е по време, като те няма вкъщи.

— Е, чак дотам!…

— Не сте добри хора вие. А може би е виновна Банката… Преди нея баща ти беше истински приятел, весел, майтапчия, готов на всякакви золуми! А сетне… какво стана?… Да не ти говоря!…

— Господин Кюлев, кажете на дъщеря Ви, че булчинската рокля и всичко, което ще бъде по нея, е моя работа и аз ще избирам бъдещите й тоалети. Съгласете се, че гардероба й не е от най-добрите. Разбира се, разноските поемам аз!

— Я не говори глупости! Това не е твоя работа, а наша. Как Кюлеви ще се покажат пред хората, няма да говоря! Отделил съм достатъчно!

— Нима след като се лишихте от трезора, Ви остана нещо?

Отведнъж лицето на стареца стана напрегнато. По стар навик, когато го засягаха за личното му богатство, той с животинска подозрителност очакваше удар. Но бързо се успокои.

— Казах ти да не се месиш!

— Съгласен! И накрая най-важното! От само себе си се разбира, че повече няма да проявявате делова активност и ще зарежете стария разбойнически занаят. Достатъчно сте вилнели по вилаетите на България и е време хората да забравят подвизите Ви. Не искам Вашето име да се свързва с моето при някой Ваш золум!

Лицето на Кюлев стана нещастно, такова каквото Скарлатов никога не бе го виждал. Той изпъшка по старчески и каза:

— Очаквах, че това ще искаш… Но ако не работя, аз ще умра?

— Работете ей така, без лична полза!

— Без полза?! Има ли на тоя свят работа без полза? Кажи ми, понеже аз такава не знам!

— Има, откато свят светува, и се казва обич към ближния!

— А кой е моя ближен?

— Там е въпроса! — отвърна Борис. — Знаете ли, че един фарисей попитал по същия начин Христос. Излишно е било да му се обяснява…

— Аз обичам Яна!

— Правете разлика! Яна Ви е дете, а не ближен.

— Е, добре… Няма да работя! И все пак помисли! Ти ме убиваш…

— Вие ще получавате достатъчно, за да живеете един смислен живот. Смея да твърдя, че ще Ви осигуря далеч по-висок стандарт!

— От тебе нищо не ми трябва! Аз не съм изкуфял! Запазил съм достатъчно, та да не завися от никой, особено от Скарлатови! Горчив е хляба от ръцете им, не го искам!…

— Още по-добре! Време е да слезна в Банката. Спас ще Ви откара с автомобила.

— Дръж си колата! Ходил съм пеша и ще ходя до края на живота си! А той ще е дълъг, твърде дълъг, зетко…

Късно следобед, в края на работното време, когато навън бе вече мръкнало, Скарлатов има едно странно посещение. В кабинета влезе мъж с голобрадо момчешко лице. Беше строен, стегнат и елегантно облечен. Познаваше го отнякъде, но откъде?… Мъжът явно не бе просител, тъй като го гледаше смело и не прояви никакво смущение.

— С кого имам честта да говоря?

— Не ме ли познахте, капитан Скарлатов?

Той се вгледа в голобрадото му лице и отведнъж се сети: та това бе юнкерът доброволец, тежко ранен, с когото лежаха заедно в полевата болница край Свети Врач. Момчето получи орден за храброст и чин подпоручик.

— Подпоручик Найденов?!

Борис се зарадва. Стана зад бюрото и му подаде ръка. Младият мъж остана сериозен и се мъчеше да запази достойнство. Скарлатов се усмихна.

— Седнете… С какво мога да Ви услужа?

— Капитан Скарлатов. Изпратен съм с важна мисия при Вас.

— Все пак между фронтови другари не е приета такава официалност… Освен това и двамата сме вече цивилни.

— Аз съм офицер от действащата армия, поручик.

— Радвам се за Вас. Но защо тогава идвате цивилен? В първия момент помислих, че искате да постъпите на работа и с удоволствие щях да Ви помогна. Бившите офицери са добри администратори.

— Аз наистина идвам по работа.

Борис седна, а Найденов остана прав.

— Слушам ви, поручик.

— Каним Ви на съвещание.

— От чие име говорите?

— От името на офицери-патриоти, участници в Балканската война.

— Познавам ли някои от тях?

— Може би по име. Но те имат високо мнение за Вас и държат да участвате в съвещанието.

— Оставам с впечатление, че големите началници и Двореца не са уведомени.

— Съвсем вярно! Както не са уведомени разни плазмодии и аферисти, подобни на генерал Стоев — Ваш приятел!

— Аз имам делови отношения с много хора. И твърде малко приятели. Надявам се, че правите разлика.

— Да, правим я. Ние сме група офицери от кариерата. Всички с военно образование и, за да бъда точен — най-висшият е по чин полковник. Останалите са юнкери, подпоручици, поручици и капитани.

— А ако откажа?

Поручикът се обърка. Той не бе предвидял такъв изход.

— Но това е невъзможно!

— Защо пък не? Аз съм банкер! Лоялен гражданин на тази страна, а не затворник!

— Господин Скарлатов, ние отдавна търсим човек като Вас. И когато споменаха името Ви, всички единодушно решихме, че сте най-подходящият. Сега какво да предам на другарите си?

Внезапно той седна в коженото кресло. Беше искрено разстроен. Борис не бе изненадан. След злощастния край на тази война самият той бе мислил, че има някаква дълбока грешка не само в политиката, но и в армията. Затова не се учуди, че и други са разсъждавали по тези въпроси. Досега единствената му редовна връзка с армията бе Стоев и от време на време — неколцина бойни другари от фронта. Реши, че за него и за работата му няма да е безинтересно да чуе неофициални мнения и осъществи връзка с младото офицерство. Той разбираше, че не всяко действие дава непосредствен, реален резултат. Беше достатъчно навлязъл в дейността на Банката, за да съобрази по интуиция, че такива, на пръв поглед случайни връзки, могат да имат големи последствия в бъдеще, как и по какъв начин той не знаеше, но инстинктивно чувстваше, че не бива да откаже. Разбира се, щеше да запази своята независимост и нямаше да се обвързва с нищо, за да може при наложителен случай да се измъкне чист от играта.

— Ще дойда. Кога е съвещанието?

— След полунощ. Ще Ви заведа лично.

Гъста мъгла бе паднала над София. Фенерите едва блестяха. Поручик Найденов и Скарлатов слязоха от файтона и застанаха пред една малка вратичка на задната стена на Военното училище. Младият мъж каза паролата и часовоят юнкер на поста го пусна. Заобиколиха едно дълго здание. Чуваше се пръхтенето на коне. Миришеше на тор и сено. Вероятно бяха конюшните. Пресякоха плаца, после минаха край две сгради и влязоха в трета. Тя бе едноетажна. Направи му впечатление, че навсякъде имаше сложени многобройни юнкери на пост и всичко бе организирано така, че да се запази тайната. Тръгнаха по един дълъг коридор. Поручикът изчака Скарлатов, който вървеше след него. Отвори вратата и го пропусна в голямо, осветено помещение. Вероятно беше класна стая, или кабинет по картография или топография, тъй като по стените висяха множество карти, а също и таблици с топографски знаци. По-голямата част бе заета от чинове. Пред черната дъска имаше катедра. До нея бе закачена огромна карта на Балканския полуостров. Когато Скарлатов влезе, всички станаха на крака. Бяха малко на брой, повечето младши чинове, заели места зад банките, всички гологлави. До катедрата стоеше изпънат като струна единственият по-възрастен военен с чин полковник.

Найденов затвори вратата.

— Свободно, господа офицери! — каза полковникът и всички насядаха. До катедрата остана прав само той.

— Капитан Скарлатов, аз съм полковник Иван Луков. Началник съм на Военното училище. Останалите заемат командни длъжности в действащата армия. Вие сте единственото цивилно лице, което сме поканили, но не Ви считаме за чужд, тъй като сте запасен офицер и кавалер на ордена за храброст…

— Поласкан съм.

— Моля, седнете…

Скарлатов се настани на единствения стол пред чиновете. Бе очаквал нещо подобно и все пак му трябваше време, за да осмисли всичко. Ясно бе, че се касаеше за дълбоко конспиративно съвещание. Събраните тук бяха заложили главите си. Тези хора не се събираха за пръв път. Бяха най-образованите офицери във войската, нейните бъдещи командири, започнали вече да заемат ключовите места. Не се съмняваше, че именно тия хора изразяват недоволството, което цареше в армията от фаталната политика на Фердинанд, довела една блестяща военна победа до пълно политическо поражение. А това, че се събираха именно тук, бе още едно указание, че се касаеше за конспирация. Защото Военното училище е било и ще бъде мястото, където се планират, организират и ръководят заговорите, превратите, детронациите и всички брутални промени в България. Единствената реална сила в страната бе армията! Само тя бе в състояние да се противопостави и намеси, за да се промени съществуващият ред. Фердинанд добре отчиташе значението на Военното училище. Той водеше по отношение на него специална тактика. Ласкаеше юнкерите с подаръци, с награди и свръхсрочни производства в чинове. Имаше многобройни шпиони. Сменяше началниците на училището по-често, отколкото кожените си ръкавици. Дълги години го ръководеха най-корумпираните, най-верноподаните офицери, без всякакъв морален престиж, но това не го смущаваше, тъй като единственото правило бяха не способностите, не смелостта и патриотизмът, а личната вярност към царската му особа. И тия протежета, безцеремонно толерирани от него, ненаказуеми, въпреки личната развала, бяха неговата опора. Защото само хора с грехове и без морални принципи са най-удобните за всяко самовластие. И все пак, Военното училище не беше негово! Възрожденските традиции на родолюбие, младостта, способностите не можеха напълно да бъдат унищожени. Те се проявяваха по един или друг начин и той бе принуден да се примирява. Тук се зародиха и социалистически идеи. Тук започнаха своята дейност революционери от ранга на Гоце Делчев и Даме Груев. И колкото терорът и покварата вилнееха, толкова честната, патриотична част от юнкерите и преподавателите се спояваше като ударна група, която добре отчиташе риска. Взела поука от миналото, тя съзаклятничеше така, че царят да не може да стигне до ядрото на заговора. Водеше се битка на смърт, в която залогът бе един-единствен — живот! Да, той не можа да превърне Военното училище в преторианска[177] гвардия. А след поражението, след като на всички стана ясна неговата некадърност в голямата политика и в самата война, опозицията сред офицерството се усили неимоверно. По недоглеждане или външен натиск той бе допуснал за началник на Военното училище полковник Иван Луков. Така че се събраха благоприятни фактори, каквито от дълги години липсваха.

— Господин Скарлатов, за да не бъдете в неведение, искам да Ви съобщя, че това са ръководителите на новата офицерска организация, образувана преди известно време. Нарекохме я Военна лига[178]. Сега Вие вече знаете повече, отколкото трябва!…

Думите на полковника бяха съвсем ясни. В тях се криеше и заплахата, че след като знае за тайната им организация, едва ли събраните офицери ще се спрат пред каквото и да е действие, включително и убийство, ако някой би ги издал. Винаги пред опасност, Борис събираше всичките си сили и умът му работеше великолепно.

— Сигурен ли сте, че Фердинанд вече няма сведения за Вашата организация?…

— Да.

— На Ваше място не бих бил толкова уверен.

— Всяко голямо начинание крие риск.

— Защо не се опитахте да дадете по-широка основа на вашия съюз? Извън него остава една много важна сила — запасните офицери и подофицери, а също и ветераните от войната. Те не са за пренебрегване!

— На този етап е невъзможно! Колкото е по-масова една организация, толкова е по-уязвима. А Фердинанд се противопоставя на всеки съюз сред военните чинове. Той разлага офицерите. Подклажда завист и недоверие. Интригите и доносите са негово любимо средство. Армията се превърна в стадо, водено от негодници!

— А как тогава ще обедините офицерството?

— За да се нанесе удар, не е нужна масовост! Важно е възловите места да се заемат от свястни хора, от истински българи! Смея да Ви уверя, че е направено много, но предстои още.

— Каква е вашата програма?

— Именно затова Ви повикахме, господин Скарлатов. Може би Вие лично, други запасни офицери и цивилни патриоти бихте ни помогнали?

— Вярно е, че сред тях цари дух на критичност и желание за реванш. Това настроение трябва да се използва! Но лично аз не съм никак подходящ!

— Защо, капитан Скарлатов?

— Защото съм банкер! Защото съм депутат! Защото по един или друг начин моята дейност зависи от една спокойна обстановка! И нека бъда напълно откровен — аз целя само едно — икономическото укрепване на България! Защото в тази страна всеки върши това, което не му е работа! Офицерите стават политици, а банкерите военачалници!

— Вие сте против офицерската лига?

— Не, разбира се! Що се касае до личните ми симпатии, те са изцяло на ваша страна!

Събраните мъже зашумяха и започнаха да говорят възбудено помежду си.

— Тихо, господа!… — каза полковникът. — Господин Скарлатов, ние се готвим не за днес, а за утре. Ние добре отчитаме, че армията не може да управлява една страна повече от месец-два. После държавата трябва да поемат цивилни лица!…

— … които трябва да играят по ваша гайда!

Полковникът продължи, сякаш не го бе чул:

— Цивилни лица, за да оглавят едно свястно правителство, единно с народа и армията, върху основата на антимонархизма!

— Господа, не изпадате ли в донкихотовщина! Нека помислим малко!… В момента Фердинанд, като се обляга на старото офицерство и висшите началници, провежда една добре обмислена политика. Вероятно се е споразумял със Савов да стовари на него всичко и той да поеме удара на общественото мнение. В същото време разпалено говори за подлостта на съюзниците, за висшата неправда от Великите сили, а оттук и за реванш! Реванша е неговия боздуган. Това не е малък коз и той ще го разиграе както трябва. Страхувам се, че не отчитате достатъчно този факт.

— Отчитаме го! — каза глухо полковникът.

— Хиляди емигранти от Македония се обединяват във ВМРО. Народът възприема заблудите на Двореца, защото е потърпевш. С право той се смята за онеправдан от Великите сили и бившите съюзници. „Съюзници-разбойници“ я пее, напълно убеден в тия думи! Вие закъсняхте, господа офицери! Момента беше след поражението! Вие дадохте на Фердинанд време да се окопити и загубихте играта. А в света назря и друг, далеч по-мощен конфликт. Отчитате ли това?

— Разбира се! — каза Луков. — Блоковете са вече изградени. Всичко зависи на коя страна ще застане България. Елате, ако обичате, господин Скарлатов…

Борис се изправи. Полковникът застана пред картата на Европа и с показалката я обиколи в няколко кръга.

— Виждате огромната разлика, нали? От една страна, Германия и Австро-Унгария, от другата страна — целия свят!

— Трябва да Ви заявя, че съотношението на картата отразява до голяма степен и това във финансите.

— Тогава, господин Скарлатов?

Борис се замисли. Когато заговори, подбираше строго думите си:

— Преживяното от нас не значи още, че е преживяно от другите…

Той млъкна и отново продължи:

— Това, че аз и вие знаем съотношението на силите и можем да предположим на чия страна ще бъде победата, не значи още нищо!… Запомнете, господа, общественото мнение, народа, а оттам и армията, ще застане на страната на тия, които му обещаят да осъществят националните идеали. Народа вече не се надява на себе си, а на външни сили. И ако Германия му обещае това, тогава, господин полковник?

— Ние ще се борим България да застане на страната на печелившите, или поне да стои настрани от конфликта. Няма да допуснем нов разгром!

— Не съм убеден. Не искам да ви обидя, но мнозина от събраните тук при първия зов на тръбата ще тръгнат отново подир Дългоносия идиот, за да ги отведе към пропастта!…

В учебната стая цареше мълчание. Поне ги накарах да мислят, си каза Борис, че морето не е до колене!… Беше охладил техния ентусиазъм. Беше показал силата на ума си. Но бе ли прав? Дали офицери, които умеят да мислят, са най-доброто за една държава? Ето, в това не бе сигурен! Може би всяка идея трябва да е примитивна, ясна, макар и ограничена, и да се изпълнява не от колебаещи се умници!… Реши, че бе отишъл далеч, и добави:

— Все пак Военната лига по замисъл е правилна! Най-малко, като възможна спирачка на безумни монархически решения! Но, както казах, аз съм излишен, макар да съм на ваша страна!

— Значи ли това, че се отказвате да ни сътрудничите?

— Не, разбира се! Винаги съм на разположение, когато се нуждаете от съвет.

— Това не е достатъчно, господин Скарлатов!

Борис стана. Всички погледи бяха насочени към него.

— В качеството си на финансист, на банкер, на депутат, на политик аз ще се мъча да защитавам вашата кауза, защото тя е и моя! Но вашия съюз е чисто офицерски. Цивилни лица ще ви бъдат само пречка!

— А конкретно как бихте помогнали? — попита Луков.

— Като банкер! Връзката с мен ще поддържа поручик Найденов. Аз свърших, господа офицери. Благодаря за вниманието, с което ме изслушахте.

Той за последен път огледа офицерите зад чиновете. Всички правилно бяха разбрали мисълта му, че ще ги финансира, но само при условие на пълна дискретност!

Бяха разочаровани, но не и обезкуражени. Когато останат сами, ще държат речи, докато сами себе си убедят, мислеше си Борис.

Офицерите станаха на крака. Скарлатов се поклони с отсечен жест и излезе. Придружи го поручик Найденов. През целия път не си казаха нито дума. Във файтона Борис имаше време да премисли целия разговор. Беше доволен. Не бе приел никакви ангажименти, ако не се смятат парите. Но нека се сбие на парите! — си каза той. Знаеше как да ги даде, че ръцете му да останат чисти. За това имаше толкова много начини!… А конспирацията бе на високо ниво, така че нямаше за него никаква опасност. Доволен бе, че създаде една сигурна връзка с офицерството. Може би Лигата щеше да играе по-нататък голяма роля за страната?… Освободи военния файтон далеч от Банката. Той потъна в мъглата. Скоро щеше да съмне…

Когато влезе в антрето, направиха му впечатление два кожени куфара до закачалката. В трапезарията светеше. Там го чакаше напълно облечен Туше Динев.

— Кафе, дявол да го вземе! Измръзнах!…

Той хвърли връхната си дреха и седна на масата. Динев му наля пълна чаша гъсто, горещо кафе.

— Дом мой, крепост моя… Не ме питаш откъде идвам?…

— Вероятно от военните.

Скарлатов трепна.

— Какво знаеш, дяволе, я кажи!

— Поручик Найденов е от Ресен. Мой познат. Той ме попита дали ще го приемете. Не поех никакъв ангажимент, но разбрах, че е бил при Вас. За останалото се досетих.

— А знаеш ли нещо за така наречената Военна лига?

— Да, шефе. Но тези дни се занимавах, както Ви е известно, със съвсем друго…

— Тогава искам още утре да разбереш всичко!

— Съжалявам, няма да мога.

— Защо?! — удиви се Борис.

— Тази сутрин тръгвам за Европа. Всичко е готово.

— Не можеш ли да отложиш?

— Мога, разбира се, но няма да е правилно. Момента е най-подходящ. Карасулиев е във Виена и трябва да измъкна трезора, преди да дойде!

Скарлатов кимна с глава.

— Освен това капанът може да щракне и изнасянето на златото да стане невъзможно!…

— Война?

— Всеки случай не ни чака мир…

— Във Военното училище мислят като тебе.

Динев не прояви никакъв интерес. Той се бе настроил за пътуване, погълнат от тежката и трудна задача. След това оставаше в Париж, където му предстояха бъдещите занятия в полицейската школа. Скарлатов разбра.

— Всичко наред ли е?

— Доколкото може да се предвиди…

— Не питам за трафика, а за твоето следване. Ще теглиш по всяко време от Пари Ба толкова, колкото ти е необходимо! Не се лишавай от нищо!

— Ще бъда пестелив.

— Не искам да си пестелив! Нека Париж остави в теб хубави спомени! Приеми го като подарък от Банката! Заслужаваш го напълно, а и нещо повече! Купи си елегантни дрехи, дръж се като джентълмен, а не като беден стипендиант! Поздрави барон Щерн сърдечно от мене и предай писмото ми! Също и доклада до директора Тюретини! Ще чакам с нетърпение телеграмите ти… Кажи на Тюретини, че държа да се срещна с него лично, в удобно за него време и място.

В трапезарията влезе Спас в шофьорската униформа.

— Готов съм!

— Свали багажа сам. Аз идвам…

— Е, Динев, да се сбогуваме. — Скарлатов стана от стола.

— Шефе, почакайте… Има още нещо…

Чак сега Борис забеляза, че Динев е много угнетен.

— Да чуем!

— Снощи не си бях вкъщи…

— Не съм обърнал внимание.

— Бях в моргата на Александровската болница… Бившият секретар Георгиев се е обесил.

Скарлатов онемя. Известието му прозвуча като изстрел. Той не попита нито за подробности, нито за причината. Знаеше я добре. Беше изхвърлил Георгиев и семейството му от дома им, но все пак не бе очаквал, че ще стигне дотам. Постепенно започна да го обхваща гневът, защото като всеки Скарлатов той губеше контрол, когато собствените му грешки го изобличаваха.

— А защо ти, сатана, винаги казваш най-лошото накрая?! И мислиш, че ще ме разстроиш много, нали?! Че ще взема да се тръшкам и плача?! На кучетата — кучешка смърт! Разбра ли!

Динев изглежда бе очаквал реакцията му, но мълчеше упорито. Борис с усилие на волята млъкна също, за да не каже още нещо излишно.

— Довиждане, шефе… Ако е рекъл Бог, ще се видим…

Борис се извърна с гръб към Динев. Той постоя малко, а после тихо излезе, като затвори вратата на трапезарията. След малко се чу шумът на мотора. Имаше още време да слезе и го изпрати, но не го стори. Автомобилът потегли и постепенно бученето заглъхна. Борис Скарлатов се чувстваше зле, защото изпитваше отвращение от себе си.

Глава седемнадесета

Мина и Рождество Христово, и Нова година. Борис стоеше повече вкъщи и прекара празниците сред домашните. Чувстваше се самотен. Бе свикнал с Динев. Наближаваше сватбата, определена в края на януари, след Йордановден. От Игнажден до Богоявление църквата не позволяваше венчавки. Общо взето, Новата 1914 започваше добре. Реформите и битките, които проведе в късо време, укрепиха напълно авторитета му. Върнаха се в Банката не само старите клиенти, а придоби и много нови. Последната седмица бе зает с преустройство на Банката. Помещението, което старият банкер бе оставил за нейното бъдещо разширение, той превърна в луксозен кабинет. Не пожали средства. Никой не знаеше за какво му е този кабинет.

Два дни преди Богоявление той се облече особено грижливо и слезе в Банката. Мина през чакалнята. Сега там имаше две тапицирани врати. Отиде в своя кабинет и седна зад бюрото. Секретарската длъжност изпълняваше един от деловодителите. Беше мълчалив и акуратен, ако се съди по папките, които бяха вече подредени върху бюрото на Скарлатов. Но той не се зае с тях, а запали цигара. Половин час по-късно секретарят въведе при него Стефан Неделев. Както винаги бе облечен изискано, в черен костюм, с цвете на бутониерата и снежнобяла риза. Той по нищо не се отличаваше от клерковете в лондонското Сити. Скарлатов познаваше няколко души английски възпитаници. Те си приличаха по външност и маниер като две капки вода — Иван Евстатиев Гешов и Сакарев. Неделев не правеше изключение. След като се поздравиха, този студен мъж седна в креслото. Борис винаги се дразнеше от неговия заспал вид, със спуснати клепачи, тъй като не можеше да разбере какво мисли или чувства този човек. А може би и нищо не чувстваше. Имаше идеално лице за покер. Никога нямаше да се разбере кога блъфира. Реши да е директен и груб. Дано по тоя начин го изведе от летаргията му.

— Господин Неделев, поканих Ви, защото искам окончателно да се разберем по един основен въпрос! Какво решихте за бъдещите Ви отношения с Търговската банка?

— Не разбрах добре какво питате?

— При последния ни разговор Вие изразихте съмнения спрямо бъдещето на Банката и лично към мен. Вие се колебаехте дали да останете наш клиент. Правилно ли съм Ви разбрал?

Неделев не направи никакво усилие да вдигне заспалите си клепачи.

— Съвсем правилно — каза той.

— Интересува ме намерението Ви?

— Засега оставам в Банката.

— Господин Неделев, ще бъда откровен. Вашите авоари, общите предприятия, които имаме и контролираме заедно, поставят Банката в зависимост от Вашите намерения. Една банка има своите периодични цикли, както и слънцето. В даден момент се натрупват капитали, в следващия цикъл те изтичат. Иначе и не може да бъде!

— Доколкото ми се простират сведенията, златния трезор се е увеличил, благодарение на предстоящата сватба с дъщерята на Кюлев.

Скарлатов се намръщи. Доста примитивно Неделев обясняваше нещата. Не бива да се заблуждавам, си каза Борис. Така мислят всички! Смятат ме за голям хитрец и безскрупулен тип. Ядоса се.

— Ние не обсъждаме тук моя личен живот, а нашите бъдещи отношения! Правете разлика! Нямам намерение да Ви обяснявам защо постъпвам така или иначе, както не ме интересуват и Вашите бъдещи намерения за семеен живот. За разлика от Вас, не бих изхождал от тях в деловите си връзки.

— Не се обиждайте. Цялата битка с Йосиф Карасулиев ми е известна в пълни подробности. Впрочем той лично ми предложи да стана негов клиент. Но Вие внушихте не само на мен, а и на всички останали клиенти увереност и уважение към Банката.

— Ами ако Банката намали своята активност, отново ли над нея ще надвисне заплахата Стефан Неделев да изтегли капиталите си?

Без да отвори очи, той сви рамене. Скарлатов стана от бюрото. Заобиколи го.

— Господин Неделев, нямам намерение да завися от никого, а още повече да излагам Банката на риск! Извиках Ви, защото имам важно предложение, с цел да не представлявате опасност за нея.

— Аз ценя свободата си.

— Никой няма намерение да посяга на нея! Предлагам Ви директорско място в Търговската банка.

Чак сега Неделев вдигна клепачи и погледна Скарлатов. Бе изненадан.

— Работата ми порасна неимоверно. Аз не мога да се справям с нея. Ако поемете сектора за индустриално финансиране, ще ме облекчите много. Опитът Ви е голям! За разлика от Вас, имам Ви пълно доверие и не се съмнявам в способностите Ви!

— Напълно самостоятелен?

— Напълно, що се касае до индустрията! Разбира се, големите въпроси ще решаваме заедно.

— С други думи, ще ги решавате Вие!

— Не, господин Неделев. Ще имате право на вето, както и аз по отношение на Вас. Това устройва ли Ви?

— Трябва да помисля.

— Освен това Вие нямате кантора. Може би, като построите къщата си, ще имате и делови кабинет?

— Нямам намерение да превръщам дома си в канцелария!

— Така и предполагах… Тогава защо не се съгласите с предложението ми? Ще имате самостоятелен кабинет. Аз няма да Ви се меся! Ще приемате тук своите клиенти. А титлата директор ще придаде нужната тежест на всяко Ваше действие.

Неделев пак разтвори клепачи и каза:

— Приемам.

В тоя човек няма никакъв ентусиазъм! Но може би разтварянето на клепачите значи именно това?! — помисли си Борис. После стана.

— Бихте ли ме придружили?

Двамата излязоха от кабинета в чакалнята. Там един майстор в работни дрехи завинтваше върху новата тапицирана врата голяма медна табела. На нея пишеше: Директор Стефан Неделев. Сега имаше две табели на две тапицирани големи врати. Мъжете влязоха в новия кабинет. Миришеше на боя и лак. Всичко бе изработено от дъб, с вкус. Имаше библиотека, огромно бюро, кожени фотьойли, бюфет с кристална витрина. Вътре се виждаха скъпи прибори, шишета с напитки. Дебел персийски килим покриваше пода. Един телефон стоеше на бюрото. От тавана се спускаше кристален полилей с множество електрически лампи. Друга лампа от лъскава мед с абажур бе поставена на бюрото. Красива мастилница от бронз със скулптурата на Меркурий придаваше такъв вид, сякаш бюрото бе нос на кораб, готов да отплава. Една врата водеше към стъклената веранда. Неделев нито за миг не спусна клепачи, въпреки че му струваше усилие. Бе приятно възбуден. Не можеше да скрие радостта си. Седна на тапицирания стол зад бюрото. Бе удобно за дългите му крака.

— Засега секретарят ни ще бъде общ. По-нататък ще назначите по Ваш избор когото намерите за добре.

Неделев стана от бюрото.

— Господин Скарлатов, така както навремето ме изненадваше Вашия незабравим баща, така и Вие ме изненадахте. Човешко е обаче да се съмняваме. Но мисля, че ще работим добре заедно!…

В устата на този сдържан човек това бе голяма похвала, която Скарлатов оцени.

— Приятна работа, директор Неделев!

Борис излезе от кабинета. В чакалнята нямаше никой. Погледна двете врати, тапицирани с кожа, и двете табели. Едната нова, блестяща, на директор Неделев и другата — потъмняла от времето, на директор Скарлатов.

Остана доволен.

Една седмица преди сватбата пристигна Йосиф Карасулиев — възбуден, облечен фрапантно по последна виенска мода, с елегантна кожена чанта, оживен и весел. В цялото му държание се чувстваше гордост. Скарлатов нямаше нужда да пита за успеха на мисията му. Тридесетмилионният заем от Кредит Анщалт беше вече факт! Йосиф не седна, а обикаляше кабинета и разказваше в подробности перипетиите, през които бе минал. Чак когато стигна до комисионното, направи артистична пауза. Борис насмешливо го погледна.

— Според Вас, какъв е нашият процент? — попита Карасулиев.

— Законният!

— А какво ще кажете, ако е един и половина?

— Би било фантастично, за да е истина.

— Истина е!

Скарлатов тържествено стана зад бюрото и му подаде ръка с подобаваща сериозност. Карасулиев искаше одобрение за своята работа и Борис му го поднесе по желания начин. Лицето му засия. Скарлатов извади от бюфета арманяк и двамата се чукнаха. Чак сега Карасулиев седна във фотьойла.

— Искам още сега да се разберем по отношение на заема за Негово Величество. Затова първо идвам при Вас.

— Ще го дадете Вие, Карасулиев, от Вашата печалба!

— Толкова ли е обедняла Търговската банка? Впрочем, нямам нищо против. Но естествено е да се откажете от претенции към Двореца. Заемът е мой и съответните концесии ще бъдат мои! Справедливо ли е?

— Не съвсем. Концесиите, печалбите и влиянието, което ще придобием, ще бъдат общи!

— Ако не бяхте облечен като европеец, бих Ви помислил за кърсердарин. Не съм съгласен!

— Ще се съгласите, Карасулиев, като поп! Аз също трябва да дам заем не по-малък от Вашия. Ще финансирам Престолонаследника. Готви се да прави пътешествие.

Карасулиев се замисли. Бе си направил предварително сметката от печалбата и сега се оказваше по-малка. Не можа да скрие недоволството си.

— Необходимо ли е, господин Скарлатов?

— Драги Йосифе! Вие имате природен дефект, с който трябва упорито да се борите, както Шуман се е борил с двата последни пръста на ръката си, които са се движели заедно. Положил непосилен труд да го премахне и станал виртуоз!

— Вие разговаряте с мен, а не с жена ми. Аз не съм пианист! Излишно е да ми мътите главата с Вашата култура!…

— Дефекта Ви се изразява в това, че не гледате по-далеч от носа си! И ако не отчетете Вашата слабост, никога няма да станете финансов лъв. Сега сте върху вълната на неимоверния си късмет. Но ще дойдат дни на скърби и Вашата недалновидност ще Ви изиграе лоша шега. Тогава ще Ви поставят на мястото, което действително заслужавате. Освен ако не се свестите!…

Йосиф Карасулиев дълго мълча. Употребяваше неимоверни усилия да се вземе в ръце. После каза, като че примирен, но в тона му се чувстваше несигурност и подозрителност.

— Сякаш не чувам Вас, господин Скарлатов, а Анастасия. Аз й разказвам всичко, което върша. Тя е моят съветник, в когото беззаветно вярвам. Общо взето е на Вашето мнение. И така, оставям се във Ваши ръце! Но какви гаранции ще ми дадете?

— Никакви. Защото в момента и двамата играем на рулетка.

— Мразя хазарта.

— Къде ще спре топчето, не знам. Но ако падне на зеро и сме заложили на него, печалбата ще си струва риска! Разбрахте ли ме?

— Мъча се…

— А сега нещо по-весело!…

Скарлатов отвори чекмеджето на бюрото и извади оттам една покана за предстоящата венчавка от твърда, копринена японска хартия. На корицата бе отпечатан гербът на Търговската банка. Написа собственоръчно върху белия плик: Госпожа Анастасия и господин Йосиф Карасулиеви. За пръв път щеше да получи покана за място, където се събираха силните на деня. Това бе една от амбициите му. Кореняците софиянци трудно приемаха нови хора в своята среда. И ето той, пришълецът, щеше да заеме подобаващо място в йерархичната пирамида, съответно на богатството и способностите му. Знаеше, че същата радост ще почувства и жена му Анастасия. Въпреки посещението на важни особи у дома им, те все още стояха настрана от така нареченото висше общество. Преди да иде в Банката, той дълго бе обмислял разговора си със Скарлатов за акцията срещу Кюлев. Бе приготвил доста жлъчни изречения, защото се чувстваше изигран. Но с тази покана Скарлатов с един замах го обезоръжаваше. Не, не бива да допусне така леко да му мине номерът! Радостното настроение на Йосиф се смени в миг и когато вдигна поглед, това бяха стоманените сиви очи на истинския Карасулиев.

— Честито, господин Скарлатов! Не знам кой е върху вълната на късмета… При Вас и сватбата носи печалба!…

— Вие сте на особено мнение върху предстоящия ми брак? Кажете, кажете…

— Какво има да казвам! Златото на Кюлев се посипа в джоба Ви. Само такъв обрат не очаквах!… Аз Ви подцених и си получих урока!

— Искате да кажете, че бракът ми е по сметка!?

— Не виждам нищо обидно в това!

Скарлатов заговори с глух глас, като отчетливо произнасяше всяка дума:

— Вие, Карасулиев, ме обидихте! И тъй като моят брак е поставен на обществено обсъждане от безскрупулни хора като Вас, уверявам Ви, че ще сложа всеки на мястото му! Някога исках хората да ме обичат. Но щом те не желаят, ще ги накарам да се страхуват от мене! Това поне мога да сторя, без да ми струва никакви душевни терзания!

— Но аз се възхищавам от Вас! — съвсем искрено каза Йосиф.

Наистина, си каза Борис, той даже не може да разбере. Неговият мозък е устроен другояче.

Развълнуван, Карасулиев се изправи.

— Аз не искам да ми се сърдите! И за да Ви докажа доброжелателството си, ето моят отговор!

Той измъкна от елегантната си кожена чанта папка книжа и ги остави на бюрото.

— Това какво е?

— Разгледайте ги, господин Скарлатов! Моят личен подарък за сватбата Ви! Официалният ще избере Анастасия.

Скарлатов разгъна пакета. Бяха многобройните заложни разписки на Кюлев, които Командитното дружество бе успяло да изкупи. Гневът му утихна. Жестът бе наистина аристократичен.

— Можех да Ви създам неприятности. Можех да оспоря разписките. Да Ви попреча да измъкнете трезора от България. Но не го направих!

Това бе самата истина. За кой ли път Борис помисли колко Карасулиев е противоречив и неговата същност винаги щеше да му се изплъзва, колкото и да разсъждаваше върху него!… Борис отново стана любезен.

— Приемам подаръка Ви, господин Карасулиев, при условие, че заплатя всичките Ви разноски по акцията.

— За мене това няма никакво значение!

— Но за мене има! В момента не мога да отговоря на жеста Ви! Поне да Ви върна парите!

— Ето че денят започва с печалба! — усмихна се Йосиф. — Ако не възразявате, ще Ви напусна. Искам да зарадвам с поканата Анастасия!…

Глава осемнадесета

В този неделен ден след Богоявление столицата осъмна покрита с дебела пелена сняг и стана красива като коледна приказка. Небето бе чисто от облаци и първите слънчеви лъчи огряха снежните върхове на Витоша, а после цялото софийско поле. Беше студено. Дребни кристалчета проблясваха в ледения въздух. От зданията и къщите се издигаше димът от комините право нагоре. Хората не бързаха да излязат от дома, където бе топло и уютно. На безлюдния площад зад Народното събрание, където се издигаше новият огромен храм „Александър Невски“, пристигна файтон с вдигнат гюрук. На капрата седеше войник. Конете, от чиито заснежени ноздри излизаше пара, спряха пред червената тухлена постройка на църквата „Света София“ — един от най-древните християнски паметници в света, дал името и на столицата в тая млада държава. От файтона слезе генерал в парадна униформа, с килната наляво фуражка, закриваща челото му. Той помогна на една жена да слезе от стъпенката. Тя бе едра и скъпо облечена. Пелерината й бе с кожена, самурена яка и обшити кантове, също от самур. Жената стъпи на утъпкания сняг с елегантните си пантофки и вмъкна в маншона белите си ръце, обсипани с пръстени. Мъжът гордо се огледа наоколо. Първо го забеляза един просяк, скрил се в преддверието на църквата. Той се подпря на двете саморъчно направени патерици. Отвътре се чуваше пеенето на поповете. После настъпи миг на тишина и камбаните на църквата забиха. Утринната служба завърши. Започнаха да излизат ранните богомолци, но не се пръснаха по площада и не тръгнаха към дома, а се спряха пред храма и гледаха файтона, генерала и елегантната му дама. Тълпата ставаше все по-голяма. Към нея се присъединиха и случайни минувачи. Мъжът бе доволен, макар че бе подранил. Вдигна фуражката така, че слънцето огря лицето му. Бе генерал Стоев. Той хвана подръка своята дама и хората му направиха място. Бавно изкачиха няколкото стъпала към преддверието на „Света София“. Започнаха да пристигат други файтони и шейни. Оттам също слизаха мъже във фракове и хубаво облечени жени. Тълпата направи шпалир, за да минат силните на деня. Всички ги познаваха или бяха чували имената им. Имаше министри, депутати, офицери, богаташи, търговци, журналисти интелигенти… Отделение униформени полицаи заеха местата си и оглеждаха всеки влизащ в храма. С безпогрешен инстинкт връщаха тия, които искаха да се вмъкнат без да са поканени. Група от младежи и девойки, водени от свещеник, бяха пропуснати безпрепятствено. Те свалиха връхните си дрехи в преддверието и останаха по бели копринени, везани ризи. Това бяха певците. Те се струпаха в началото на храма, защото нямаше място, пригодено за хор. Някъде отдалеч долитаха звуците на духова музика, ставащи все по-силни. Свиреха марш. В дъното на площада лъснаха медните инструменти, надути от зачервените лица на музикантите, водени от капелмайстора. В такт на марша, отброяван от големия тъпан, те спряха пред храма. Полицаите разбутаха публиката и отвориха достатъчно място. Непрекъснато пристигаха файтони и шейни. След като оставяха важните особи, те отиваха на определеното за тях място. Министър-председателят дойде с подобаваща тежест по-късно от другите, с файтон, заобиколен от конна полиция. Почти едновременно се появи и министърът на войната, придружен от конници на столичния ескадрон. Чу се изсвирването на клаксони. Тълпата се разшумя. Два автомобила един след друг, като спазваха дистанция, се появиха на площада и бавно и тържествено го прекосиха. В първата кола, карана от Спас, бе булката, кумът и Кюлев. Втората кола, в която седяха Скарлатов и кумата, бе собственост на Карасулиев, съвсем нова, която любезно му бе предоставил за сватбата. Йосиф и Анастасия пристигнаха в закрито купе. Той младежки скочи на снега и помогна на красивата си жена да слезе. Бе облечена в изящна, модна виенска рокля, с кожена наметка, хвърлена небрежно върху раменете й, разтворена така, че се виждаха скъпите й бижута. С появата си тя сякаш накара да млъкне цялата публика. Карасулиев я хвана подръка с вдигната глава. Когато изкачиха тържествено стъпалата, той спря и горделиво се огледа наоколо. Е, видяхте ли кой е Йосиф и каква жена има!… О, тепърва ще чуете и ще говорите за Карасулиеви!

Тълпата напъна напред. Всеки се мъчеше да види булката и младоженеца. Полицаите едва удържаха напора й. Музиката засвири „Сватбения марш“ от Менделсон. И когато Яна стъпи на снега, подкрепена от кума атмосферата се нагорещи. Той бе възрастен човек с тежки маниери — един от лидерите на Народнодемократичната партия, към която принадлежаха и Скарлатови, и Кюлеви. Снежнобялата булчинска рокля плътно обхващаше дългото и гъвкаво тяло на Яна. Коприната отразяваше слънчевите лъчи със синкаво сияние. Тя бе увила на едната си ръка дългия шлейф, за да не се влачи по снега. Кюлев наметна върху плещите й огромно бяло кожено палто от малки тюленчета, струващо състояние. Тя вдигна с другата ръка гарвановочерните си прави коси, после ги спусна върху бялата яка. Главата й бе украсена с диамантено венче. Да, Кюлев не бе пожалил нищо за сватбата. Самият той бе облечен в нов фрак, с лачени ботинки, снежнобял нагръдник, пеперудка, цвете на бутониерата и бели ръкавици. Изглеждаше младолик, пъргав за годините си и ако не с красота, правеше впечатление с прекалено високия си ръст. Хората трудно разпознаваха в бащата и дъщерята известните Кюлеви. Тази синкавобяла рокля, въпреки сериозното, бледо лице, правеше Яна почти дете. Виолетовите й очи бяха станали сини от светлината на слънчевия ден и белотата на снега. И само особената доброта, която излъчваха, смекчаваше тази красота, като я правеше по-земна.

Съвсем друго впечатление създаваше у зяпачите Борис Скарлатов, хванал подръка възрастната си кума. Силно изправената глава на този вече не съвсем млад мъж, черните му очи, които издаваха ум, решителност, суровост и независимост, предизвикваха и отблъскваха хората. Двете появили се тънки бръчки, спускащи се край стиснатите устни, усилваха отчуждението му. И тогава всички пожалиха младата булка по човешки, искрено, инстинктивно, защото я почувстваха близка, сякаш от своя среда — едно дете, което отива при чужд господар!… Какво ли я чака?!… Няколко жени и девойки от публиката заплакаха. Яна мина като някакво видение върху белия сняг и се изгуби.

Младоженците и кумовете дълго стояха пред храма.

Зад тях се строяваше шествието на шаферите и подшаферите, близки, роднини и приятели на Скарлатови и Кюлеви, водени от младия елегантен поручик Найденов и едно извънредно хубаво момиче от софийския хайлайф. Уредниците на сватбата дълго се занимаваха и подреждаха участниците. Особено им беше трудно с двете деца — момченцето бе синът на Карасулиеви — Иван. То беше облечено във фрак като миниатюрен джентълмен, на който не липсваха и белите ръкавици. А малката Ружа, родственица на Яна, бе в розова копринена рокля с бухнали ръкави и волани. Децата предизвикваха умиление сред публиката. Плахият Иван Карасулиев търсеше с очи майка си, но не я видя. Той се плашеше и от полицаите, и от военната музика, и от тълпата. Чувстваше се сам и изоставен от всички. Устните му почнаха да трепкат. Той едва се сдържаше да не се разридае. Ружа, напротив, бе весела и радостна под погледа на толкова хора и явно се чувстваше щастлива. Лицето й бе постоянно усмихнато. Дълго трябваше да обясняват на объркания Иван какво трябва да прави. Една сълза се спусна по бузата му. Рано сутринта го бяха откъснали от майка му и шофьорът го бе завел на чуждо място. Там го посрещна Яна. Целуна го и от тоя момент Иван Карасулиев се влюби беззаветно в нея. И сега Яна, без да се съобразява с никого, клекна пред детето и го прегърна. То зарови глава в пухкавото кожено палто. Тя тихо му шепнеше успокоителни думи, а той си бършеше сълзите, като си триеше очите и носа в кожата. Яна го галеше по щръкналите му руси, почти бели коси, докато го успокои напълно. После се изправи. Иван разбра, че трябва да хване шлейфа й. Той вече я обичаше и за нея бе готов да направи всичко, каквото тя поиска. Другият, черноокият мъж го плашеше. Сърцето му се бе свило като юмруче. Иван смътно усещаше, че тази мила девойка, като снежната царкиня от Андерсеновата приказка, ще извърши нещо, което той, Иван, не желае. В детския му ум се очерта мисълта, че сега все още не е късно, че все още може да я спре. Той бе готов да спаси това момиче, чийто шлейф държеше в треперящите си ръце. Заради нея Иван нямаше повече да плаче и щеше да я закриля, а един ден щеше да се ожени за нея. Сякаш разбрала чувствата му, девойката се наведе отново над лицето му.

— Много, много те обичам… — каза тя.

— Аз, аз… също Ви обичам… — отвърна Иван и наново се готвеше да се разплаче. — Не се женете, моля Ви… — каза малкото момче с треперящ глас.

Тя пак го целуна и погали по косите. Иван бе щастлив. Шествието тръгна. Той замалко не падна върху стълбата, но твърдата ръка на поручик Найденов го подхвана, задържа го и го вдигна от земята, толкова бе слаб и лек. А после го спусна направо върху площадката пред входа.

Военната музика млъкна и от широко отворените порти на „Света София“ се чу бодър сватбен химн. Шествието мина в шпалира през централния коридор и спря пред масата с наредените свещенослужители. Изведнъж отвън мощно засвири отново военната музика. Звуците нахлуха в храма. Хорът нестройно спря да пее. Всички се извърнаха към входа. Какво става вън?…

А там, на площада, пристигна трети автомобил — автомобилът на Двореца — без придружители и охрана. Слязоха Княз Борис във военна парадна униформа и сестра му Княгиня Евдокия. Полицаите объркано застанаха мирно. Уредниците се разтичаха. В храма настъпи пълна тишина. Публиката направи широк коридор както отвън, така и вътре. Музиката млъкна. И в настъпилата тишина младите Княз и Княгиня бодро преминаха и застанаха малко настрани от младоженците, пред министър-председателя и другите официални лица. Престолонаследникът свали фуражката си и се прекръсти. Същото направи и Евдокия. Чак тогава хорът радостно поде „Сватбения химн“ и прекъснатото тайнство започна. Бракосъчетанието извършваше сам епископът на Софийската епархия, облякъл тежките църковни дрехи от злато, със златна корона на главата, подпомаган от владици, дякони и попове. Отново, както преди векове, в „Света София“ се извършваше тържествен ритуал, може би със същия блясък от древността, когато тук са влизали крале, цезари и императори със свитите си. И върху тихите вълни на мелодията, която хорът пееше със затворени уста, архиепископът с дълбок, басов глас, кънтящ в храма, произнасяше прочутите слова на апостол Павел от Посланието към ефесяните:

— Жени, подчинявайте се на своите мъже като длъжност към Господа. Защото мъжът е главата на жената, както Христос е главата на църквата… Мъже, любете жените си, така както и Христос възлюби църквата и предаде себе си за нея… Така и мъжете са длъжни да любят жените си, както своите тела. Затова ще остави човек баща си и майка си и ще се привърже към жена си и двамата ще бъдат една плът…

Малкият Карасулиев забрави всичко — и сватбата, и хората в църквата, и слушаше очарован пеенето, което го понасяше нагоре и все нагоре към небето… Всеки звук, всеки акорд откликваше в неговата душа и създаваше едно непознато, неземно чувство. Хористите бяха ангелите, пеещи ангелска песен, а там от горе щеше да се появи Звездата от Изток, над пещерата с Младенеца, и щеше да чуе неземните звуци на химна, чиито думи знаеше наизуст… „Мир на земята и благоволение между човеците!“… А после щеше да се яви в своята слава, седнал между облаците, Христос. Щеше да слезе долу, сред хората, при Иван и да го погали по главата… Но мотивът на песента се смени. Беше миньорен и отново скръб нахлу в малкото, плахо сърце на Иван Карасулиев, което биеше бързо като на птичка. Той бе в плен на звуците и за пръв път усети духа на музиката и разбра силата й. Разбра, че тя ще бъде неговата съдба. И за да не заплаче наново, той отпусна дългия шлейф на Яна и тихо се запромъква между присъстващите. Разменяха се златните корони, затова никой не му обърна внимание. Отиде встрани на олтара и се скри зад огромния, меден свещник. Оттук той гледаше целия храм и хората в него. Като се надигна малко, зад златните гърбове на свещенослужителите, той виждаше една картина… В средата бе лицето на Яна — сериозно, хубаво, с добри очи, и до нея лицето на недобрия човек, на Борис Скарлатов, запазило презрителния си израз. Зад тях следваше дългата редица на шаферите и шаферките. А там, вдясно, стояха Престолонаследникът и Княгинята. И вляво — баща му Йосиф и майка му Анастасия, които сега му се сториха толкова чужди, че се почувства сирак. Той не познаваше никого в храма — нито министрите, нито депутатите, нито офицерите. Вече и пеенето не му се струваше ангелско. Това бяха чужди хора в един неприветлив свят, където той трябваше да живее, една картина, едно огромно платно, което още не можеше да определи, да осмисли, но чувстваше неговата отчужденост, нечовечност, защото това бе картина, олицетворяваща държавата, властта и парите под покрива на Църквата.

Част втора

Глава първа

Борис отвори очи, когато камбаните на катедралата забиха за сутрешната литургия. Обърна се наляво. Яна бе вече станала. Вратата на обширната спалня към балкона бе отворена. Отворен бе и прозорецът. Свеж въздух нахлуваше отвън. Денят обещаваше да е хубав и топъл, един от тия дни в края на март, така типични за Париж. Той продължи да лежи. Хотелът, собственост на Пари Ба, разположен на Плас дьо ла Репюблик, не бе голям, но модерен и удобен. Даден му бе най-луксозният апартамент. Обстановката отразяваше престижа на Банката. Високите тавани, бароковата мебел, тапицирана с коприна, тежките завеси, дебелите килими, мълчаливата прислуга респектираха. Макар и на неофициално сватбено посещение в Париж, младият банкер Борис Скарлатов бе посрещнат на гара „Сен Лазар“ с подобаваща тежест и етикеция лично от директора Тюретини и неговите сътрудници. Сред тия сдържани, строго облечени мъже, единствено присъствието на Туше Динев го зарадва. Борис не можеше да се оплаче от посрещането, нито от отношението на банката към него. Но чувството му не го лъжеше. Зад трудно проницаемата аристократична френска любезност се криеше нещо, което той не можеше добре да определи. За всеки случай, не беше студенина. Предложиха му една от банковите резиденции извън Париж, но заради Яна той пожела да остане в столицата. Вече трети ден пребиваваха в нея, но освен редовните обаждания по телефона как се чувстват, имат ли някакво желание, биха ли искали да отидат на опера или театър, все още не бяха разговаряли. Това му разваляше цялото удоволствие от престоя. Стана раздразнителен. Подтискаше го луксът на хотела. Подтискаше го френската учтивост. А така добре започна всичко!… С каква радост тръгнаха за Париж! Той помнеше всеки миг от това пътешествие… и кораба по Дунава, и първите покупки за Яна във Виена. И глупавото му и смешно държание в модните къщи, където избираше тоалети за нея. Докато накрая остави всичко в нейни ръце, защото несъмнено имаше вкус. Доволен ли бе от брака си?… Яна бе надхвърлила неговите очаквания и като жена, и като личност. Мълчалива пред хората, тя бе буйно момиче, когато оставаха сами. В последните години той бе изгладнял за жена и се любеха по всяко време. Цялата дива скарлатовска природа в тези първи дни сякаш искаше да смаже младата жена. Нейното тънко издължено тяло, стройните крака, гладката кожа бяха самата жизненост и сила. И в тази мълчалива битка той не можа да изтръгне от нея вик на страст или безумни думи, дори в миговете на най-голяма близост, каквито той сипеше, като стигаше до цинизъм. Тази осемнайсетгодишна девойка, израсла в дълбоката провинция на Европа, каквато бе София, не само се бореше, но пазеше достойнството си при всяко обстоятелство — даже гола, даже задъхваща се в прегръдките на силните му ръце. Защото едновременно бе истинска жена и момиче с характер. Имаше моменти, когато не друг, а той отпадаше и физически, и психически. След една такава бурна нощ на другия ден той спа чак до вечерта. Докато накрая разбра, че не бива да прави опити да се налага над нея като пол. И той като хилядите български мъже считаше, че една жена, особено собствената, трябва да бъде смазана, да признае половото му превъзходство, а оттам и духовното. Една глупашка идея, залегнала дълбоко в мъжката половина на нацията. Но Яна изискваше уважение към себе си и неотстъпно бранеше своето достойнство. Може би именно тази нейна черта, а не хубостта, младостта и буйността й бяха началото на неговата голяма любов, която растеше с всеки ден, прекаран заедно. Тя никога не му се натрапваше. Напротив! Държеше се сдържано и пред хората. В началото на пътешествието й бе трудно. Немският й език бе сравнително добър, но тя се притесняваше да не сгреши. Тогава се явяваше упоритото кюлевско изражение на лицето й, така трогателно в Янино изпълнение. Той схващаше това и идваше на помощ. В подобен момент нейните очи изразяваха любов и благодарност, които тя без мяра му даряваше, останали сами в луксозните хотелски стаи. Във Франция близостта им се засили още повече, може би защото Яна не знаеше френски. Той с увлечение играеше новата си роля на богат аристократ, който открива света на младо, неопитно момиче. Успял ли бе да я впечатли със своята щедрост? Тук, в Париж, харчеше със скарлатовски замах и удивляваше всички наоколо. Предишния ден в модната къща „Бул“ бе изправил на нокти целия персонал, начело с директора. Радваше ли се тя на подаръците? Да, разбира се! Бе жена в истинския смисъл на тая дума и изпитваше приятно чувство от впечатлението, което прави на околните. Скарлатов започна да се дразни от погледите на мъжете. Понякога имаше желание да набие някого, задето, според него, се заглеждал неприлично. Без да има повод, започна да се прокрадва чувството на ревност. Припомни си вчерашния ден на излизане от „Бул“, когато една от моделиерките му каза, за да го зарадва: „Колко е хубава Вашата дъщеря и какъв изящен вкус има!“ Беше глупаво, но той изпадна в ярост. Яна весело се засмя и закачливото изражение не слезе от лицето й. А после, в хотела, той пусна посред бял ден завесите и за да докаже мъжкото си превъзходство, се люби с нея, докато не му останаха сили. Дали не трябваше да захвърли този бастун? В България той вършеше добра работа и дори понякога пресилено накуцваше, за да изпъкне образът му на герой от войната. В Париж беше друго! Трябваше да изглежда млад! Трябваше да върне нещо от себе си, нещо от студентските години!… Някъде хлопна врата. Пак е в банята, помисли си той. Направо има култ към чистотата!… Като котките… Винаги успяваше да бъде свежа и да ухае приятно. Ставаше преди той да се е събудил и ето, сега… Загърната в копринения пенюар, изкъпана, с чехли на бос крак, тя се появи на вратата на спалнята с порозовяло лице.

— Ела при мен.

— Всеки момент ще донесат закуската…

— Ела, ти казвам!

Тя разбра и се усмихна. Остави пенюара да се свлече в краката й…

По-късно на малката кръгла маса в хола закусваха той, Яна и Туше Динев. Борис изпи цяла кана кафе, но замайването на главата не се махаше. Туше Динев, спретнат и чист, с бодро усмихнато лице бе техният неизменен приятел и придружител в Париж. Имаше много повече търпение от Борис и водеше Яна навсякъде, където пожелаеше. От ранна утрин до късна вечер той бе на техните услуги, без да се натрапва, винаги доброжелателен и учтив.

— Днес ще получите покана за разговор от Пари Ба — каза Туше Динев.

— И тук ли се занимаваш с шпионлък?

— Доколкото мога…

— А можеш ли да ми обясниш защо господата се държат така отчуждено?

— Не им е до нас — отвърна Динев.

След Балканската война Пари Ба сякаш загуби интереса си към България. Деловата й активност се простираше само до стриктното събиране на вноските от заемите. Буске бе изтеглен от България. Може би това бе причината Скарлатов, от своя страна, да не се занимава повече със заемната политика на Пари Ба. Но тя имаше още в трезора на Търговската банка няколко милиона франка в злато. Скарлатов бе акуратен и все пак нищо повече от нормалните делови връзки не съществуваше между тях. Държанието на директора Тюретини разсея и последната илюзия в това отношение. Знаеше, че му предстои неприятен разговор, но не се боеше от него. Търговската банка в тия години бе израснала и станала независима от Пари Ба. Контактите й с банките на другите страни се увеличиха. Това придаваше на Борис спокойствие. Каквото и да стане, ще съумее да запази своя периметър.

— Доколкото знам, предложили са заем на България — каза Скарлатов.

— Чрез Мезон Перие, банката на Руското посолство. Така че заемът ще бъде даден при съдействието на Русия.

— Но това ще унизи българското правителство.

— Вчера в нашето посолство са получили заповед да отхвърлят френското предложение.

Всичко това не беше ново за Скарлатов. Той бе осведомен още в България за стъпките на правителството и знаеше, че преговорите с немските банки са доста напреднали.

Закуската бе прекъсната. Секретар на директора Тюретини пристигна с покана само за Борис Скарлатов. Долу го чакаше скъпата лимузина на Тюретини и неговият личен шофьор. Той седна отпред. Колата се спусна по тясната улица „Рю дьо Тампл“, мина покрай Отел дьо Виль и пресече река Сена по моста при Нотр Дам. От откритото купе на автомобила Борис гледаше улиците и сградите на Париж, залети от слънчева светлина. И за кой ли път помисли, че няма грозен град, през който минава голяма река, и за сетен път се възхити от гениалния архитект Осман, планирал този красив Париж!

Напуснаха столицата по посока на Виль д’Авре. След селището, в равнината, се отбиха по един черен път. Влязоха в парка на малък замък с езеро. Пред стълбището с колони го чакаше самият Алберт Тюретини. Не се бе много изменил през годините, но на лицето му се бяха явили тези характерни бръчки, които бе виждал върху лицата на много банкери. Те бяха точно две бразди, започващи от носа и отиващи към ъгъла на устните, като придаваха на израза напрегната грижа и суровост. Дали скоро и аз ще изглеждам като него, си помисли Борис. Дали и на моето лице ще се появи белегът на Каин? Или вече го имам?…

Седнал в обширния хол, Скарлатов наблюдаваше през стъклените врати парка, малкото езеро и дърветата с все още голи клони. Само тревата бе зелена. Когато се обърна към Тюретини, той също гледаше замислен нататък… После направи усилие и каза:

— Идва пролет, господин Скарлатов… И най-простият селянин усеща приближаването й и я чака с нетърпение… Само ние сякаш не живеем в този свят! Отминават сезоните, отминават годините и живота се плъзга край нас, без да остави следа, както водата по перата на патиците…

— Може би един ден, когато се оттеглите, ще имате всичко това?…

— Вие сте още млад, господин Скарлатов. Вашият баща би ме разбрал. Често си мисля за него… Той знаеше повече, отколкото казваше! Проклятието на нашата професия е, че ние придобиваме навика да се борим, преди да сме придобили навика да живеем. А нашите деди в миналото са съчетавали тия две страни на човешкия живот. Аз притежавам копие на една картина от стар холандски майстор. Понякога я гледам… На нея банкерът е млад и е заедно с жена си, също млада и бременна. Каква сигурност, какво спокойствие, каква радост от живота!…

Всъщност, помисли си Борис, кой е Тюретини?… Има ли жена, деца?… Той не можеше да си го представи като човек с личен живот.

Мълчалив лакей, облечен в ливрея, поднесе коняк и кафе. Скарлатов наблюдаваше ръцете на Тюретини, с дълги, аристократични, нервни пръсти, където големият синкав диамант на кутрето хвърляше отблясъци. Двамата изпиха наведнъж чашите си. Тюретини наново ги наля и след това стана друг човек. Изчезна цялата му интимност. Пред него стоеше големият финансист, банкерът Тюретини. Той рязко заговори:

— Вие сигурно сте забелязали, че при мен не всичко е в ред.

Скарлатов кимна с глава.

— Накратко, аз съм вън от играта! Бях за източната политика на Банката.

— Нима тя вече не е важна?

— Остана на заден план. Войната е въпрос на месеци. Но в полето на банковите битки тя е към своя край. Скъсахме напълно с немските финансови групи. Ние сме врагове! Нашата битка бе мълчалива. Хората не я забелязваха. Но тя беше квасът, от който кипна тестото.

— Все пак не разбрах, господин Тюретини, защо сте вън от играта?

— Някои хора в тоя свят имат нещастната способност, по-скоро дефект, да гледат много надалеч… Това неминуемо ги води към провал! Аз и други хора, за съжаление не французи, знаем, че бъдещия голям конфликт ще се разрази на Изток, по поречието на древните реки Тигър и Ефрат, за контрола на Персийския залив. Там са струпани всички богатства на света. Там е петролът! Цялата моя стратегия бе насочена към тази цел.

— Но бурята ще бушува в Европа!

— Една от многото! По-скоро прелюдия към финала! А финалът ще бъде на полето в Армагедон[179]. Аз не вярвам нито на чудеса, нито на пророчества. Но тръпки ме побиват от прозрението на Апостол Йоан!… Въз основа на какво е написал своя Апокалипсис? Ето, това е удивително! Да видиш преди 2000 години събитията, които предстоят, последния катаклизъм на цялата човешка история.

— Простете, господин Тюретини. Моята банка е твърде нищожна и не съм мислил по тези въпроси… Но чувствам, че сте прав.

— Е, добре… Време е да слезем на земята!… Франция изпусна шансовете си. Вижте англичаните! Те сгрешиха със Суецкия канал, който беше наш, но бързо се поправиха. Сега е техен!

— Не винаги моментната изгода е най-точното мерило за една политика.

— Колко сте прав, господин Скарлатов! Когато изпуснахме Суецкия канал, за мене изхода бе в Багдатската железница. Тя щеше да ни даде предимство. С нея ние щяхме да поправим грешката си и постигнем целта да контролираме Изтока! Но затова бе нужно да гледаш надалеч! Да хвърлиш огромни средства! Даже да губиш! И преди всичко да запазиш на своя страна държави като Турция и България! Вашата страна бе един от ключовете към решаване на проблема. Но френските политици, под влияние на Русия, заложиха на Сърбия. Сега разбрахте защо съм извън играта!…

— Уведомен ли сте докъде са стигнали преговорите за заем на България?

— По искане на Русия той се е прехвърлил в ръцете на Мезон Перие и Син. Когато една финансова политика водят мечтатели, а не зрели финансисти, се получава следния парадокс, господин Скарлатов. Тези, които натискат главата на удавника, изведнъж се явяват в ролята на спасители!…

— Изразихте се пределно точно. Новия ни заем с немците е въпрос на близко бъдеще. Преговорите са напреднали.

— Аз проверих Вашите сведения. Те са екзактни. Благодаря Ви, господин Скарлатов. А това значи само едно — България и Турция ще бъдат от другата страна на бариерата… И въпреки това, ще опитаме да се преборим, нали, господин Скарлатов?

— И аз в чудеса не вярвам, макар че Вашата позиция за България би била най-разумната.

— Все пак, като древните гладиатори, повалени в прахта, няма да поискаме милост от Принцепса[180]!

— Каквото можах, направих! Изнесох трезора и ценните книжа от страната. А сега — каквото Бог даде!…

— Един малък съвет, господин Скарлатов. Той е израз на старото приятелство към Вашия баща. Може би сантиментална връзка, идваща от древността… Ако някой, който и да е той, Ви предложи или настоява да остави в Банката Ви чужди авоари в злато, не приемайте, даже печалбата да е огромна!

Борис се замисли.

— Господин Тюретини, Вие знаете нещо повече?…

— Аз постъпвам в този момент напълно непрофесионално. И мога само да повторя това, което казах! Приемете го като един малък, прощален подарък от фамилията Тюретини на фамилията Скарлатови!…

— Благодаря Ви! Ще се възползвам от съвета Ви.

Тюретини го изпрати почти до края на парка. Вървяха мълчаливо един до друг по пясъчната алея. Борис се качи в колата и шофьорът потегли. Когато преминаха под високата арка на желязната порта, автомобилът забави своя ход. Скарлатов се извърна. Там, на алеята, сред огромния парк стоеше самотната фигура на един мъж като крайбрежен фар в мъгла, един самотен човек, чиято сила на ума му бе донесла само печал…

Глава втора

Най-добрият начин да опознаеш един град е да ходиш непрекъснато, да го кръстосваш пеша във всички посоки, без особени цели. Борис и Яна имаха много свободно време. Успокоен след срещата с Тюретини, той си върна цялата веселост. Бродеха от сутрин до вечер по парижките улици, до пълно изнемощяване. Когато се уморяваха, влизаха в някое бистро. Изпиваха по чаша кафе и пак тръгваха. Хранеха се в малки ресторантчета, с каквито Париж бе пълен, изпречили се случайно пред погледа им в момента, когато чувстваха глад. Яна бе неуморима в този живописен и весел град, създаден сякаш за радост и удоволствия. Нямаха никакви спорове помежду си. Борис си върна много от безгрижието на студентските години. И може би поради тази бърза промяна в него, тук те станаха по-близки откъдето и да било на друго място. Разликата в годините изчезна. Изчезна някъде далеч и натрупаната от житейския опит печал. Макар и за кратко време, той отърси грижите от себе си. Те неминуемо щяха да се върнат, но той не им позволяваше да го нападнат сега, когато бе щастлив. Хвърли бастуна. Обличаше се малко небрежно, по младежки. Щом им хрумнеше нещо, веднага го вършеха, даже да е глупост. Стопи се в него и предварително обмислената сдържаност. Сега той разказваше непрекъснато за себе си на това доскоро непознато, далечно момиче, станало най-близкият човек в живота му. Говореше й за това, което е видял и преживял, особено през войната. Тя внимателно го слушаше, без да го прекъсва. Години по-късно той разбра колко ново, колко силно е било това за нея, защото тя помнеше всяка негова дума, всяка случка по-добре от самия него. Яна с упоение дишаше непознатия, но мек, галещ въздух на великия град. За нея впечатлението бе разтърсващо. От провинциална София се озова в една световна столица. Радваше се на всичко с присъщата й искреност и правдивост. И това бе най-голямата награда за Борис. За пръв път той разбра щастието да даваш, а не да получаваш, вероятно единственото, което човек можеше да изпита в тоя така неприветлив и зъл свят!

Следващият ден бе неделя. По синьото небе се носеха бели пухкави облачета, тласкани от вятъра, този топъл южен вятър, който на пориви вдигаше хартиите и клечките по улицата. Те вървяха край кейовете на Сена. Изкачиха се към градината на Тюйлери. Парижани бяха изпълнили булевардите и парковете. От ходене токът на Яна, заедно с подметката на едната обувка, се бе отпрал от горнището. Но тя не искаше да се върнат в хотела. Борис намери канап, завързан около едно дърво. Двамата седнаха на една пейка и той стегна подметката. Щеше да издържи известно време… Тръгнаха пак. Вятърът духаше право срещу тях и развяваше косите им. Яна вървеше с вдигната глава, примижала от слънчевите лъчи, които я заслепяваха. И тя се остави да я води Борис. Спряха се над един от кейовете и дълго гледаха водата на Сена. Там долу обикновени парижани с въдици невъзмутимо ловеха риба. Едно накичено увеселително корабче, пълно с мъже и жени под бели чадърчета, бавно отмина и се скри под моста. Продължиха към дъното на градината и когато минаваха край оранжерията в египетски стил, срещу тях изкачи стълбата един строен мъж. Той застана неподвижно и се втренчи в тях. Борис също спря. Тази характерна, стройна фигура, облечена в черни панталони, пъхнати в ботуши с обърнати кончове, тази руска рубашка, пристегнала с широк военен колан тесния кръст, гордо изправената глава със светла брада, слабото аскетично лице с изразени скули, дългите коси, развявани от вятъра, и широкополата шапка в ръка можеха да бъдат само на Матов!… Мъжът направи впечатление на Яна. Тя застана малко встрани. Двамата мъже стояха един срещу друг на няколко крачки и се гледаха в упор. Срещата не предвещаваше нищо добро. Лицата им станаха отчуждени и сурови. И двамата знаеха, че нито един от тях няма да се върне обратно. Яна наблюдаваше внимателно ту единия, ту другия с учудено изражение на лицето. Изведнъж, без никакъв повод, тя взе да се смее на глас. Двамата сякаш дойдоха на себе си и се извърнаха към нея. Тя продължаваше да се смее весело, просто ей така, понеже й бяха смешни!… И в поривите на звънкия й глас тя се помъчи да обясни на Борис:

— В нашия двор… има два котарака… наричам ги черното и сурото маче… И те се гледат с часове като вас!…

Заразен от думите й, Матов се засмя. Лицето на Борис се отпусна.

— Здравей, Михаиле!

— Здравей, Борисе!

Двамата направиха тия така трудни крачки и си стиснаха ръцете. Яна бе удивена. Не очакваше, че се познават така интимно. Спря да се смее.

— Това е жена ми, Яна. — А на нея каза: — Това е Михаил Матов, български писател.

Яна бе чела негови книги. Беше известен и търсен писател, особено от младото поколение. Сега тя стеснително си подаде ръката. Тогава целият аристократизъм на този горд човек съвсем естествено се прояви в начина, по който пое тънката й ръка с дългите пръсти, в изправеното му тяло с леко наклонена глава, в погледа, който й отправи, преди да целуне ръката й. В жестовете му имаше мъжко, кавалерско почитание не само към Яна, но и към жената въобще. А после разговорът между двамата стари приятели потече като буйна, планинска река. Говореха непрекъснато — ту единият, ту другият. Забравиха напълно за Яна. Вървяха или внезапно спираха. Понякога, за да подчертае думите си, Матов слагаше ръка върху рамото на Борис и го разтърсваше. Тримата бяха странна гледка в тоя хубав, неделен ден — двама живи, избухливи мъже и една привлекателна, мълчалива девойка, с развети от южния вятър коси… Тя внимаваше да не се скъса канапа на вързаната обувка и от време на време изоставаше. Тогава те спираха и я изчакваха. Яна разбра, че Матов е дошъл в Париж по покана на Ромен Ролан[181]. Бил в преписка с него. И много хора по света мислили като тях, че човешкото единение е предстоящо, че се извършва в момента… Цивилизацията на телеграфа, телефона, влаковете, корабите, автомобила създава нова връзка между човеците. Идва царството на Духа!…

Борис му опонираше, но не със скептицизъм, а страстно, убедено. Разговорите между двамата винаги бяха протичали в областта на духовното търсене. Години наред Скарлатов бе общувал с други хора, по-скоро се бе противопоставял на тях, защищавал или борил, като пристъпваше към себеподобните според принципа: „Всеки от тях е мой враг!“ И ето, сега тази враждебност се стопи при срещата му с Матов!

Борис се чувстваше радостен, друг, какъвто не се помнеше отдавна. Яна чак сега надникна в другата му същност, така старателно прикривана. Видя в нова светлина мъжа, с когото се бе свързала. И не богатството му, не подчертаното му превъзходство над останалите, а непрестанната дейност на неговия ясен ум, прикрита от всекидневния практицизъм, бе може би неговата същност… Тя бе живяла сама с баща си — един напълно материален човек, у когото малкото изблици на духовност бяха обичта му към нея. Но това бе по-скоро нещо биологично, отколкото духовно. И в тия години, по силата на противоречието, бе си изработила свой мир на мечти не толкова от наблюденията, колкото от прочетените книги. Един малък, ограничен, но възвисен по своята същност мир. Ето защо сега в този топъл, пролетен ден тя се почувства не само безмерно щастлива, но и горда, че е обичана от такава богата, сложна и противоречива личност. Изживяването на Яна можеше да се сравни с екстаз.

По-късно, уморени, се отбиха в едно ресторантче и седнаха вън, на една от масите на тротоара. Поръчаха си вино и продължиха разговора. И двамата пиеха механично, без да обръщат внимание нито на вкуса, нито на количеството, но не се напиваха, а само живостта им растеше.

— Добре де! Що е според теб човек? — питаше го Матов.

— Едно гниещо и вонящо парче материя, което не знае какво прави, защо живее и къде отива!

— Аз винаги съм твърдял, че вие материалистите сте побъркани, тесногръди и тъпи!… — възкликна Матов.

Яна трепна. Тя очакваше, че ей сега ще настъпи нещо лошо, а нищо подобно не стана. В разговора с Матов Борис търпеше всичко, но и не спазваше никакво приличие към събеседника си.

— Погледни наоколо, Михаиле! Кой разсъждава като теб!…

— Ами ако ние сме прави, а всички останали заблудени?

— Слушай! Аз съм в Париж не само на сватбено пътешествие, а и по работа. И докато вие пишете брошурки, „заблудените“ готвят конфликт! Жесток, неизмерим по своята големина и последствия!… В толкова войни участва, не се самозалъгвай!…

— Не се самозалъгвам — рязко възрази Матов. — Не може цялата земя, и това човечество, и всички тия гении да нямат своето предназначение! А то е изразено само с две думи: „Мир на земята и благоволение между човеците!“

— Грешиш! За един писател това не е добре! Моята банка ежечасно ми доказва цикличността на кризите и знаеш, че прерастват във войни, както знаеш, че слънцето изгрява!…

— Ти си станал човекомразец!

— А ти ми приличаш на протестантски мисионер!

— Мислил съм за теб в тия години и съм те съжалявал, Борисе… Материализмът не може да бъде духовна опора! При Брезов… той поне е свързан с бъдещата революция, с надеждата, че социалният прогрес ще доведе до духовен… А ти?!

Скарлатов се почувства оскърбен. В думите на Матов имаше много истина и все пак не беше справедлив.

— Вярно е каквото каза за мен, но има нещо, с което ви превъзхождам и ми дава сили — истината! Каквато и да е тя, защото стои над идеите, над човека! Знам, че за да бъдеш поне малко щастлив на този свят, трябва да се самозаблуждаваш. Аз се отказвам от такава възможност за душевно равновесие!

— Човек, който в нищо не вярва, е душевно болен… — тихо каза Матов.

— Пак Толстой!… И какво от това? Предпочитам истината, макар и душевно болен, отколкото заблудата да ми носи радост.

— Иначе нямаше да поемеш Банката и можеше да изкараш живота си по-смислено!

— Не искам! Искам само едно: съгласие с моето съзнание за истината!

— А какво е истина, дявол да те вземе! Всичкото е в това, какво разбираш под тая дума!

— Не знам. Засега мога да я дефинирам само в отрицателен смисъл: истината е това, което не е лъжа! Цялата човешка история, всички движения в сферата на идеите досега са се опровергали и провалили на практика. Вероятно истината е само миг от еволюцията… След нея идва нова идея, нова заблуда, до следващия час на истината. И в тия дълги отрязъци от време на лъжа е цялата върволица от страдания, смърт, неправда и духовна пустота…

— Изглежда, няма да се разберем, Борисе — уморено каза Матов. — По-мъдрите хора от нас са гледали другояче на живота…

Те се разделиха късно. Яна и Борис се върнаха по авеню Д’Опера, изпълнено с народ, осветено от уличните фенери. Яна не пускаше пръстите от ръката на Борис. Спряха пред фонтана и дълго гледаха бистрите струи. Прибраха се в хотела през нощта.

Останалите дни в Париж минаха за Яна на един дъх. Този път обикаляха заедно с Матов. Отново разгледа Лувъра, водена от вещ гид в негово лице. Посетиха кафенетата на интелектуалците, на художниците, на писателите… Матов ги запозна с много хора, с много известни имена. И навсякъде, където отиваха, се водеха спорове и хората разговаряха с часове, защото Париж бе преди всичко световна столица на идеите!…

Матов живееше в някакъв бедняшки квартал, който не бил за такива „благопристойни хора“ като Яна и Борис, затова не ги покани. От време на време изчезваше за цял ден и се явяваше внезапно. По всичко личеше, че пише усилено. Заведенията, които посещаваха, не бяха скъпи. Матов винаги плащаше своя дял от сметката, а често и тази на Яна, когато я водеше без Скарлатов. Тя се притесняваше от тази му разточителност. Сподели с Борис. Той й даде съвет по никакъв начин да не показва своите чувства пред Матов, тъй като ще го оскърби.

— Но все пак, трябва нещо да направим! — каза тя.

— Ще помисля…

— Борисе, обясни ми, защо така добре се чувствам в Париж?

— И аз съм се сблъсквал с тоя феномен… Стигнах до извода, че като идеш на чуждо място, при чужди хора, отведнъж пада цялата ти натрупана злоба. Никой нищо не иска от тебе и смяташ, че тук цари щастие!… Но, ако поживееш, ще разбереш, че и те си имат своите проблеми, не по-малко сложни от нашите и ще се почувстваш както в България. Състоянието ти сега е временно. Ти поне няма да дочакаш мига на разочарованието. Така ще ти остане един хубав спомен!… Защото… Париж е и много зъл град…

Една сутрин той излезе сам с Туше Динев. Борис бе запомнил някакъв магазин за часовници. Тук продаваха само реномирана стока. Влязоха вътре. Избра един от най-скъпите златни часовници — „Бреге“. Отделно купи дебела, златна верижка с три златни украшения, които се слагаха на нея — малък кръст, зодиакалния знак на Скорпиона, каквато бе зодията на Динев, и миниатюрен череп. Почакаха малко майсторът да изгравира в ателието върху вътрешната страна на капака името на Туше Динев. Скарлатов поднесе подаръка с подобаваща тържественост.

— Кръстчето е за твоето минало като католик! Зодията — за щастието, а черепа, за да се знае основното ти занимание в полицейската школа!…

Туше Динев разбра шегата и се усмихна. Сложи веднага часовника и сякаш златната верижка, която се виждаше върху жилетката, го направи изведнъж по-зрял, въпреки неговата младоликост. Беше радостен не толкова от скъпия подарък, колкото от вниманието на шефа си. После двамата отидоха в друг магазин — на фирмата „Ремингтон“. Дълго избираха пишеща машина. Имаше нови, портативни модели. Избраха най-хубавата. Разбраха се със собственика да промени шрифта в славянски. Когато излязоха навън, Скарлатов каза:

— Ще вземеш машината при теб! Ето ти адреса на Матов и ще му я отнесеш в хотела, веднага щом заминем!

Динев кимна с глава.

— Ако се заинати, кажи му, че нищо не знаеш и само изпълняваш!

— Господин Матов трябва да бъде много внимателен…

— Защо?

— Положението му в България не е добро. При едно разбъркване ще си изпати. Нашето посолство тук е получило нареждане да следи всяка негова стъпка.

— Искам да си осведомен за всичко, свързано с него.

— В какъв смисъл?

— В смисъл да не му погодят някой мръсен номер! Ти си в Париж не само да учиш, но и да пазиш интересите на Банката и на моите приятели! При нужда ще изтеглиш пари и ще намериш начин да му ги дадеш! Ако загази, или престоя му стане невъзможен, ще съдействаш да се измъкне!

— Бъдете спокоен! Създадох добри връзки тук!…

Яна и Борис бяха изпратени на Гар дьо Сен Лазар от Динев и Матов. В последния момент пристигна личният секретар на Алберт Тюретини. Той поднесе на Яна букет и едно малко пакетче, завързано с панделка. Пожела добър път. Влакът тръгна. Яна дълго маха с ръка от отворения прозорец. Край тях отминаваха улици, светлини, здания… Когато напуснаха Париж и околностите му, влакът се понесе в нощта… Скарлатов затвори прозореца. Бяха сами в луксозно спално купе на експреса за Мюнхен. Той седна и погледна Яна. Тя си бършеше очите с кърпичка.

— Не си ли вече щастлива?

— Много.

— А защо са тия сълзи?

— Беше толкова хубаво…

— Е, и какво от това?

— Страх ме е…

— Но защо?

— Не знам, не ми обръщай внимание! Просто за миг помислих, че никога вече няма да видя Париж…

— Я виж ти! Не очаквах, че си такъв мрачен пътешественик!…

— О, ти ще видиш и други лоши неща в мене!…

После тя нетърпеливо разтвори пакетчето. Беше старинна кутийка от бронз с орнаменти и фигури на мъже, жени, животни и растения. Скарлатов я разгледа.

— Старинна работа…

Яна я отвори. Върху тъмночервено копринено кадифе блестеше медалион — камея в златна рамка. Верижката бе също златна и старинна. Яна я сложи на шията. Подаръкът на Тюретини изразяваше щедрост, вкус, възпитание и отношение към съпругата на човек от неговия кръг, на която не е успял да отдели достатъчно внимание, поради липса на време. Бижуто стоеше удивително хармонично не на дрехите, а на самата Яна, на издълженото й лице, на гарвановочерните й прави коси и големите виолетови очи. Тюретини владееше забравеното изкуство при избора на бижу. Повечето хора ги избират и слагат според тоалета, повода или мястото, където отиват. Докато само малцина имат таланта бижуто да подчертае не само красотата, но и нещо от невидимата същност на жената. Може би затова само в италианската живопис герданите, пръстените, гривните и диадемите не се натрапват, а са част от вътрешния мир на човека.

Столицата на Бавария ги посрещна също с хубаво време. Настаниха се в хотел близо до гарата и веднага отидоха да посетят Пинакотеката[182]. Този не грандиозен, а по-скоро интимен музей с подредени зали, лъснат паркет и японска простота в обстановката бе за Борис едно откровение! Както винаги, той се спря на любимите си старогермански майстори. Те му допадаха най-много. Картините бяха примитивни, но този примитивизъм не пречеше на възприятието, а водеше пряко до целта на художника да изрази не дребните страни от човешкия живот, а неговите велики страсти. За разлика от италианската живопис, тук човек не бе красив, нито величествен, нито богоподобен, но бе целият борба между доброто и злото, която щеше да продължи, докато съществува на тази земя… Скарлатов бе мислил върху това, че всеки народ ще има своите митове и те отразяват неговата физическа и духовна същност. Ако за античните гърци това бе Херкулес, а другото лице — Прометей, за евреите — Самсон и неговата противоположност Йов, то за германците съответните митове бяха Зигфрид и Фауст. Във всеки случай, Пинакотеката не е храмът на Зигфрид, а на Фауст, мислеше си Борис. Той искаше да обясни това на Яна, но не беше при него. Потърси я в другите зали. В това следобедно време галерията имаше малко посетители. Така стигна до залата на Ботичели. Яна бе седнала на ниската, дървена, пейка, заобиколена от огромните платна на художника. Бе замислена и не видя Скарлатов, който се бе спрял и я наблюдаваше. Той бе стреснат. Сякаш в присъствието на Яна жените бяха оживели и тя бе само една от тях — издължена, с бледо, изтънчено лице, с наведени очи, потънала в себе си…

Най-после тя го забеляза и протегна ръце към него.

— Зле ми е, изведи ме… — прошепна тя.

Те излязоха на двора с парк и големи пространства в зелена трева. Слънчевите лъчи ги заслепяваха. Седнаха на една пейка. Скарлатов бе уплашен.

— Кажи ми, какво ти е?

Тя се опита да се усмихне, но сянка мина по лицето й. Хвана ръката на Борис. Стискаше я със своите дълги пръсти.

— Страх ме е… — каза тя.

— Но какво ти е?…

— Не можеш всичко да знаеш… Нека поседим малко, а после ще вземеш файтон и ще ме заведеш в хотела.

Така те седяха на пейката в парка пред Пинакотеката под лъчите на залязващото слънце. По алеята покрай тях мина млада жена с детска количка. Едно малко кученце, както тичаше, се спря пред пейката на двамата. Подуши ги, погледа ги, а после се върна обратно с късите си крачета…

Същата нощ Яна направи спонтанен аборт и загуби много кръв. Останаха в Мюнхен още десет дена. Върнаха се в България в началото на април 1914 година.

Глава трета

Скарлатов предполагаше, че след завръщането си в София работата в Банката не ще го притисне веднага. Но бе изненадан от финансовия кипеж в Столицата. Отново в страната, както навремето преди Балканската война, бе нахлула цяла финансова орда, начело с представители на Великите сили, които бяха в авангарда. В средата на колоната бяха посредниците на оръжейни фирми, индустриалци, търсещи терен за капиталите си и борсови агенти. В обоза се движеха авантюристите, мошениците, пророците на златни бъднини и неимоверни печалби, или на втория потоп и края на света!… Всеки бе дошъл със своя тайна цел, която старателно прикриваше, за да седне на огромната игрална маса, наречена България. Трябваше му време да се ориентира. Докато отсъстваше, обстановката се бе изменила до неузнаваемост. Но не му дадоха да си отдъхне. Още първия ден в кабинета му нахлу граф Тарновски. Бодър и весел, изпълнен с енергия, учтив, но директен и делови. Той в малко думи направи блестящо резюме на финансовите игри и битки в страната. Скарлатов се учуди на неговата осведоменост. Тарновски говореше като равен, като професионалист. Той, разбира се, бе пристрастен, защищаваше интересите на Австрия и на Германия и всяка казана дума в кабинета бе предварително обмислена, с цел да извлече полза за страната, която представляваше. След като се осведоми за пътуването му, особено за Виена, граф Тарновски каза:

— Господин Скарлатов, простете, че Ви отнемам времето. Никъде поговорката „Времето е пари“ не важи, както при вас, банкерите. Бихте ли отделили няколко часа за една интимна вечеря в ергенски кръг?

— С каква цел?

— Нима винаги преследвате някаква цел?

— А Вие?

Тарновски продължи, сякаш не бе разбрал.

— Ще се срещнете с хора от Вашия бранш. Една беседа в непринудена обстановка е винаги интересна… А не е без значение да чуете различни мнения!… Няма защо да Ви изтъквам какво удоволствие за мен би била Вашата визита!

Скарлатов усилено мислеше. Добре си даваше сметка, че поканата крие точно определен план. Трябваше да го узнае на всяка цена. Но единственият начин бе да го посети. Не му бе никак приятно.

— Е, господин Скарлатов?

— Приятелска вечеря след тежък работен ден, защо не?

Тарновски се усмихна. Този човек не се предаваше лесно.

— Облекло — най-обикновено. Да речем… към 8 часа вечерта! Но, ако имате някакви ангажименти, готов съм да приема време, удобно за Вас.

— Съгласен.

— Ще Ви чакам с нетърпение. Довиждане, господин Скарлатов.

Непосредствено след излизането на граф Тарновски го посети Йосиф Карасулиев. Борис искаше да поговори преди всичко с Неделев, но Йосиф му попречи. Беше възбуден и не спазваше дори етикецията, тъй присъща нему.

— Скарлатов, добре дошъл! Как прекара? Яна добре ли е?

Не изчака отговора на Борис и след кратка театрална пауза, заговори пак, като разчленяваше думите:

— Трябва да попречим на заема! Сега това е главната ни задача!

— На кой заем?

— Който ще угроби България! Заема с немците!

— Йосифе, твоето поприще не са парите, а бойните полета на Европа! Ти си роден пълководец! Седни спокойно и разказвай. Чак след като изясним обстановката, ще направим план за дислокацията, ще издадем заповед за бойните действия, придружена с кратка патриотична реч за разпалване кръвта на бойците!…

Йосиф Карасулиев не се засмя на шегата, но му съобщи каквото знаеше. Скарлатов научи противното на граф Тарновски мнение. Преговорите с немската група се развили изненадващо бързо, благодарение на министър-председателя Радославов[183]. Русия, Франция и Англия не разбирали, че изпускат момента. Били мудни. Немците им измъквали кокала под носа. Борис знаеше, че България не е в центъра на конфликта, както преди две години, но се учуди от нехайството на съюзниците. И посланиците на трите велики сили в България не бяха сега от най-добрите. Изправени срещу граф Тарновски и посланика на Германия — доктор Михаелис, те бяха неравностоен екип. Финансовите им сътрудници също бяха второстепенни. Един Буске в миналото изглеждаше колос в сравнение с колегите си в момента.

— Положението не е розово… — каза Борис.

— Да кажем провал е най-точното!

— Все пак, Йосифе, въз основа на какво си се заел с подобна непосилна задача?

Отговорът на зададения въпрос беше важен за Скарлатов. Той му изясняваше връзките на Командитното дружество с чуждите банки, финансовото му значение, а оттук и опасността, която представляваше понастоящем за Търговската банка.

Йосиф правилно разбра клопката. Той дълго мълча.

— Ако питаш за френските банки, мога направо да ти кажа, че си водещата фигура!

— А ти нямаш нищо общо с тях, така ли?

— Имам, разбира се, но не с гиганта Пари Ба! Е, доволен ли си?

— Не.

Карасулиев пак млъкна. Капки пот избиха по челото му.

За да проведе този разговор, той е притиснат от големите банки и иска не иска, ще издаде връзките си… Ако избегне отговора, значи, че не трябва да обръщам внимание на сътрудничеството им, си мислеше Скарлатов.

— Креди Фонсие Д’Алжери в Париж и Банк Белж пур л’Етранже — отвърна Йосиф.

Бяха солидни и големи финансови институции.

— Охо, я виж! Кога успя?

— Това не съм длъжен да ти кажа, нали?

— Не, разбира се.

— За разлика от теб и кучетата в тая страна знаят с кои чужди банки съм свързан. Господата горе са ти заповядали да сътрудничиш с мене в този период. Е, добре, това може да стане само при пълна откровеност помежду ни!

— Не ми ли вярваш?!

— Не напълно. Избегна една малка подробност… Имам сведения и за други връзки!

Той погледна Скарлатов. В израза му се четеше само един въпрос — дали наистина знае нещо?… Беше моментът, когато Йосиф се налагаше да обърне картите.

— Имам сътрудничество с Лазар Брадърс енд Корпорейшън.

Борис се изненада. Това бе новост за него. В кратко време Карасулиев бе успял да стане европейска величини небезопасен противник.

— Чак в Америка ли се озова?

— Не.

— Но тя е американска банка.

— Имам връзка само с английския клон на Лазар Брадърс.

— Моите поздравления!

— Благодаря — глухо каза Карасулиев.

— И аз имам същата задача като теб!

— Знам.

— Поръчано ми е да ти сътруднича. Тежко е да работиш под сянката на Скарлатови…

— Нямам нищо против аз да работя под сянката на Карасулиев и Фархи.

— Защото е опасно ли?

— И за това.

— Ти ми натресе тази функция!

— Сам си я натресе! Аз не съм представител на най-голямата банка в България, нито депутат, нито герой от войната, нито съветник на Фердинанд!

— Като изключим последното, горе-долу съм съгласен! И така, къде по твоя преценка трябва да насочим удара?

— Фронтално е невъзможно! Имаш ли малко представа от министър-председателя Радославов. Повярвай ми, няма да се поколебае да ни окачи на въжето за назидание на останалите!

— Знам. И много се страхувам от него.

— Остава едно слабо звено — Фердинанд!

— Съвсем правилно!

— Имаш ли вече успехи?

— Даже два, и то безлихвени!

— И тъй като не виждам и намек на скръб в лицето ти, значи, че го финансираш с чуждо злато! А то е лепливо и остава по пръстите…

— Риска има своята цена! — възрази Йосиф.

— Недейте си събира съкровища на земята, гдето молец и ръжда ги изяжда, гдето крадци подкопават и крадат!…

— Матея, шеста глава, деветнайсти стих! — каза Карасулиев.

— Знаеш го наизуст, като Туше Динев!… Цитирах ти не със зла умисъл, а да те предпазя. Виждал ли си русалийско хоро?

— Забравяш, че съм от Македония!

— Е, тогава трябва да си спомняш, че русалията-водач, наречен капетан, държи в дясната си ръка балтия с къса дръжка и я размахва в такт с бавния, тържествен танц.

— Е?

— Всички повтарят неговите движения. Нашето хоро се състои само от мен и теб! И не е никак весело! Играем го под въже над главите ни!…

— Защо ми говориш всичко това? И без това ме е страх!

— Защото цената, която трябва да платим, е голяма! Пази се, когато господата са щедри! Каквото и да се случи, ние двамата оставаме в тази страна, с всички последствия, произтичащи от това!… И разпределяй проблемите според значението им! Най-важния е живота ни! Чак след това идват парите! Разбра ли?

— Съвсем!

Но Скарлатов не бе убеден.

— Не те питам какви авоари си получил в чужбина? Вероятно не са малки. Аз лично бих отказал!

— Защото трезора ти е натъпкан! — каза Карасулиев.

— От начина, по който ще се употребят капиталите, и от целта! А тя е ясна! Което и да е правителство на света не би търпяло подобни съмнителни сделки, да не кажа противодържавни!

— В края на краищата, аз съм в случая подчинено лице! Мисли му ти!

Да, каза си Борис. Той е прав! Не трябва да се ангажирам с нищо! Или да избегна поне което е възможно!…

След като Карасулиев си отиде, Скарлатов най-сетне влезе в кабинета на Неделев. Той се бе разположил удобно зад бюрото с натрупани папки и работеше върху някакви документи. Вдигна глава, но спуснатите му клепки не показваха нито учудване, нито интерес, а най-малко чувства! Беше просто едно полузаспало лице.

— Както виждам, отрупан сте с работа…

— Благоприятната конюнктура за индустрията продължава, надявам се!

— Съвсем правилно! Никога България не е била по-добре!

— Сега сме като булка, която искат много ергени…

— Не Ви разбрах.

Този човек със заспал вид нямаше живото въображение на Йосиф Карасулиев. Иска не иска, Борис трябваше да промени начина на разговор.

— Имате ли някакви проблеми?

— Да, имам — каза Неделев.

— Какви?

— Търговската банка спъва работата ми.

— Някой си е позволил да не изпълни Ваше нареждане?

— Говоря за генералната политика на Банката. А тя е еднопосочна и ограничава моята дейност.

— Тогава, добре ще е да седна…

— Моля…

Скарлатов се стовари на креслото срещу бюрото на Неделев.

— Аз Ви слушам!

— Имаме блестящи предложения от немски концерни и индустриалци. Не бива да изпускаме момента!

— Можете неограничено да разполагате с капиталите на Банката, с изключение на златния трезор, пакета ценни книжа и чуждите авоари.

— А мене ме интересува тъкмо тази забранена зона.

— Неделев, Вие сте английски възпитаник. Предстои война. Ще победят тези, които са финансово по-силни!

— Аз не мога да гледам индиферентно как се измъква печалбата от ръцете ни! Германците и австрийците са снижили цените на индустриалното оборудване по-ниско от действителните стойности. И продават на загуба, но при условие, че плащаме в злато или чужда валута!

— И, колкото и да Ви е чудно, тъкмо затова сега е Ваш ред!

— Как, при Вашата възбрана?!

— Вижте Неделев, техните банки се задъхват! Индустрията им също. Те са блокирани отвсякъде. Държавата е сложила лапа върху чуждите им платежни средства. Те трескаво се стремят, даже на загуба, да притежават в неутрална страна авоари. България е за тях подобен обект. Колкото и да е нестабилен левът, той все пак представлява чужда валута, защото се котира навсякъде по света! В този смисъл аз съм за индустриализацията, но с наши платежни средства.

— Ще бъде трудно!

— Но не и невъзможно! Дойде момента да покажете на какво сте способен! Що се касае лично до мен, аз съм напълно уверен във Вас!

— И все пак, докъде се простират моите права на директор?

— Само в краен случай, когато нещата опрат до чужда валута, ще решаваме заедно! Засега слагам своето вето. Повярвайте ми, че един ден ще ми бъдете благодарен.

— Опитвам се…

Скарлатов стана. Неделев даже не си направи труд да го изпрати. Малко преди обедната почивка Борис получи пакет от личния куриер на Тюретини. Разпечати го. Беше писмо от централата Пари Ба. По обема му приличаше по-скоро на доклад. Започна да чете и се откъсна от всичко. Когато Спас влезе в кабинета да му припомни, че горе го чакат за обед, той направо го изгони. Колкото повече четеше, толкова повече го завладяваше бяс. За пръв път получаваше такова писмо. Арогантно, грубо, което приличаше по-скоро на заповед, нетърпяща възражения до по-нискостояща военна част. Нямаше нищо общо с досегашните писма на Тюретини, писани под негова диктовка, с присъщата френска елегантност, учтивост и скрит хумор, в който и най-грубият факт не засягаше самолюбието на получателя и го приемаше по-лесно. За всеки случай, още преди да довърши четенето, той погледна последния лист. Подписът не бе на Тюретини, а на нов, непознат директор-диктатор. Нареждаше му се да насочи цялата си дейност към проваляне на предстоящия заем с немските банки. Препоръчваше му да не подбира средства спрямо когото и да било. Писмото не блестеше нито с познания, нито с ум, да не говорим за такт. Явно бе съчинено някъде по пътя между Банката, финансовото, военното и външното министерство на Франция. Стана му ясно, че искат да го уплашат. Не, той нямаше да се поддаде на натиска!… Взе да се разхожда. Мисълта му работеше бързо и точно. Сега и той, както някога и баща му, бе изправен пред съдбоносно решение. Раздели проблема на две. Голям, където се биеха едрите банки, и малък, свързан със запазване на неговата. Трябваше да лавира! Бавно в съзнанието му се формулираше изречение по изречение отговорът до Пари Ба. Преди всичко любезен, малко нехаен, ненапълно разбиращ мащаба на задачата. Думи на вярност към банката-майка. Готовност да пази интересите й. Ясно определена позиция в бъдещия конфликт със заставането на тяхна страна. И тук-таме — по лъжица катран в бъчвата мед — че Търговската банка не е така подчинена, както чиракът към майстора, че има и други банки на тоя свят, а не само френските… И колкото повече разсъждаваше, толкова повече го обхващаше ядът. Не се сдържа и в края на писмото, след дълго обмисляне, даде ясно да се разбере, че независимостта на Търговската банка стои над всичко и би съжалявал, ако Пари Ба не прояви разбиране по този пункт. След още малко колебание подписа писмото и го запечати в плик с червен восък. Искаше още същия ден да свърши, за да не му дойде друг акъл. Извика по телефона в хотела куриера на Пари Ба и му даде писмото.

Навън мръкваше. Нямаше много време. Качи се горе. Започна да се преоблича. Наближаваше осем часа…

Глава четвърта

Посолството на Австро-Унгария бе съвсем близо до Банката, но Скарлатов отиде дотам с автомобила, за да подчертае официалността на визитата си. Лакей в ливрея го преведе по алеята, осветена от електрически фенери. Пред официалния вход на кокетното двуетажно здание го чакаше граф Тарновски. Той сърдечно му стисна ръката и я задържа, сякаш подчертаваше радостта от срещата. Бе облечен в смокинг, както и Борис. Лично му помогна да свали връхното си палто и го поведе по мраморната стълба към втория етаж. Огромен рисуван портрет на престарелия император Франц Йосиф — в цял ръст — заемаше напълно стената и надвисваше като божество над Скарлатов. Вътрешното обзавеждане отговаряше на бляскавия вкус, наложен от австрийския двор. Макар че родината на „рококо“ бе Франция, той получи големия си разцвет в Австрия. По своята мебелировка посолството бе едно миниатюрно копие на двореца Белведере във Виена. След като вървяха по един дълъг коридор, двамата стигнаха до една врата, на която графът широко отвори крилата и с лек поклон пропусна Скарлатов пред себе си. Влязоха в голям пищен салон с камина. Единият прозорец бе отворен и тежките завеси леко се поклащаха от полъха на вятъра. Бе топла нощ. Край ниски масички, със сервирано вино, удобно се бяха настанили в креслата няколко мъже. И друг път му бе правило впечатление облеклото на финансистите от Австрия и Германия. Можеше безпогрешно да ги разпознае, макар и в цивилни костюми от скъпи платове. Немската елегантност бе малко старомодна — високи, твърди яки, с внимателно завързани твърди вратовръзки, грижливо сресани коси на път по средата, златни пенснета или монокли, дебели златни верижки на часовниците, лъснати до блясък обувки с дебели подметки. Целият им външен вид изразяваше тежест, достолепие и стабилност. Те си приличаха като военните от един и същ гарнизон. Небрежният в дрехите и жив в маниерите си Тарновски изглеждаше като младеж в сравнение с тях.

Мъжете в залата спряха да разговарят и насочиха погледа си към двамата. Графът го представи с подобаваща тържественост.

— Господа, това е господин Скарлатов — един от най-големите финансисти на България, приятел на Австрия и Германия, и мой също. Моля, обичайте го…

Един по един представи и присъстващите:

— Посланикът на Германия — Негово Превъзходителство господин доктор Михаелис, делегатът на банка Дисконто Гезелшафт — доктор Щанге, представителят на Банкерската къща Вартбург — доктор Мелихор, директорът на Кредитната банка — господин Глум и българският финансист — господин доктор Терзиев, наш експерт…

Всеки с лек поклон кимаше на Скарлатов. Когато дойде ред на Терзиев, той каза на български:

— Здравей, Борисе!

— Здравей, Драгане!

Тарновски го заведе към определеното му кресло, изчака го да седне и зае своето. Получи се един затворен кръг. Липсваше само заседателна маса. Двама мълчаливи лакеи сервираха на Борис и се отдръпнаха в дъното на салона, готови всеки момент за услуга.

— Господин Скарлатов — каза графът, — вероятно мислите, че се получава нещо като тайно съвещание… Но нашите скъпи гости изискваха да се срещнат лично с Вас, а и финансовият ни съветник господин доктор Терзиев също настоя за Вашето присъствие. Няма да повтарям какво значение има лично за мен Вашето мнение по належащите въпроси. Ние възлагаме големи на надежди на тази среща!…

С присъщата си директност граф Тарновски изясни целта още в началото. Борис се приготви за бой.

— Господа — започна той. — Искам да направя една малка декларация, за да не останат неясноти, които биха довели до погрешно тълкуване на моето присъствие тук! Целта на моята малка частна банка, търговско-индустриална по същност, е да кредитира националната промишленост. Предполагам, че доктор Терзиев ви е осведомил за нейните международни връзки. Ние нямаме взаимоотношения с германските и австрийските банки. Освен това, Германия има собствена такава в България — Кредитната банка, — ръководена вещо от господин Глум. Съдете сами, за какво сътрудничество може да става дума?

— В редица външни заеми на България ние сме в консорциум с Пари Ба.

— Бяхте, господин доктор Щанге. Сега не сте!

— Все още не сме скъсали.

— За да не играем на криеница, трябва да Ви кажа, че съм осведомен за конфликта между вас.

— От кого?

— Лично от генералния директор на Пари Ба.

— Не забравяйте, че два банкови гиганта никога не стигат до пълно скъсване. Оставяме за всеки случай отворени вратички и една от тях е Търговската банка.

— Предлагате ми ролята на козел опущения?

Диалогът взе неприятен обрат и Тарновски бързо се намеси.

— Господа, моля ви, говорете съвсем свободно… Ние сме се събрали на приятелска вечеря.

— Е, добре… как в Париж биха се отнесли към моето участие в тази среща?

— Вие се страхувате?

— Не, разбира се. Аз съм просто лоялен!

— Господин Скарлатов сътрудничи с австрийския индустриалец Вегенел — каза Терзиев.

Борис намръщен го погледна. Приятелят му добре изпълняваше задълженията си.

— Ние имаме общи предприятия и толкоз!

— Вторият директор на Търговската банка е господин Неделев, нали? — обади се директорът Глум.

— Той отговаря за индустриалното кредитиране.

— Ние вече имахме контакти с него. Готови сме да изпълним неговите евентуални поръчки и съответно да ви кредитираме.

— При какви гаранции?

— За нас са достатъчни чуждите авоари и трезора на Търговската банка.

Скарлатов се усмихна. Той разбра целта на германо-австрийската работна група. Колко точно я бе обрисувал на Неделев!… Не притежаваха злато и чужди платежни средства, затова се опитваха да ги измъкнат от малки неутрални страни. По тоя начин получаваха поръчки за тежката си индустрия с чужда валута.

— Ние с моя колега господин Неделев не се отказваме от подобни сделки. Доколкото разбрах, преговорите за сътрудничество в минното дело са напреднали… Но ще изплащаме кредитите с бъдещата продукция и с български левове!

— Това не е никаква гаранция! — каза доктор Щанге.

— В момента — не, но за в бъдеще — да!

— Какво имате предвид?

— Войната, която предстои. Тогава ще ви трябват суровини. Вместо да ги плащате в чисто злато, ще получавате готовата продукция като вноска за заема.

— И мислите, че ще се съгласим?

— Защо не? Вие нямате голям избор…

Настъпи мълчание. Всички разбраха, че Скарлатов няма да отстъпи.

— Сведенията, които сте получили — каза доктор Щанге, — не са верни. Нашите възможности са огромни! Освен това сме по-делови и почтени от французите. Ще се убедите сам в това!

— Аз съм убеден само в едно — в това, което притежавам, в собствения си джоб! Планини от злато, примамливо бляскащи на хоризонта, не ме интересуват!

— Вие губите в момента.

— Пилците се броят накрая!

— Кой край?

— Краят на бъдещата война. Не съм убеден, че ще я спечелите, напротив!…

След като каза каквото мислеше, Скарлатов не се разкайваше за думите си. Поне изясняваше нещата и отношенията!… Бе уверен, че ще се съгласят на сделките с Неделев при най-благоприятни условия — плащане в левове и бъдеща продукция.

Един лакей се придвижи до граф Тарновски, почтително се наведе и му прошепна нещо. Той пъргаво скочи, извини се и напусна салона. След малко вратата широко се отвори — граф Тарновски ясно произнесе:

— Негово Превъзходителство, министър-председателят на България господин доктор Васил Радославов!

В салона влезе един от най-големите политически мъже на България. Скарлатов трепна. Това бе изненада за него, но не и за Радославов. Значи към финансовия натиск се прибавя и политическият, усилено мислеше той. Инициативата не изхожда от министър-председателя!… Сигурен съм, че дори се е противопоставил, но граф Тарновски, с присъщата му упоритост, го е принудил да приеме моето присъствие… Сега мозъкът на Борис работеше изключително в посока на Радославов. А той бе немски възпитаник. Говореше прекрасно езика. Облеклото и маниерите му бяха типично немски. Образован, делови, акуратен, спокоен и безчувствен. Но това европейско лустро заблуждаваше и доста добре му служеше за маска. В дъното на душата си той остана един хитър и брутален балкански държавник, рожба на безскрупулните политически битки в България. Не, той не бе от стария тип на Стефан Стамболов и Димитър Петков. Те запазваха своя човешки и национален облик, естествени в частния си живот, добри приятели, чудесни моабетчии на бивали и небивали истории, смесващи доста често държавните интереси с личните, страстни картоиграчи и гуляйджии, не много почтени в паричните отношения, майтапчии, но и разбиращи от шега, а преди всичко с изявени политически дарби!… Защото те бяха призвани народни политици, каквито България в трудните мигове на новата си история успя да издигне от своите недра. Радославов бе от второто поколение политици и ако Скарлатов трябваше да формулира неговата същност, тя бе — прагматизъм! Радославов бе прагматик до мозъка на костите си. Прагматизмът му донесе авторитета и сигурността, която внушаваше на всички, донесе му първите международни успехи. Идеалът му бе Германия с нейния ред и дисциплина, с послушен народ и елитна армия. Обичаше ли България? Безспорно! — си отговори Борис. Радославов бе патриот! Но коя България обичаше? Във всеки случай, не миналата, не сегашната, а някаква друга България, подобна на Германия. Този човек не бе мечтател. Той твърдо вярваше, че е предопределен да води страната към своята цел, да я направи фактор в Европа!… Беше максималист. Вярваше, че е дошъл моментът да осъществи националните идеали. Вярваше, че той е човекът, който може да изпълни това. И тук му бе силата! Но прагматизмът бе и неговата ахилесова пета. Дребните успехи, до които той водеше, го заблуждаваха в реалната преценка на международната обстановка. Дейността му приличаше на едно добре построено математическо уравнение, но с погрешен краен отговор. Физически Радославов бе мъж, преминал средната възраст, със сиво-сини студени очи, побеляла брада и коса, сресана на път по средата. Носеше дрехи като останалите немци в салона. Той кимна поотделно с глава на всеки, но с достойнство и високомерие.

Не се обичаха със Скарлатов. Живият, сякаш галски ум на Борис се сблъскваше в ледената стена на германската, непробиваема акуратност. От своя страна, Радославов не бе лицемер. Той не скриваше своята неприязън към Борис. Радославов не обичаше богаташите, особено банкерите. Той не се стърпя и този път да отправи саркастична забележка към Скарлатов. Заговори го на български:

— Господине, напоследък не Ви виждам в Народното събрание? Званието депутат има своите задължения!

— Нима липсата ми се чувства?

— В тия решаващи дни това е патриотичен дълг!

— Ще се възползвам от съвета Ви, но не съм сигурен, че ще Ви зарадвам…

Без да му отдава повече внимание, Радославов се обърна към останалите на немски:

— Аз съм доволен, че работата ви напредна толкова много! Налага се да бързаме, господа…

Скарлатов искаше да го засегне за менторския тон, но графът го изпревари:

— Господа, вечерята е сервирана. Бихте ли дошли в трапезарията. Цялата нощ е пред нас!…

Всички станаха от креслата си.

Борис се прибра вкъщи чак в полунощ. Не се качи горе, а отиде в кабинета си. Имаше какво да размисли… Беше му напълно ясно, че го извикаха на тази вечеря, ако не за да го спечелят като съюзник, то поне да го неутрализират. Това бе първото му усещане. Преговорите с Дисконто Гезелшафт вървяха стремително. Радославов не криеше това. България не само се сближаваше с Германия и Австро-Унгария, но преминаваше и финансово на тяхна страна, тъй като главният кредитор ставаха те. Скарлатов се блазнеше от мисълта да се намеси в политическата борба. Та кой банкер на тоя свят не е имал в даден миг политически амбиции!… Като се почне от Крас и Юлий Цезар и се свърши до Уврар — банкерът на Наполеон! Но трезвостта взе връх в разсъжденията му. Той отчете своите политически възможности за въздействие. Разгледа въпроса от различни страни и стигна до извода за неутралитет на Банката. Единственият начин да я запази!… Щеше да му бъде трудно, трябваше да лавира, да не поема никакви задължения… Той прегледа документацията по авоарите, оставени от Тюретини. От десетте милиона златни франка бе останало малко! В тези години, по един или друг повод, различни лица от посолството бяха теглили суми, без да бъдат възместени от Пари Ба. Следователно Търговската банка в момента нямаше чуждо злато, което би могло да се използва по начин опасен за нея. Взел решение за ненамеса, Скарлатов отново си зададе въпроса защо бе поканен и изведнъж като мълния в съзнанието му проблесна още един отговор. Защото Радославов, австрийците, германците не са никак сигурни във Фердинанд!… Царят отново бе навлякъл стария кожух и се чувстваше великолепно в него, кожуха, който му даде прозвището Лисицата!… Беше хазартаджия, алчен и нямаше да изпусне създадената ситуация. Щеше да мами, да лъже, да играе… Щеше да кокетничи и с двете страни. С други думи, те се бояха от въздействието, което би имал Скарлатов върху Царя. Защото Фердинанд се респектираше от финансови съображения, изложени логично и убедително. Затова го бяха извикали. Искаха точно да узнаят докъде се простира влиянието му. Спомни си въпроса на Радославов, зададен на вечерята.

— Господин Скарлатов, ако един честен партньор Ви предложи искрено сътрудничество, което би Ви донесло голяма печалба, как бихте се отнесли?

— Първо бих се постарал да разбера каква е неговата изгода. Второ, какъв е моя риск и едва накрая ще преценя печалбата.

— Но представете си, че Вашата изгода се покрива с неговата и риск няма!

— Простете, но такава банкова ситуация не съществува!

— А в политиката е възможна!

— Имате предвид на коя страна ще застане България в бъдещия конфликт?

— Да речем…

— Бих постъпил по същия начин, който Ви казах. Не намирам голяма разлика между икономика и политика, напротив!

— Искам да Ви припомня, че ние бяхме оставени на произвола! Вашите приятели искаха едно — България да не съществува! И направиха всичко възможно да го постигнат. Но Бог я опази! Никога няма да забравим жеста на някои приятели в тежкия момент! — Тук Радославов отправи поглед към Тарновски и леко му кимна. — И ако те не само ни протягат ръка, но и безкористно застават на справедливата страна, ако се възмущават заедно с нас от неправдата, какво поведение препоръчвате?

— Тоест, че с тяхна помощ бихме обединили всички българи в една държава?

— Точно така!

Скарлатов се замисли и после каза:

— Аз нямам политически опит. Ще си послужа с пример от банката. Една печалба се счита за такава, когато влезе в трезора й. Докато парите са в оборот, резултатът никога не се знае, тъй като при изтичането им могат да увлекат и останалите авоари, до пълен банкрут. Един банкер никога не оставя печалбата на случая.

— Чудя се как съществува Банката Ви, ако никога не е рискувала?!…

— Аз не съм против риска, а против действия, непредхождани от дълъг размисъл!

— Продължавайте да мислите, господин Скарлатов! Сега България е пълна с мислители и пророци!… Но има хора, за които благото на Отечеството стои над всичко и ние ще действаме!

Скарлатов нищо не възрази. Радославов прехвърли разговора на друга тема. И за двамата тази вечер се изясни, че бяха противници. Този факт не бе приятен на Борис. Но трябваше да го приеме!

Скарлатов се качи горе. В салона светеше. Яна бе заспала във фотьойла, докато го чакаше. По дяволите и политиката, и парите! — си каза той. Погледни каква жена имаш!… И наистина, сложила главата си на една ръка, с леко зачервени скули, с дълги мигли на затворените си очи, тя спеше като някакво изоставено дете на гара. Внимателно я вдигна на ръце. Тя отвори ресниците си и го погледна с големите си виолетови очи. Усмивка се яви на лицето й. Наново ги затвори. И докато я носеше към спалнята, той й каза:

— Играта, според мен, е загубена…

Тя нищо не отвърна. Не бе го чула.

На 29 юни бе подписан договорът за външен заем в размер на 500 милиона. От българска страна подписът бе на финансовия министър, а от немска — на доктор Щанге, пълномощника на Дисконто Гезелшафт, и на директора на Кредитната банка господин Глум.

На втори юли 1914 година в Народното събрание започна заседанието по приемане на заема. Разискванията протичаха бурно. Опозицията бе голяма. Но доктор Васил Радославов бе коварен политик. Той отлично познаваше целия механизъм на Парламента. Освен бруталния натиск, не на последно място беше и психологическото въздействие. Заседанието се проточи неимоверно дълго, докато всички бяха обхванати от апатия и сънливост. Депутатите искаха час по-скоро да свърши и се приберат у дома. Надигнаха се гласове да бъде отложено за утрешния ден. Но Радославов бе упорит, спокоен и неуморен. Настъпваше нощта. Един третостепенен оратор монотонно предъвкваше чутото. Светнаха електрическите лампи. Министър-председателят погледна златния си джобен часовник, затвори капака му и го пъхна отново в джоба на жилетката, като въздъхна. После тихо каза, сякаш на себе си, но достатъчно ясно, за да го чуе председателстващият доктор Вачев.

— Време е…

Ораторът бе свършил и си отиваше към мястото между депутатите. Доктор Вачев стана и без да позвъни на големия звънец за тишина, каза:

— Господа, предлагам да приемем договора без повече разисквания!

Малко хора го чуха. Повечето тихо разговаряха помежду си.

— Който е „за“, да си вдигне ръката! — предложи той.

На първите редове бяха депутатите от Либералната правителствена партия на Радославов, добре инструктирани. Те гласуваха. Останалите не съобразиха какво става. Вдигнатите ръце бяха едва една трета от присъстващите. Чак сега доктор Вачев позвъня на големия звънец. Настъпи тишина.

— Прието с пълно болшинство! Закривам заседанието! — произнесе той по-скоро на стенографите, отколкото на залата, и почна да събира книжата пред себе си.

Надигна се и Радославов. Едва сега до съзнанието на депутатите стигна смисълът от последните думи на доктор Вачев. Тогава долу, сред банките, настъпи една от честите срамни сцени, характерни за парламентарния живот в България. Надигна се страшен вой:

— Позор! Мръсници! Измамници! Лъжци!…

На няколко места започна побой и саморазправа между опозиционни и правителствени депутати. Но финансовото присъединяване на България към Централните сили бе факт.

Никога Скарлатов не бе видял на практика такова точно, закономерно изпълнение на предвижданията от марксическата теория. Отдавна военните съюзи в стария континент бяха изградени. Но минаха години и конфликтът не избухваше. Често в света настъпваха кризисни ситуации, но в последния момент се разрешаваха по дипломатически път. Затова поводът за световен сблъсък изглеждаше несериозен: на 28 юни 1914 година в главния град на Босна — Сараево, бе извършен атентат, при който австрийският престолонаследник архидукът Франц Фердинанд и съпругата му бяха убити. Атентаторите — Принчип и Гаврилович — фанатизирани националисти, бяха арестувани. Следствието разкри, че зад тях стои сръбската офицерска лига ЦРНА РУКА, чиято цел бе Велика Сърбия. Установиха се ден по ден и час по час всяка стъпка на атентаторите. Оръжието им е било връчено от офицери на Лигата. Сръбските митнически и погранични власти бяха съдействали на терористите за преминаването им в Австрия. „Црна рука“ имаше зад себе си дълъг списък от подобни убийства. Последва нота от австрийското правителство, която не бе удовлетворена. През Балканската война, по случайни стечения на обстоятелствата, Сърбия бе удвоила земите си с малко жертви и нейните управници гледаха вече към територии от Австро-Унгария със славянско население. В началото на м. юли кайзер Вилхелм увери Австро-Унгария, че при всички обстоятелства ще бъде на нейна страна, включително и при военен конфликт. На 28 юли 1914 г. Австрия нахлу в територията на Сърбия. Белград бе окупиран. Последва верижна реакция. Русия започна мобилизация. Германия поиска от нея да демобилизира. Тя отказа. Същия ден — 1 август 1914 година, Германия обяви война на Русия, после на Франция, накрая Англия — на Германия. На 4 август 1914 г. Европа бе обхваната от невиждана дотогава война! Дълги години преди нея генералните щабове на Великите сили бяха създали своите стратегически планове, репетирани в честите маневри на войските. Германският план бе разработен в 1905 година от началник-щаба на немската армия и остана в историята като плана Шлифен. Самият създател — генерал Шлифен — бе починал още в 1913 година. Германия знаеше, че ще води войната на два фронта — срещу Франция и срещу Русия. Затова планът към Запада целеше Франция да бъде ликвидирана само за четиридесет дни. С освободени вече ръце следваше нападение на Изток. Предвиждаше се не директно настъпление срещу Франция, където имаше военни укрепления и се очакваше голяма съпротива, а нахлуване през неутрална Белгия и безпрепятствено спускане към Париж. На трети август през нощта германските войски влязоха в Белгия. Планът Шлифен бе подробен, с точни срокове. Тази германска акуратност бе може би причината той да не успее. Получи се забавяне в действията. В Белгия немските войски срещнаха неочаквана съпротива. Там имаше военни крепости като Лиеж, Намюр, които задържаха настъплението. Все пак до края на август тя бе ликвидирана. Голямата част от Северна Франция бе окупирана. Нейното правителство започна подготовка за напускане на Париж. Но при река Марна, въпреки неравните сили, немците се натъкнаха на мощен отпор, организиран от генерал Жофр. Съотношението на силите бе в полза на противника, но французите се биеха на своя земя и с цената на огромни жертви успяха да спрат вражеското нашествие. На десети септември началник-щабът на германската армия фон Молтке даде заповед за спиране на настъплението.

Битката при Марна бе спечелена от французите, а с това, както се доказа по-късно, и самата война.

На Изток Германия бе оставила сравнително малки сили. Руската армия нахлу в Прусия безпрепятствено, без да срещне немски части. Те не приеха тази битка като решителна, която щеше да разреши изхода от войната. Тяхната цел бе само да забавят руското настъпление. Но противникът им бързо се придвижи дълбоко в немска територия и вече се очертаваше крайната цел — Берлин. Германия бе подценила Русия. Тогава пруският военен дух показа своята сила и зрялост. Сетиха се за почти седемдесетгодишния генерал Паул фон Хинденбург, вече пенсионер, който добре познаваше обстановката в Прусия, тъй като дълги години бе командвал там войскови поделения в ландшафт, подобен на руския. В кратък срок той организира германската армия на територията и се насочи срещу ахилесовата пета на руския план. А той предвиждаше нахлуване в Прусия с две армии, независими една от друга. Планът беше критикуван от елитни руски командири в армията като нецелесъобразен, но така и не бе променен. Северната армия на генерал Раненкампф и южната — на генерал Сампсонов, действаха самостоятелно и единствената връзка помежду им се осъществяваше чрез радиото, което изигра допълнителна лоша шега на руското командване. Хинденбург познаваше добре руския план. Радиовръзката, подслушвана от немска станция, му даваше допълнителни важни сведения. Така че той не действаше на сляпо, а знаеше почти всичко, което му бе необходимо за противника. Решението му бе колкото просто, толкова и гениално — да ги бие поотделно! Добре развитата шосейна и железопътна мрежа в Прусия му дадоха едно важно предимство — малката, събрана в юмрук, германска армия бе извънредно маневрена. За часове можеше да се прехвърли в която и да е част на Прусия. Немските войски се насочиха първо срещу по-силната южна групировка на Сампсонов. Тя бе обкръжена при Таненберг и практически унищожена. Бяха взети сто хиляди пленници. Главнокомандващият генерал Сампсонов се самоуби. След това немската армия се насочи към Раненкампф и го разби при Мазурските езера. Плени петдесет хиляди души. Така старият Хинденбург, но с младежки дух, спаси Германия от Изток и практически спечели войната срещу Русия. Наистина тя щеше да продължи още четири години, но вече с предопределен финал. На двадесет и девети и тридесети октомври турската флота, начело с двата германски броненосеца „Гьобен“ и „Бреслау“ бомбардираха руските пристанища Севастопол, Одеса, Феодосия и Новорусийск. На втори ноември Русия обяви война на Турция. На пети ноември 1914 г. Англия и Франция обявиха също война на германския съюзник Турция с бомбардировка на Дарданелите.

Войната застана на границите на България. Две от съседките й се биеха. Страната бе изправена отново пред съдбоносно решение — да участва в световния конфликт, като се присъедини към един от воюващите лагери, или да запази неутралитет. В такива смъртни мигове повечето нации намират сили да изтласкат от недрата си личността, която да поведе кораба на държавата към спасителен бряг. Но начело на България мястото бе вече заето от цар Фердинанд Саксен-Кобург-Гота — един чужденец!…

Глава пета

Фронтовете се стабилизираха. Войната се превърна в позиционна. Краят й вече не се виждаше. Настъпи 1915 година. Плановете за мълниеносна война на германското командване се осуетиха. Австро-Унгария претърпя редица военни неуспехи. Сърбия възвърна Белград и голяма част от територията си. Десантът на англо-френците при Дарданелите, който целеше да извади Турция и Цариград от строя, се провали. Войските, дебаркирали на полуостров Галиполи, изпаднаха в тежко положение. Всичко това доведе до особено внимание към България. Тя бе ухажвана отвсякъде. Превърна се в стратегическа величина. Силите на Антантата разбраха, че са извършили непростима грешка в цялата си досегашна политика, особено с поведението си през Балканската война. Сега те се мъчеха по всякакъв начин да я поправят. В страната нахлуха разни пратеници, титуловани особи, финансисти, банкери, авантюристи и пророци от цял свят. Фердинанд бе в стихията си на хазартен играч. Все още България не определяше отношението си. Поне за момента пазеше неутралитет. Но докога?… Щеше ли дълго да остане един малък мирен остров?

Във всекидневния живот на страната отражението на войната не се чувстваше. Търговията цъфтеше. Износът нарасна, печалбите също. Отвсякъде се сипеха пари. Настъпи оживление, което Скарлатов определи като пир по време на чума. Печалбите се трупаха, но това, вместо да го радва, го караше да бъде нащрек. С мъка се удържаше да не седне и той на игралната маса. В замяна на това даде пълен простор на Неделев. Неговият сектор за индустриално финансиране доби голям замах. Постигаше успех след успех. Личното му богатство нарасна. Заедно с Вегенел се насочи към мините, но не само каменовъглените. Сложи началото на една мина за мед, която обещаваше отлични перспективи за бъдещи печалби. Скарлатов не посегна на златния трезор, нито на валутните авоари от страните на Антантата. Те бяха неговият дълбок резерв за критична ситуация. Утешаваше го мисълта, че при една катастрофа ще запази Банката. Не му бе леко, когато наблюдаваше как другите, дори глупави и примитивни търговци, се обогатяваха за кратко време, а Борис бездействаше. Но колкото и да бяха големи съблазните, той се удържа. Карасулиев взе в ръцете си износа на тютюна, чиято цена се повиши. Тук прояви таланта си Елеазар Фархи — неговата дясна ръка. А самият Йосиф се занимаваше с монопола за доставка на петрол и той складира големи количества руски и румънски петрол, които далеч надхвърляха нуждите на България за осветление с газови лампи. Карасулиев запази отлични отношения с английските и френските банки, дори проникна на американския континент. Не се спря и пред печалбите, които предлагаха германците и австрийците. Особено се сближи с Неделев и чрез него успя да се намеси в усиления оборот, без да се излага на риск от нелоялност. Всички играчи бяха възбудени. Всеки вярваше, че е дошъл денят на големия удар. Само Борис продължаваше да се колебае. Ами ако всички са прави, а само ти грешиш… Ето тази мисъл го измъчваше, нима съм наистина глупав? Дали тъкмо сега не се проявява моята некадърност? Е, добре! Поне ще разбера истинската си стойност! Ако не успея, това значи, че трябва да се оттегля от играта, да ликвидирам всичко и да заживея в съгласие със себе си и възможностите на своя ум… Докато всички тичаха като бесни насам-натам, той изпадна почти в летаргия, която точно определи с руската дума „хандра“. С други думи, го бе обхванала непреодолима хандра. Оставаше вкъщи повече. Намери някаква радост и спокойствие в семейния живот. И, както някога баща му, сега и той пое длъжността на Патер фамилиас[184].

В този съботен ден в края на юни той се прибра рано вкъщи. Отново, както при стария банкер, съботните вечери се бяха превърнали в семеен празник. След заминаването на Донка и Никола за село тяхната работа бе поета от младите Спас и Неда. А благодарение на добротата и такта на Яна, всичко в семейство Скарлатови вървеше уравновесено и радостно.

Когато се качи горе в апартамента, завари в хола Кюлев и Яна. Стана му неприятно. Явно бе дошъл по-рано, за да разговаря с дъщеря си. Какво искаше?… Кюлев се смути. Яна се изчерви.

— Аз ще отида в библиотеката. Простете, че ви прекъснах разговора…

— Ние… — поде Кюлев и млъкна.

— Борисе, моля те, остани! Татко има молба към тебе.

— И ти ходатайстваш?

— Искам само да го изслушаш.

Скарлатов демонстративно седна в един фотьойл. Кюлев мълчеше и не можеше да започне. Тогава Яна каза:

— Татко иска да започне работа.

— Уважаеми господин Кюлев, навремето се разбрахме, че завинаги ще се откажете от Вашия лихварски занаят!

— Искам да отворя дюкян.

— Дюкян? И какво ще продавате? Тикви?

— Не. Знаеш какво!

— А-а-а… Както навремето да изкупваме злато?… А може би предлагате да направим патриотичен дар на държавата? Само че какво ще правим с него? Обградени сме отвсякъде и не можем да го изнесем. Законите са сурови!

— Вече е късно. Изпуснахме момента!…

— С други думи, аз съм глупака, който закъсня! Ако сте дошли да ми съобщите този факт, не сте избрали най-добрия начин да ме поласкаете.

— Ако имах достатъчно свободни пари, нямаше да те моля за нищо!

— Защо?

— Превърнах всички налични пари в злато.

— По-нататък?

— Искам заем от Банката.

— Колко?

— На първо време сто хиляди.

Скарлатов се замисли. Предложението не беше лошо.

— Съгласен, при едно условие: парите ще получите на ръка! Те няма да бъдат заем от Банката и по тоя начин няма да ги документирам. Така че, ако влезнете в клопката, няма да мина за Ваш съучастник.

— Още по-добре!

— Трябва ми малък срок, за да получа на ръка тази сума в банкноти. Да речем, два дни! Но защо ще отваряте дюкян?

— Защото, щом почне мурабето, търговията със злато ще свърши, а аз искам да работя! Дюкянът ще бъде сарафски. Разбирам от нумизматика повече от келявите професори.

— Вие, господин Кюлев, имате твърде високо мнение за Вашите научни способности. Само че правете разлика! Тези келяви професори, както мило ги назовавате, не се интересуват от стойността на монетата, а от нейното историческо значение.

— Не е ли все едно?

— Ако беше все едно, щяхте да бъдете декан на Оксфордския университет и да имате званието сър, а не да отваряте сарафски дюкян в чаршията.

Яна се усмихна. Кюлев бързо каза:

— Имам още нещо…

— Искате да ме извадите от търпение?

— Баща ти имаше най-добрите каталози по нумизматика в България. Ще ми трябват…

— А Тукидит и Плутарх не искате ли?

— Не искам.

— Така и предполагах. Е, господин Кюлев, елате в библиотеката да потърсим каталозите и да пийнем по нещо…

— Аз ще отида в кухнята — каза Яна.

— Не искам коняк, а мастика!

— Ще Ви почерпим и с мастика…

Яна ги остави. Двамата отидоха в библиотеката. Скарлатов наля чашите.

— Пия за възхода на световната археология и приноса на Славчо Кюлев в тази наука!

— Един ден няма да говориш така!…

Скарлатов изпи на един дъх коняка, но Кюлев не помръдна.

— Защо не пиете?

— Чакам вода.

Влезе Яна с пълна каничка. Кюлев сипа от нея и мастиката побеля. Скарлатов се обърна към жена си:

— Искаш ли да пийнеш нещо?

— Съвсем малко коняк.

Той й сипа.

— Само не разбрах, господин Кюлев, защо един ден ще Ви бъда благодарен?

— Не ти!

— А кой?

— Детето ти! Децата ти!… — поправи се Кюлев.

Изведнъж Яна пребледня.

— Всичко, което ще спечеля от дюкяна, ще бъде за следване на внуците ми в Оксфорд! Това ми е амбицията и аз ще я изпълня!

Скарлатов мълчеше. Не искаше да даде простор на гнева си. Този глупак, с присъщата си директност, даже не усещаше какво говори!… Вече две години Яна не забременяваше. Скарлатов никак не се вълнуваше от този факт. Тя бе млада, животът пред нея! Бе забременяла веднъж, щеше да стане и втори път!… Но чак сега разбра колко болезнен е този въпрос за самата нея. Представи си как старият глупак не за пръв път разисква въпроса пред Яна и, разбира се, като всеки мъж, израсъл на Изток, считаше за виновна нея. Тази несправедливост от родния й баща го вбесяваше. Той я погледна. Отново му заприлича на изоставена Пепеляшка. Прегърна я с една ръка през рамото и се обърна към него:

— Господин Кюлев, Яна е моя съпруга! Аз съм неин мъж, за да я пазя от обиди и чужди посегателства. Ако още веднъж повдигнете този въпрос пред нея в мое присъствие или отсъствие, ще Ви изхвърля като кирлив парцал от моя дом и повече кракът Ви няма тук да стъпи! Аз съм се оженил не за да увеличавам домазлъка си или да имам наследници на парите си, а защото я обичам и ценя! Дали тя ще роди, или не, ми е безразлично! За мене има значение само тя и никой друг!

— Хайде, пак аз излязох виновен! Само че не разбирам, за какво? Терсене хора сте вие, Скарлатови! Ще ида до кухнята да видя домашните…

Кюлев излезе. Яна искаше да тръгне след него, но Борис я задържа за ръка. Когато останаха сами, я погледна право в очите. Тя наведе глава.

— Успокои ли се сега?… Повече няма да се случва!

— Аз… аз… много обичам децата. Искам да имам свое дете.

— Каквото и да е, но да е дете, така ли?

Тя кимна с глава.

— И аз съм без значение?

— Искам дете от теб! — поправи се тя.

— А ако нямаш?

— Не виждам смисъл в съществуванието си.

Скарлатов бе болезнено засегнат.

— Не очаквах това от теб. Не мислех, че си като всички.

— Знам, че така ще кажеш, но не мога да се преборя със себе си. Искам да родя!

— Това ли най-много те тревожи?

— Само баща ти ли ти е намеквал за дете?

Тя нищо не отговори. Той повдигна брадичката й.

— Или и други?! Кажи ми!

— И други.

— Аз ще счупя главите на тия мръсници! Кои са?

— Всички, с изключение на Матови и Брезови.

Скарлатов се обърка. Попита:

— И направо ти казват в очите?

— О, не! Но погледите им, шушуканията зад гърба ми, клюките… Аз не мога повече да живея така! Ако не родя, ако не мога да родя, аз ще те напусна.

Яна се разрида. Нещата бяха далеч по-сложни и по-дълбоки, отколкото си представяше Скарлатов.

— И през цялото време си мълчала?

— Щеше да ми се пръсне сърцето.

— Сега като ми каза, по-добре ли си?

— Не знам.

— В България има чудесни гинеколози! Съветва ли се с някой от тях?

Тя наново пребледня и се дръпна уплашено назад.

— Не, никога не бих си позволила да направя нещо без твое знание.

— Интересна реакция… Какво лошо има? И кои бяха съветниците? Врачки? Баби?…

Тя се изчерви до корена на косите си.

— Значи, улучих! Е, добре. Ще отидем заедно на гинеколог.

— Моля те, недей прави това! Вече никога няма да говоря за дете. Обещавам ти!

— Боже, Боже!… В какво невежество тъне собствената ми жена!… А сега слушай! Живеем в двайсти век! В столица на европейска страна с развита медицина. И ти ще направиш всичко, каквото искам, ако ще и насила да те заведа на преглед! Ясно ли? Не чувам отговора ти?

— Да — каза глухо Яна.

— Въпросът е приключен. Иди в тоалетната и си избърши очите. Бъди весела на вечерята, а после ще останем сами и цялата нощ ще е наша!

Яна изведнъж, без всякакъв повод, го целуна.

— Това пък какво беше?

— Да знаеш само колко те обичам!…

На всяка цена трябва още тези дни да избера гинеколог! На всяка цена! — пак си повтори Скарлатов. Но не го стори нито в близките дни, нито в близките месеци, защото почна един от най-трудните периоди в живота му. Започна неговата война, далеч преди да се чуе първият изстрел, преди да е убит първият български войник.

Отвън се чу неколкократното изсвирване на клаксон. Скарлатов погледна през прозореца. Беше новата красива лимузина на Карасулиев, лъщяща под силната светлина на електрическите фенери. За какво ли идва? — помисли си той. Нямаше навика да го посещава в събота вечер, без да предупреди. Но още повече се учуди, когато от колата слезе Анастасия и синът й Иван. Звънецът на външната врата огласи цялата сграда. Борис и Яна посрещнаха семейството. Те нахлуха бодро и весело у дома му. Следваше ги шофьорът, натоварен с кошници от скъпи деликатеси и шампанско. Върна се втори път и се появи с една огромна торта. Йосиф тържествено поднесе цветя на Яна. Борис помогна на Анастасия да свали мантото си. Не беше я виждал отдавна. Бе все така красива, скъпо и елегантно облечена, със старинни бижута. И все пак бе променена. Трябваше му време да съобрази, че е бременна. Яна прегърна и целуна малкото момченце. То бе очаровано. Сега тя бе само негова и то нямаше да я даде на никой! Любвеобилното сърчице на Иван щеше да се пръсне от радост. Влязоха в салона. Яна се извини, че ще ги остави за малко. Иван я държеше за ръка и не я пускаше.

— Аз ще отида с леля Яна, нали, мамо?

И започна да я дърпа към вратата. Анастасия седна във фотьойла. Скарлатов я погледна. Спокойна, уравновесена, но му се стори и загадъчна. Усети в нея някакво вътрешно съсредоточение, което си обясни с бременността й. Дали този нов израз щеше да се появи един ден и върху лицето на Яна?

Йосиф не седна, а взе да се разхожда. Този експанзивен мъж не бе създаден за кабинет. Скарлатов бе забравил за Кюлев и когато влезе, се стресна. Не знаеше как ще реагират старите противници. Но се изненада от тях. Бяха подчертано любезни един към друг. Кюлев, доста прилично облечен тази вечер, целуна като стар кавалер ръката на Анастасия, а след това се поздрави с мъжа й. Отначало премина някаква сянка по лицата им, но бяха силни мъже и бързо се овладяха. Може би се мразят, но и двамата разбойници се уважават, помисли си Борис. Трудният момент бе преодолян и настъпи облекчение у всички. Даже у двамата се появиха сърдечни нотки. Карасулиев искрено се заинтересува от проекта на Кюлев да отвори сарафски дюкян. Щом ставаше дума за сделка, Йосиф се оживяваше, макар че не се касаеше пряко до него. Кюлев донесе каталозите от библиотеката и взе да му обяснява коя монета колко струва. Това бе достатъчно за Карасулиев. След миг той бе напълно погълнат от разговора.

— Слушайте, господин Кюлев, аз не разбирам от тая работа. Ще трябва да прекарам стаж при Вас!…

— Тази наука се учи цял живот!…

Двамата пиеха мастика. Чукнаха се и продължиха:

— Аз имам една голяма тенекиена кутия. Там съм нахвърлил разни монети, ей така, по интуиция… — каза Йосиф.

— Дайте, ще ги прегледам.

— Никога! Я си представете, че има някоя безценна монета и Вие ще ми кажете, нали?

— Не, разбира се!

— Първо, аз сам ще се оправя… Още утре изписвам каталозите! А после ще разгледате монетите, но само в мое присъствие!

— За акъл се плаща!

— Ще се спогодим…

Двамата отново се чукнаха. Бяха любители на мастиката.

— Защо не доведохте господин Фархи? — попита Скарлатов.

— Той е в Гюмюрджина. Затънал е в работа. Какви чудесни времена доживяхме! Настъпи златния век на търговията!

— Не съм убеден…

По-късно всички седяха около огромната маса в трапезарията, наредена тържествено. Блестеше среброто, порцеланът, златото… Свещите хвърляха мека светлина и правеха лицата на присъствуващите загадъчни като в старинна картина. Малкият Иван се намести до Яна. Доволен и радостен, той почти не ядеше. Тя се занимаваше само с него. Понякога му слагаше в устата късче храна, която той преглъщаше, без да дъвче. Не, тя нямаше да го изостави заради възрастните!… А след вечеря, когато се оттеглиха в салона, Яна сложи Иван на скута си, като го галеше по щръкналите му, почти бели, руси коси. Децата безпогрешно знаят кой ги обича и малкият Иван бе щастлив тази вечер, както е щастлив човек, който в любовта си намира взаимност. Но и той имаше своите проблеми, които таеше в мъничкото си сърце. С присъщата за децата правдивост, Иван попита Яна:

— Обичаш ли ме?

— Да — каза тя.

— Завинаги?

— Завинаги.

Всички млъкнаха. Разговорът ги заинтересува.

— И като мама роди, ще ме вземеш ли?

Яна се обърка и смути.

— Ти нямаш дете, нали? Аз ще бъда твоето дете!

— Я го виж какъв предател! — каза Йосиф шеговито. — Ами ако ти се роди братче или сестриче, нямали да го обичаш?

— Не! — каза твърдо Иван. — Аз обичам леля Яна и тя само мен!

Анастасия искрено се разстрои.

— Боже господи, какво става с това дете?!…

— Борисе — обърна се към него Карасулиев. — Можем ли да останем за малко сами? Имам да ти кажа нещо…

Двамата се оттеглиха в библиотеката.

— Знаех, че не си дошъл току-така тази нощ… Говори!

— Възложиха ми да ти предам покана за вечеря във френското посолство.

— Ти ще присъстваш ли?

— Там е работата, че мене не канят. Те се интересуват от тебе.

— Ами ако откажа?

— Съветвам те да не правиш това. Знаеш, че могат да те принудят.

— А по какъв въпрос?

— Не мога да ти кажа.

За Скарлатов това не бе изненада. Той от дълго време очакваше подобна стъпка. Ядоса се от бруталността, с която я направиха, и гневът му падна върху Йосиф.

— А ти, куче майчино, не можа ли да им свършиш работа?! Нали сега ти си им изповедника?!

— Опитах се, но струва ми се, че не успях.

— Ти ли предложи мойта кандидатура?

— Повярвай ми, не съм виновен!

— За Фердинанд ли се касае?

Той кимна с глава и се усмихна.

— Борисе! Не гледай така на кръв! Работата е весела, защото носи печалби. Завиждам ти! Искам да съм на твое място! Досега спечелих, каквото спечелих, няма да крия! И съм доволен! Твой ред е! Знаеш, че във всяка игра печели този, който печели накрая.

— Толкова голяма ли е играта?

— Невиждана! Шанс, какъвто се случва веднъж в живота. И помни, че ще стоя до тебе, каквото и да стане!

— Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш?

— Засега.

— А рискът, а опасността?

— Сам ще прецениш!

— Утре сутринта ще дойдеш в кабинета ми и ще ми разкажеш, без да пропуснеш нищо! Иначе аз няма да си мръдна пръста! Разбра ли?

— Ще дойда — въздъхна Йосиф.

Карасулиеви си тръгнаха след полунощ. Яна свали на ръце спящия Иван чак до колата на улицата и го предаде на баща му. Те качиха и Кюлев, за да го отведат вкъщи. Борис и Яна не се прибраха веднага. Беше топла, звездна нощ в началото на лятото.

— Какво мислиш? — запита я той.

— Искам да имам син като Иван… — каза Яна.

Глава шеста

Това лято обещаваше да е хубаво. Прозорците на библиотеката бяха разтворени. Топъл полъх отвън едва разклащаше завесите. Скарлатов току-що бе приключил работата в Банката, когато пристигна при него Карасулиев. Двамата се качиха горе. Борис си почиваше в един фотьойл, а Йосиф възбудено се разхождаше и непрекъснато говореше като човек, таил дълго време нещо, и ето че сега с облекчение се освобождава от насъбраното. Бе неподражаем разказвач, що се касаеше до сделки. Не изпускаше нито един детайл, особено отрицателен. Пъргав, експанзивен, той подсилваше разказа си с мимики, жестове и паузи. В момента предаваше срещата си с Фердинанд дословно. Като се прибави и острата му наблюдателност, получаваше се една точна и богата характеристика, каквато малцина можеха да дадат на владетеля. Старобългарският строеж на речта, така характерен за солунския му говор, усилваше хумористичната страна на разказа така, че в някои моменти Борис се смееше на глас…

… В началото сцената е мълчалива. По-скоро пантомима. Карасулиев прави поклон пред заелия величествена поза Фердинанд. Следват комплиментите и ласкателствата. Скоро разговорът се насочва към завладяващата тема за парите. В броени минути от Фердинанд почва да се свлича оперението му на паун, докато пред Карасулиев застава един възрастен мъж, но с юношеска страст към презрения метал. Връща се цялата му живост, изчезва преградата между поданика и хегемона.

— Виж какво бе, Карасулиев!… Та аз съм бедняк в истинския смисъл на думата. Единственото, което притежавам — и то по наследство, — са няколко пикани имота главно в Австро-Унгария! Питаш ли ме как живея?! От собствен джоб давам за награди, ордени, подаръци, банкети! Алчни са моите поданици. Вярно е, прекалено пестя, но това мирише отдалеч на бедност!

— Ваше Величество, на колко изчислявате разходите на двора?

Без да се замисля, Фердинанд казва предварително определената сума, разбира се, надута.

— Един милион.

Карасулиев знае докъде може да се простре. Той е предварително инструктиран и като „сатана-изкусител“ отговаря автоматично и малко нехайно:

— Един милион не е проблем…

— Златни франкове?

— От само себе си се разбира! — отвръща твърдо той. Това лесно съгласие изважда от релсите Фердинанд.

Той не може да се владее. Пред очите на Йосиф започва вътрешната борба в него. Избързал е с глупавите думи за своята бедност! Избързал е с цифрата! Сега трябва да поправи глупостта! Да се отрече от казаните думи!… За него такова отмятане „като фурнаджийска лопата“ не е мъка. Той е свикнал с такива салтоморталета и бързо се преобразява в страдалец, за да печели време. Опитва се да го замотае с болестите си, с огромния товар на държавата. Накрая, след като води разговора по криволиците на един забъркан лабиринт, спокойно казва:

— Нали чу вече, разноските са два милиона минимум!…

— И това не е проблем — казва Йосиф усмихнат.

Този втори удар е още по-мощен, от който Фердинанд дълго не може да се съвземе. Започва да крачи нагоре-надолу, като свива един по един пръстите на ръцете си, обсипани със злато и скъпоценни камъни. Явно е скаран с математиката. На няколко пъти отива до бюрото. Взима лист хартия. Държи го в ръце. Пак се връща да търси молив. Накрая Йосиф му подава собствената си автоматична писалка. Фердинанд, който обича луксозните предмети, започва да я разглежда така, както дете разглежда скъпа играчка. Малко му остава да премине на любимата си тема за талисманите и тяхното окултно значение. Накрая с мъка се откъсва от тия мисли, понеже аферата е голяма. Сяда зад бюрото и взима да пише някакви цифри по листа. Но явно не е съсредоточен и драска просто така… Надвесеният над него Йосиф не може да намери никаква логика в тях. Най-после Фердинанд вдига глава и с измъчено изражение казва:

— Ох, най-малко три милиона!…

Поглежда Карасулиев. Последният прави неловко изражение. Значи улучих! — мисли си Фердинанд. Това е таванът! Или малко над него…

— Не е ли много? — пита Карасулиев предпазливо.

— Руският цар получава за издръжка на двора трийсет и пет милиона годишно!

Ти не си руският цар, иска да му възрази Йосиф, но с усилие на волята се спира. А Фердинанд отново иска да печели време. Връща се на темата за болестите.

— Не съм отишъл не знам откога на нито един курорт!… Подаграта напредва, а докторите са грабачи и мошеници!

И внезапно, съвсем алогично, заключава:

— Три милиона?! Та това са трохи! Но не това е важното! Не това ме трови, а имотите ми!… Векове са ги събирали прадедите ми!… Ето, Карасулиев, къде е въпросът!

— Но нали казахте, че са няколко… пикани имота? Простете, Ваше Величество, за израза, но не е мой…

— Не смей да говориш така за тях!

— Може би погрешно съм разбрал?…

— Те са прекрасни имоти! Дворци, паркове, ловни полета, планини и езера в най-чаровните места на Европа! С огромен доход! Цената им расте с всеки изминат ден и не знам докъде ще стигне!…

— Ние направихме известна справка за имуществото Ви в Германия и Австро-Унгария. При най-високо заплащане няма да надминат пет милиона!

— Я не говори глупости! Те цена нямат!

— Всичко на този свят се продава и купува, Ваше Величество.

Последните думи са една типична Карасулиева сентенция.

— Те са безценни! — повтаря инатливо Фердинанд. Той отново се задълбочава в сметките. Пот оросява челото му. Драска безразборно цифри и мисълта му се рее като орел над тлъста плячка върху хълм от злато. Ръцете му треперят. И вместо да каже нещо смислено, изведнъж му задава глупав въпрос:

— Ти познаваш ли Франц Йосиф?

Откъде-накъде, замалко не възкликва Йосиф, но казва:

— Нямам честта.

— И не ти трябва! Знаеш ли какво голямо говедо е той! Няма да му трепне окото да осере всичките ми безценни имоти и заедно с тоя… едноръкия маниак Вилхелм да превърне в пепелище тия ми богатства, събирани векове!…

Отново Йосиф се учудва на свободата, с която Фердинанд се изразява за могъщите си колеги — императори, владеещи половината свят. Без да се свени, той ги обкичва с улични епитети. Тази му волност е негова ахилесова пета. Често думите му се предават дословно от европейската преса и после трябва да употреби невероятни усилия и средства, за да изглади конфликтите. Но клюкарството и злословието са негови съществени черти и никога няма да може да се пребори с тях. Йосиф отново иска да го върне на земята, за да определи най-после оценката на имотите. Накрая, след дълги изчисления, прекъсвания от безсмислени диалози, той скромно съобщава цифрата на имуществата си в чужбина.

— Минимум двайсет и пет милиона…

И веднага започва да секне огромния си нос в бяла кърпа, голяма като войнишки пешкир, която измъква отнякъде… Йосиф Карасулиев доста силно изсвирва с уста. Изиграва безпогрешно ролята на изненадан и изумен. После смирено се извинява за волността, която си е позволил…

От този момент нататък нещата се променят. Фердинанд става недружелюбен и зъл. Приема облика на величество и се държи презрително към Карасулиев, сякаш той е виновен за огромното нещастие, което го е сполетяло. Нахвърля се с груби думи върху него, срещу тия, които са го пратили. Макар че и двамата не споменават нито веднъж кой стои зад предложенията, на Фердинанд е ясно, че са сериозни и могат да изхождат само от такива богати държави като Русия, Англия и Франция. Достатъчно е да даде своето съгласие и огромното богатство ще влезе в джоба му. Само една дума от негова страна! Но той не я казва, а нагрубява Йосиф. Основното му обвинение е, че са закъснели, много закъснели с предложението. Къде са били досега?!… Пред очите на Карасулиев този човек изживява драматична душевна борба, която Йосиф оценява достойно, защото се касае за милиони!… Той го разбира и съжалява. Заключението се налага от само себе си. Фердинанд е поел вече обязателства преди тази среща. Те така са го обвързали, че е невъзможно да се измъкне. Той плува напълно в немски води. Той е бесен. Не може да преживее подобна загуба. Та кой на този свят не би се поболял! — мисли си Йосиф. Но постепенно Фердинанд започва да се окопитва. Нотки на надежда се прокрадват в разговора. Полека-лека навлиза в талвега на мечтите. Защото парите, откато свят светува, са били и ще бъдат най-постоянният обект на човешките мечти, по-силни от религиозния фанатизъм, от любовта, от половия нагон!… Това е втората сентенция на Карасулиев, която също премълчава. Фердинанд не иска да загуби това богатство. Не иска да се признае за победен. Дълбоко покрусен е и от прибързаните си решения. Съжалява искрено, че не е продължил лисичата си игра до безкрайност. Но като всеки хазартаджия се надява на чудо. Да спечели и от двете страни!… И желанието му е толкова силно, че пренебрегва всякаква логика. Надеждата му е велика. На последния въпрос от Карасулиев, дали се отказва от блестящото предложение, той стреснат и объркан отговаря:

— Не, по никой начин! Виж какво, Карасулиев! България сега е булка. Нас всеки ни иска. Задачата е да измъкнем максималното. Трябва ми само време… малко време… Френските франкове и английските суверени са златна пара, велика пара, силна пара!

— Така приключи срещата — завърши разказа си Йосиф.

Той продължи замислено да се разхожда. Скарлатов го попита:

— Какъв ти е извода?

Но вместо да му отговори, Карасулиев каза:

— Не ми върна писалката. Задигна я! Беше с ониксов корпус и три златни пръстена. „Ватерман“! Купих я от Англия. Сега до края на войната няма да мога да се снабдя с подобна писалка.

— Остави това! Какво мислиш за тая среща ти, и тия, дето те пратиха?

— Пълен провал! Фердинанд вече няма своя воля. Целият този разговор беше излишен!

— А господата?

— Не беше изненада за тях. И все пак, се надяват…

— На какво?

— Поне да запази неутралитет…

— А защо аз изведнъж станах необходим?

— Защото аз претърпях фиаско.

— Нямам намерение аз да вадя заради тях топлите кестени с голи ръце!

Карасулиев бе угнетен.

— Какво ти е? — попита Борис.

— Не съм наред. Смея се над Фердинанд, но и аз не съм добре. А ти също!

— Не разбирам…

— Представяш ли си?!… Цялата тая сделка щеше да мине през наши ръце! Те никога нямаше направо да дадат парите, нито пък чрез техните банки. Аз и ти щяхме да бъдем посредниците на тези милиони. Иде ми да вия от мъка!

Не бяха нужни последните думи на Карасулиев, за да разбере Борис мащаба на сделката и огромните печалби без всякакъв риск. За миг и той се поддаде на мечтите за пари, но бързо се съвзе. Освен това се чувстваше обиден, защото бе пренебрегнат в преговорите. Те бяха заложили на Карасулиев. Сега той бе техният довереник. Пак си спомни думите на Тюретини: „Ако някой Ви предложи…“ Мислено му благодари. Той нямаше да стане тяхна маша!

— Корнелий Тацит[185] описва следния случай: императорът Нерон вследствие на огромните си разходи довежда Римската империя до финансов банкрут. Той получава сведение от един мошеник, че някъде в Алжир имало пещера и в тази пещера се намирали толкова много плочи злато, че биха могли да покрият „Виа Апиа“[186] с тях. Полудял от предложението, Нерон организира цяла експедиция за откриване на съкровището. Разбира се, такова липсвало. Интересното в случая е това, че вместо в трудния за него момент здравият разум да вземе връх, той залага на безумието! Подобно количество злато би обезценило метала, но той предпочита тая маниакална фантазия пред действителността!… Аз не искам да изпадам в това състояние.

— Ще чакам с нетърпение резултата от твоята среща.

— Ще се обадя по телефона, че отказвам.

— Няма да можеш! Те те чакат. Имат да говорят по много въпроси с теб.

— Нетърпелив съм да чуя!

— Това е всичко!

За Борис бе ясно, че Йосиф открехва само малка вратичка. Той знаеше повече, много повече…

— Ако не бъдеш откровен докрай, отказвам се!

— Това е всичко! — повтори упорито Йосиф.

Стоманен блясък се яви в очите му. Скарлатов разбра, че нямаше да каже нито дума повече, защото се засягаха неговите интереси.

— Не ги карай да те принудят! Знаеш, че могат…

Да, Борис знаеше добре това. Те нямаше да се спрат пред нищо! Ако се наложеше, щяха публично да го дискредитират. Защото една малка банка, в малка страна, за да съществува, трябва да суче от друга голяма банка, в голяма страна… си спомни с горчивина Борис постулата на баща си. Но той направи една поправка, като добави към малката банка и „нейният притежател“. Значи той, Борис Скарлатов, ако иска да съществува…

Мислите му бяха прекъснати от Карасулиев, който се сбогува някак припряно.

Оставаше малко време, докато се приготвяше за срещата във френското посолство. Скарлатов си помисли как би могъл да отиде дотам, без никой да разбере. Но после отхвърли тази мисъл. Беше невъзможно! Усещаше как кръгът около него се затяга. Бе под наблюдението и на Радославовата полиция, и на личните агенти на Фердинанд. Трябваше да играе открито — най-трудната игра! Не му бяха оставили никакъв избор. Чувстваше липсата на Туше Динев. Не бе осведомен в детайлите и сам трябваше да решава. Фактите, които бе събрал от разни места и най-вече от Карасулиев, не можеха да бъдат солидна опора. Разчиташе на своя собствен анализ и въображение. Но то можеше да му скрои лоша шега. Даже в автомобила със запалени ацетиленови фенери, каран от Спас, Борис изпитваше несигурност като боец, навлязъл в мъртвата зона между две неприятелски позиции, където се стреляше отвсякъде и не знаеш накъде да побегнеш.

Посрещнат лично от френския посланик господин Панафьо, той бе въведен в салона с подобаваща любезност. Остана изненадан. Срещата обещаваше да премине на твърде високо ниво. Там вече се бяха разположили посланикът на Великобритания — Бакс Айронсайд и посланикът на Русия — Савински. Четвъртият човек в салона бе заместникът на Буске — Фердинанд де Клозиер. Какво знаеше за тях?… Твърде малко! И в двамата французи имаше нещо вятърничаво. Красивият Савински с мрачен израз на Лермонтовски герой може би се нравеше на жените, но не и на скептици като Скарлатов. Единствен Бакс Айронсайд внушаваше доверие. Бе спокоен, делови, но и в него липсваше тая черта на боец, така ярка у граф Тарновски. Не можеше да се оплаче от посрещане. Обстановката бе на богатство и лукс. Тук не се жалеха нито скъпите напитки, нито деликатесите. В тия месеци бяха станали прекалено разточителни. Меката светлина от канделабрите, мълчаливите лакеи, прислужващи тихо и дискретно, предразполагаха към интимен разговор. По всичко личеше, че той отдавна е започнал. Савински се разхождаше с гордо вдигната глава. По английски навик, в удобно кресло до камината се бе разположил Айронсайд, макар че в тази лятна нощ тя не гореше. Де Клозиер стоеше прав, облегнат на камината, а Панафьо като домакин ту ставаше, ту сядаше около малката масичка. Разговорът се водеше на френски, задължителния език на дипломатите.

— Господа, не очаквах, че ще се озова в такава височайша среда. Страхувам се, че съм неподготвен…

Изведнъж Савински спря да се разхожда и рязко каза:

— А подготвен ли бяхте, господин Скарлатов, за срещата в Австрийското посолство с групата на Дисконто Гезелшафт?…

Този човек, изглежда, не може да се владее добре, каза си Борис. Освен това, има нещо против мен. Но да не бързам в заключенията си.

— Не съм убеден, че тази вечеря е най-добрият начин да се срещнем. Струва ми се, че в Двореца вече знаят, да не говоря за полицията на Радославов.

— Боите ли се, господин Скарлатов? — надменно попита Савински.

Бакс Айронсайд се намеси, за да прекъсне диалога.

— Господин Скарлатов е достатъчно проникновен, за да разбере целта ни. Няма да крия, че нашите съюзени държави, които днес водят война на живот и смърт, са изправени пред трудности в България.

— Именно! — подчерта Савински.

Айронсайд бавно и с типичен английски акцент на френския си език продължи:

— Бихме искали да чуем едно друго мнение…

— Не е ли вече късно? — каза Скарлатов.

— В дипломацията никога не е късно.

— Имам лошото усещане, че всеки Ваш ход досега закъснява поне с 15 минути…

— Бихте ли се изяснили, господин Скарлатов? — попита Панафьо.

— Вие по-добре от мене знаете фактите!… Миналата година предстоеше френски заем. И когато почти всичко бе уредено, отведнъж се поставиха унизителни политически условия. Заемът да се търси чрез Русия, която, забележете, не е даже заемодавец. От финансова гледна точка е странно и неестествено.

— Всеки заем в съвременни условия е политически. Нали така, господин Скарлатов? — каза Савински.

— Разбира се. Но тъкмо тук е въпроса! След блестящите победи на българската армия по всички фронтове! След разгрома на Турция, при никаква помощ от Сърбия и Гърция, да не говоря за Румъния — на България бе отнето всичко и, за съжаление, при съдействието на тия Велики сили, чиито представители сте вие! Простете за откровеността. И сега, когато България е разпокъсана, а голяма част от българския народ е под ново, чуждо иго, озлобен от несправедливостта, вие отново искате да го унижите!

— Господин Скарлатов, това са думи на Радославов! Почвам да се колебая във Вашата лоялност — каза Савински.

— Вие забравяте, че аз съм българин! И ако не отчетете този факт, беседата е излишна. Съжалявам…

Той се надигна от креслото. Панафьо скочи и постави ръка върху рамото му. Бакс Айронсайд мълчеше. Де Клозиер с интерес местеше поглед ту върху Савински, ту върху Борис.

— Господин Скарлатов, успокойте се. За да Ви извикаме тук, значи Ви имаме пълно доверие. Нещата са груби, значи и разговорът няма да бъде елегантен — каза Панафьо.

— Добре. Защо отпуснахте заем на Сърбия, Гърция и Румъния, а България оставихте на сухо?

— Един неутралитет не е ли достатъчна гаранция? — каза Панафьо.

— Не може един съсед да се въоръжава до зъби, а другият с безразличие да чака какво ще стане! България бе тласната в ръцете на германските банки не без ваше съдействие. И чудно!… Те дават заем без политически гаранции, а вие — не! Преговорите с тях напредват. Вие правите отстъпки, но закъснявате с 15 минути! Всяко ваше действие е следствие от това на немците. Накрая заемът е сключен и чак тогава предлагате свой, без политически гаранции!… Но Мавъра е вече свършил своето дело!…

Савински се изправи срещу Скарлатов и го погледна с големите си, черни очи. Наистина, красавец с магнетично въздействие, помисли си Борис.

— И все пак, господин Скарлатов, какво е Вашето лично отношение към войната?

— Аз съм за неутралитет, ако вашите правителства гарантират българските земи.

— Не ме разбирате. Питам Ви на чия страна ще бъде победата?

— На ваша, разбира се!

— Простете, но тогава?…

— За съжаление, какво мисля аз, не играе в случая никаква роля! Аз съм за съюз с вас, понеже смятам, че ще победите и това ще бъде изгодно за нас. Същевременно знам, че България, по силата на неща, независещи от мен, нито от вас, ще застане на противната страна с всички последствия, произтичащи от това.

— А защо, господин Скарлатов? — попита Айронсайд.

— Защото България е малка страна. Тя имаше свободна воля, свободен избор до Балканската война. От този миг, когато тя загуби войната, всичко вече се развива детерминирано[187], по силата на друга логика, която е твърде далеч от човешката. България вече няма собствена воля, следователно няма свободен избор!

— Не съм съгласен с Вашите изводи. Нещата могат да се тласнат в съвсем друга посока!

— Бих искал!

Панафьо, който внимателно слушаше, възбудено заговори:

— Господин Скарлатов, Вие сам прокарахте моста, по който бихме могли да се разберем. Правилно ли разбрах?

Борис кимна с глава.

— И ще направите всичко, което е по Вашите сили, за да не се озове България в лагера на потърпевшите?

— Ако бях фактор — да, но не съм!

— За нас бе радостно да чуем това от Вас лично! Господин Карасулиев ни уведоми, че Вие смятате Фердинанд за централна фигура, върху която трябва да съсредоточим усилията си.

— И продължавам да смятам.

— Великолепно! Ние направихме известни сондажи. Той се колебае.

— Готови ли сте да приемете всички негови искания?

— Личните му — да!

— Доколкото разбрах от Карасулиев, вие и тук се колебаете.

— Ние приехме да отпуснем външен заем от петстотин милиона франка.

— А персонално на Фердинанд? — попита Скарлатов.

— Обезщетение на личното му имущество в Австро-Унгария и Германия за двайсет и пет милиона и годишна издръжка на двора от три милиона франка.

Той е пълен идиот, си каза Скарлатов. С кого се бе събрал тази нощ?! Кого убеждаваше?! Хора прагматици или мечтатели?! Почувства се уморен и отпаднал. Всичко му бе опротивяло. И за да сложи край на мъчителния разговор, се изправи на крака. Всички млъкнаха.

— Господа. Подробностите по срещата с Фердинанд са известни и няма да ги обсъждаме. Моето мнение е следното — седемстотин милионен заем! Второ, петдесет милиона обезщетение за личното имущество на Царя! Пет милиона годишна издръжка на двора!

— Вие сте ясновидец! Та това е и наше мнение! — каза Панафьо.

— Бих прибавил — каза Савински, — че Негово Величество руският император ще изплати от своите средства всички дългове на Фердинанд Заедно с една солидна годишна рента за личните му разноски.

Настъпи мълчание. Бакс Айронсайд каза с провлачения си френски:

— Господин Скарлатов, ако това се осъществи, смятате ли, че ще спечелим Фердинанд?

Всички трепнаха, защото точно тоя въпрос стоеше пред тях, но не смееха гласно да го изразят.

Борис нищо не отговори. Съмнение се четеше по лицата на всички. Де Клозиер, който през цялото време мълча, изведнъж се обърна към Борис:

— Господин Скарлатов, осъществяването на този план ще стане при съдействието на Търговската банка, респективно от Вас лично. Процентът, който ще получите, е съобразен с важността на задачата и големината на риска от посредничеството Ви. Мога да Ви уверя, че той е такъв, какъвто досега не е получаван от никоя банка в света. Моите поздравления!

Разговорите за милиони в злато винаги, в края на краищата, стигат до ареалната сфера на мечтите. И това е толкова човешко!… Той с усилие на волята се мъчеше да не се поддаде, но този път не успяваше. Разиграваха се милиони. И то само за една посредническа функция!… На сцената излизаше Търговската банка на Скарлатов и Командитното дружество на Карасулиев. Двамата щяха да работят в пълно съгласие. Опита се да се върне на земята, но напразно. Завладя го мисълта, че не могат представителите на Великите сили да гарантират такива суми без съгласието на правителствата!…

Останалата част от разговора мина учтиво, задушевно и миролюбиво. Когато късно през нощта излезе от посолството, той не се качи в автомобила, а тръгна пеша. Не беше се държал както трябва! Бе обещал много… И все пак, не всичко!… Припомни си разговора с Тюретини и предупреждението му: „Ако някой, който и да е той, Ви предложи…“ Ами ако някой на Вас, господин Тюретини, Ви предложи?… Как Вие?… По дяволите!… Спри се! Опомни се! Тюретини ти желае само доброто! Не, Тюретини говори като победен. Като човек без бъдеще!

Така започна една драма в душата на Скарлатов, каквато никога не бе си представял, че ще изживее. Преди години, една нощ, бе разговарял с един млад човек — Конрад фон Щаренберг, в Женева. Тогава се бе докоснал до лудостта на хазарта и се бе спрял. Но сега всичко беше далеч по-голямо, а може би по-реално. Щеше ли да изпусне своя шанс?…

Глава седма

Скарлатов лежеше в малката спалня на баща си, върху дървеното легло. Навън светлееше. Той не можеше да заспи тази нощ и за да не смущава Яна, се бе оттеглил в бърлогата на стария банкер. Единствено тук оставаше сам със себе си и със своите невесели мисли. Щом имаше да решава някаква сложна задача, прибягваше към метода, останал му от академическите години, който винаги му носеше успех и ярко го открояваше от останалите студенти. Методът не блестеше с оригиналност, а с простота и логика — една солидна опора за човек, издигнал в култ самостоятелното мислене. Когато пристъпваше към непознат или малко познат проблем, първият въпрос, който си задаваше, бе: „Какво знам аз в момента по този проблем?“ Вторият въпрос бе: „Какво трябва да науча и как да се добера до новите факти?“ Третата част на метода бе техническата. Може би най-неинтересната и най-трудоемката — събирането на фактите. И четвъртата бе — внимателен анализ на тия факти. В петия, най-важен и заключителен етап, си отговаряше на въпроса: „Какво аз научих и знам сега по проблема?“ Такава бе същността на студентския му метод. Той не го промени и като банкер, но прибави още един съществен, шести етап — действието! Не само какво е научил, но и какво трябва да прави, кога и как! Какво трябва да прави, за да запази Банката? Но само това ли? Не! Какво иска да спечели от войната? Той взе Евангелието на баща си от нощната масичка и бързо намери търсения цитат от Лука, 12:34, „Защото, дето е съкровището ви, там ще бъде и сърцето ви“. Беше точно казано! Той нямаше сили да се противопостави на сърцето си. Стъпи бос върху вълчата кожа пред леглото. Отмахна завесите. Бе светло. Отвори широко прозорците. Отвън нахлу чуруликането на птичките. Излезе от спалнята. Вкъщи всички спяха. Беше ранна лятна утрин…

По-късно, в кабинета, съзнанието му продължи да е изцяло заето с нощните мисли. След почукване, влезе секретарят му. Учтиво го поздрави и остави папките на бюрото му.

— Господин директорът Стефан Неделев ме помоли да Ви предам кога ще Ви е удобно да го приемете.

— Аз ще отида при него — изведнъж реши Скарлатов.

Главата го болеше. Не му се стоеше в кабинета. Искаше да се разсее…

Неделев седеше зад огромното бюро с типичния заспал израз на лицето и паднали клепачи. Не можеше да се разбере дали го е усетил, или гледа пред себе си. Върху голата повърхност на бюрото, без мастилници и папки, имаше само три големи златни монети и златният му часовник с дебела златна верижка на едри звена. Натюрмортът беше привлекателен. Приближи се и се надвеси над бюрото. Наистина, върху тъмночервения фон на лакираното дърво металът блестеше особено красиво.

— Съзерцавате ли, Неделев?

Последният с мъка разтвори падналите си клепки. Скарлатов взе една от монетите. Беше английска. Стори му се огромна и тежка. Подхвърли я във въздуха, улови я и я постави отново на мястото.

С монотонен, леко провлачен говор, в който се чувстваше английски акцент, Неделев каза:

— Златна монета от пет лири стерлинги. Най-голямата в света! Тежи тридесет и девет грама и деветстотин и четиридесет милиграма, с най-високо златно съдържание — проба 916 и 2/3!

Той отвори чекмеджето и прибра трите златни монети. Часовникът остана на масата. Скарлатов разгледа и него. Беше английска изработка и извънредно точен. Подаде му го. Той го постави в джоба на жилетката.

— Господин Неделев, искали сте да говорите с мен?

Той кимна с глава.

— Аз слушам.

— Вие бяхте напълно прав.

— В какво?

— Става дума за миналия разговор. Аз възприемам напълно Вашата теза за индустриално финансиране с левове, а не с валута.

— Радвам се да чуя. А бихте ли ми казали причината, която промени мнението Ви?

— Набраният ми опит в банковото дело, макар и малък…

Неделев акуратно отговаряше, но като събеседник имаше този дефект, че оставяше инициативата на Скарлатов. Тази мудност дразнеше.

— Само това ли искате да ми съобщите?

— Помнете, че каквото и да предприемете, аз съм зад Вас!

Скарлатов искрено се изненада.

— Звучи като обяснение в любов.

Пак настъпи пауза. Борис почака дали той ще каже още нещо. Но Неделев мълчеше.

— Приятна работа, директор Неделев!

Странен му се стори целият разговор. Но можеше ли да проникне в главата на недостъпния си партньор и разбере защо каза всичко това и с каква цел?…

Малко преди обед Скарлатов получи официална писмена покана от Бакс Айронсайд за лов, донесена от куриера на посолството. Даде утвърдителен отговор.

Може би щеше да си изясни нещо допълнително… Но какво им става на тия хора?! — си помисли той.

След като приключи работа, не се качи горе, а отиде в ниската постройка на бившата конюшня, която ограждаше двора зад Банката. Една малка част от нея бяха приспособили за автомобилен гараж. Коне вече не държаха. В обширното хале се разполагаха ландото, файтонът и покритото купе. Те напомняха за нещо завинаги отминало. Учуди се, че не бяха потънали в прах или занемарени, а блестяха като нови. Отвори малката вратичка и влезе в стаичката на коняря. Глухонемият бе полегнал на одъра. Помещението бе чисто, със саксии, една маса, два стола и малка чугунена печка. Борис го бе задържал не само заради паметта на баща си, а и защото този старец беше чудесен цветар. Благодарение на него скучният двор на Банката, с акуратно подредената зелена трева и храстите от разцъфнали рози с капки вода по тях, изглеждаха винаги свежи. Обясни му със знаци, че иска да му отвори стаичката на баща му. Конярят разбра. Взе един голям ключ, излязоха в халето и там, в дъното, отвори една врата. Вътре миришеше на кожа. По стените бяха накачени сбруи на коне. Медните кабъри по тях и синците блестяха. На пода бяха разположени седла от най-различен тип — английски, арабски и турски. И те бяха добре поддържани. На отсрещната стена висяха мушами и връхни палта. Отвори гардероба. Там стояха ездитните костюми на стария банкер. Всичко тук силно го заинтригува. Той надникна в един непознат кът от живота на баща си. Блестяха сребърни красиви шпори, обувки, ботинки, лъснати ботуши от най-различен вид с кончове над глезена или над коленете. Но вниманието му бе привлечено от огромната стъклена витрина. Вътре бяха подредени акуратно на поставки най-различни пушки и пистолети, смазани и лъснати. Имаше и старинни, и модерни. Един малък оръжеен музей. Борис с интерес взимаше едно по едно оръжията и ги разглеждаше с почитание. Знаеше, че старият банкер ги бе избирал и купувал сам с радост и възхита, и ненапразно минаваше за познавач. Беше ги държал в собствените си ръце, бе ходил на лов и те го бяха пазили при превратностите на съдбата, толкова многобройни в неговия дълъг живот. Скарлатов заговори. Конярят го гледаше внимателно и съсредоточено право в устата. Дали разбираше нещо?… Но очите му бяха като на умно ловджийско куче и създаваха илюзията, че всичко му е понятно. Борис му разказа за своите проблеми, разказа му за поканата да иде на лов, че не знае какво оръжие да избере, тъй като нямаше представа какъв дивеч ловуват в този сезон. Каза му, че не одобрява лова и убийството на животни. Дали конярят го разбира?… Но усещаше някакво облекчение, че говори пред човек, който никога никому нищо нямаше да каже и от това се чувстваше свободен, както навремето старият банкер. За негово учудване глухонемият посочи една от двуцевките, като кимаше глава и въртеше очи. Благодари му. Прибра се вкъщи. Извика Спас при себе си и му съобщи за поканата. Този здрав, набит, рус селянин, облечен нескопосно като камердинер, отначало се смущаваше и мънкаше. Но Скарлатов знаеше, че в родното им село всеки мъж е авджия още от дете. Бяха прочути в цялата планина. Нямаше там човек без ловно оръжие и ловни кучета.

— Нужни са ни поне две кучета — каза Спас.

— Ловът е определен за неделя сутрин.

— Имаме време. Не се безпокойте…

Спас излезе и след малко се върна с две чифтета. Подаде едното на Скарлатов. Беше същото, което посочи и конярят.

— Френска, ръчна изработка — каза той. — Вижте стоманата! Ех, да имах такава…

— Скъпа ли е?

— Безценна е! Такава няма дори цар Фердинанд.

Скарлатов я взе в ръцете си с известно чувство на уважение. Надигна я и се прицели в отворения прозорец.

Двамата се бяха излегнали върху одеяло под едно дърво. Наближаваше обяд. Слънцето приличаше. Настъпваше този летен покой, когато всичко се изпокрива под сянка и само жуженето на насекомите и монотонното чуруликане на птичките огласява тишината, без да се натрапва. Ловът бе приключил. Четири заека висяха окачени на дървото. Малко настрани стояха двата автомобила. Шофьорът на Айронсайд се занимаваше с мотора, а Спас ядеше върху шарен месал, заобиколен от четири кучета, които проследяваха всяка негова хапка с очи. От време на време подхвърляше късче храна, като спазваше всяко да получи своя дял. Върху голяма бяла кърпа пред двамата мъже бяха сервирани деликатеси и бутилки вино. Айронсайд бе донесъл „Кларет“. Бяха добри пиячи и почти не се докоснаха до яденето. Лицето на дипломата бе силно зачервено. Той често бършеше потта от челото си. Житата бяха вече пожълтели и лекият ветрец ги полюшваше като едва видими вълни. Скоро ще настъпи жетва, си мислеше Скарлатов и после си спомни един разговор… Тогава баща му бе казал: „Ще започне скоро, краят на август, началото на септември… Чакат да съберат реколтата“. И после наистина избухна войната. Дали и сега не се повтаря същото?… За една земеделска страна като България жетвата е от изключително значение, а след нея?… Айронсайд го попита нещо. Той не го разбра. Ухото му не бе привикнало към английската реч.

— Извинявайте…

— Сега България е един малък, щастлив остров… — повтори англичанинът. — Дали този покой ще бъде нарушен?

— Не знам… Иска ми се всичко да остане както е!…

— Вашата страна, господин Скарлатов, се намира в най-добро положение. Като Швейцария. Един неутралитет би ви донесъл всичко, за което сте мечтали, а и нещо повече. Помислете си какви перспективи се откриват!… Докато другите се избиват, вие печелите и процъфтявате!…

Скарлатов не отговори веднага. Тези думи на дипломата означаваха, че и те самите не вярват да привлекат България на своя страна. Бяха снижили прицела и сега се надяваха само на едно — неутралитет! Това бе техният план-максимум.

— Страх ме е, че нещата са отишли твърде далеч…

— Господин Скарлатов, нашите сведения са, че в страната се оформя мощна опозиция срещу намесата на България на страната на Централните сили. Прав ли съм?

— Сведенията Ви са верни, но какво от това?

— Може би ще намерите сили да спрете лудостта на правителството? Нима тук са се свършили умните хора! Нима ще позволите нов национален крах? Мнозинството на Радославов в Парламента е проблематично и се крепи на не повече от тридесетина депутати.

— Господин Айронсайд, дори да изхождате от британските парламентарни традиции, които, за съжаление, тук са неприложими, Вие давате ли си сметка колко това е невъзможно! Властта, армията, полицията са твърде силни и са в ръцете на решителни хора!

— А ако помогнем на опозицията да получи мнозинство?

Как? — щеше да попита Скарлатов, но не попита, защото разбра какво искаше да каже англичанинът. Начинът бе само един — ако се подкупят определено число колебаещи се депутати.

— В нашата страна важи едно правило — власт се взима, власт не се дава! — отвърна Борис.

— Тогава защо умните хора да не вземат властта?!…

— Защото това би било преврат. А за такъв няма благоприятна ситуация!

— А според Вас, опозицията няма нито сили, нито значение. Така ли да разбирам?

— Не е там въпроса! Опозицията е голяма, що се касае до бройки.

— Тогава какво Ви смущава?

— Това, че не е единна. Тя прилича на башибозук, събран набързо, въоръжен с разнородно оръжие и тръгнал да се бие не в името на една кауза, каквато и да е тя, а за лична изгода!

— А противната страна?

— Правителството в момента е в по-благоприятно положение. То е единно! Сплотено! Начело стои една силна личност — Радославов! Неговата партия е влиятелна. Не е тайна, че среща пълната подкрепа на Царя! Но най-важното е, че излиза с идея — проста и ясна — да се изправи несправедливостта от Балканската война и се обедини България! Това не са празни думи! Това е национално чувство, силно у всички — и у народа, и у армията. Букурещкият мирен договор бе една грешка! Една непоправима грешка!…

— Не ние, англичаните, бяхме виновни — каза замислен Айронсайд.

— Но не се и противопоставихте!

— Да се върнем на опозицията…

— Тя е разнородна. Има в нея само две основни партии с определени позиции — Земеделският съюз на Александър Стамболийски, който с всеки изминат ден става сила, и тесните социалисти на Димитър Благоев. Те са традиционно против войната. Останалото са малки групички, откъснати от големи партии, недоволни от това, че не са на власт, авантюристи, ловещи риба в мътна вода, една част от интелигенцията — убедени пацифисти, отделни журналисти и делови хора, свързани финансово с Антантата. Кажете ми, как толкова различни лица биха се обединили? Даже и да е възможно, нужно е време! А време няма…

— Какви са Вашите възможности, господин Скарлатов? Вие също сте депутат в Парламента. Вашият колега, директор Неделев, и други хора като него биха Ви подкрепили.

— Моите лични възможности са малки! Аз не съм лидер на партия. Зад мене няма никой. При Неделев е същото. В България не обичат хора като нас, защото в съзнанието на народа ние сме чорбаджии.

— Господин Скарлатов, в момента ние се отказваме от идеята да въздействаме на Фердинанд.

— Защо?

— Обяснението е дълго и безинтересно. Накратко, ние сме известени, че вече има договореност между него и германците, стигаща до военно сътрудничество. Затова смятаме да съдействаме на опозицията в Парламента.

— Само че какво мога да направя аз? Обясних Ви добре моите възможности.

— Господин Скарлатов, стигнахме до един конкретен въпрос. Бихме искали да оставим на разположение във Вашата банка известна сума.

Скарлатов не очакваше подобно предложение. Явно това бе целта на поканата за лов. Отново му прозвучаха думите на Тюретини: „Ако някой, който и да е той…“

— С каква цел?

Айронсайд се усмихна.

— Представете си, че в момента и аз не знам. Но една сума, оставена в страна, която все още не е направила своя избор, е някаква гаранция за всякакви евентуалности…

— За колко се касае?

— Около половин милион лири стерлинги.

Скарлатов се стресна. Това бе огромен капитал!

Предложението бе главозамайващо!… Обзе го една особена възбуда. Стори му се, че стои пред рулетка.

— А как бих обяснил наличието на такъв капитал в една малка, частна банка като моята. Той надхвърля нейния капацитет.

— Това е Ваш проблем. Но мисля, че сте улеснен.

— Как?

— В момента е в София един от шефовете на Уестминстер Бенк. Те също имат трудности. По тяхна преценка прехвърлянето на толкова голяма сума в злато е почти невъзможно. Води се тежка война. Няма пряка сухопътна връзка с България. Пренасянето по море е рисковано, даже с неутрален съд. Немските подводници не правят разлика между военен и търговски кораб. Затова те питат, възможно ли е Вие да осигурите във Вашата банка такава сума на разположение в левове, като съответно в английските банки ще имате капитал от английски лири в същия размер.

— По какъв курс?

— По официалния.

Това бе такъв удар, за какъвто Скарлатов не можеше и да помисли!… Да преведеш без всякакъв риск български левове, чийто курс щеше да спада с всеки изминат ден, бе една мечта! И тази мечта в момента ставаше реалност!… От години английската лира не отбелязваше никакви колебания на международната борса и бе с абсолютно златно покритие.

— Освен това, Вашата банка ще вземе процент от този трансфер[188] в размер, съответен на риска.

Тази фантастична печалба го извади от релсите. Мислите му се блъскаха хаотично една в друга. Той погледна ширналото се житно поле и вместо тревожните думи на Тюретини, прозвучаха стиховете на Бърнс: „Ако някой някого целуне в разцъфналата ръж…“ Бодрост и радост нахлу в душата му.

— В България има много хора, които с удоволствие биха участвали. Например, господин Неделев…

Стана му изведнъж ясно, че англичаните са имали вече предварителен разговор с него.

— Тогава смятам, че можем да поемем ангажимента.

— Отлично, господин Скарлатов! Този празничен ден е щастлив! Донесе Ви не само успех в лова, но и в бизнеса!…

— А защо се спряхте на моята банка? Аз нямам почти никакви връзки с Вашите финансисти.

— По няколко причини. Мнението на английските финансови кръгове е, че това е най-стабилната частна банка в България. А и не бяхте съвсем прав като казахте, че нямате никакви връзки. Вашият уважаван баща е оставил отлични впечатления у лорд Левълсток като изключително умен и делови партньор. Сведенията, които имаме за Вас, са повече от блестящи!… Деловите хора в България, без разлика, сочат Вас и Вашата банка. Тя им дава чувство на сигурност. Даже Ваши конкуренти се изказаха в същия смисъл.

За Скарлатов не бе трудно да разпознае гласа на Йосиф Карасулиев. От думите на Айронсайд можеше да направи само един извод — че се касае за огромен финансов заговор.

— Господин Айронсайд. От всичко казано оставам с убеждението, че в случая не ми предлагате само банкова операция, а и нещо повече, отиващо твърде далеч… Ще бъдете ли така добър да ми изясните?

— Вие сте не само умен, а и проникновен… Удоволствие е да се говори с Вас!… Не искам да Ви лъжа и затова по-добре е да мълча. Аз изпълних своята задача. Друг ще бъде този, който, ще отговори на въпроса Ви.

Дипломатът се надигна от тревата и се изправи. Загледа се в далечината. Под съседното дърво се бяха скупчили стадо овце, заврели главите си една в друга. Пладнуваха. По сако, голф и обувки с дебели подметки, с двуцевка, която държеше с пречупен ствол под мишница, Айронсайд се открояваше върху златистия фон на житното поле, трептящо от маранята и залято от слънчевите лъчи. Той се извърна към седящия Скарлатов и попита:

— Какво мислите за господин Генадиев?

— Умен политик, добър бизнесмен, но без реална сила в Парламента.

— Характеристиката Ви е блестяща!

Какво искаше да каже с този въпрос, си мислеше Скарлатов. Внезапно го обзе безпокойство. Какво направих тази неделя?!… Вместо да откаже рязко, да не се намесва в играта, той бе потъпкал всичките си принципи! А може би не беше още късно? Но изведнъж разбра, че не е в състояние да се противопостави. Защото се касаеше за печалбата — една категория колкото реална, толкова и мистична.

Глава осма

Колата на Скарлатов влезе в двора. Там бяха гарирани две други. Едната позна веднага — беше на Карасулиев. Другата — една луксозна „Хиспано Сюиса“ — той не знаеше чия е. На верандата нямаше никой, но вратите към кабинета на Неделев бяха широко отворени. Значи Неделев е тук, помисли си той. Влезе направо в кабинета му. Там се бяха удобно разположили Де Клозиер, Неделев и Карасулиев. Те млъкнаха. Йосиф усмихнат пръв го поздрави.

— Честито ти! Няма защо да те питам, че ловът е бил успешен.

Скарлатов кимна на Де Клозиер. След разговора си с Айронсайд вече нищо не можеше да го стресне.

— И неделя ли работите, господа?

— Неделя е хубав ден! Каквото съм почвал, винаги е носело успех! — каза Йосиф.

Изведнъж за учудване на Скарлатов, Неделев проговори:

— Отдавна Ви чакаме… Можем да започнем работа… Къде ще Ви бъде удобно? Тук или във Вашия кабинет?

— Може би най-добре ще бъде на верандата. Така всички ще могат да ни наблюдават. Колите са на двора и събират зяпачи. Ако се заслушат, ще разберат и какво си говорим. Или по-добре да поканим хора от правителството, полицията и Двореца!

— Ние не правим заговор, а една делова конференция… — каза Де Клозиер.

— Господине, човек не трябва да бъде толкова проницателен, за да разбере за какво всъщност се касае. Вие сте чужд поданик с дипломатически статут. Но ние сме български граждани и попадаме под ударите на нашите закони.

— Какво Ви смущава?

— Доста неща. Как бихте обяснили например тази явна неделна демонстрация? Аз лично я схващам като предварително премислена. Вие, господин Де Клозиер, желаете да се знае от всички за срещата ни. Да ме поставите пред свършен факт.

— Не сме деца да играем на криеница. Учудвам се, че след като сте приели предложението на англичаните, които никога не са били Ваши партньори, сега се държите към мен доста странно…

Борис разбра, че Айронсайд го е изпреварил и е съобщил по телефона за уговорката. Тези хора не спазваха дори елементарно благоприличие.

— Е, какво от това?

— Със същото предложение идвам и аз. Решихме да внесем във Вашата банка известна сума. Ние от дълги години имаме сметка в Търговската банка.

— Но вече нямате! Изчерпахте всички капитали.

— Ето, виждате ли? Значи е време да ги възстановим!

— За каква сума се касае?

— До сто милиона. Разбира се, не наведнъж. Но това е таванът.

Скарлатов имаше чувството, че в настъпилата тишина всички чуват бързото и мощно биене на сърцето му. Трудно му беше да се владее. Трябваше му време. Накрая попита:

— Франкове или левове?

— Франкове.

Даже най-общото изчисление стигаше до главозамайващи цифри. В момента курсът на лева спрямо франка на Парижката борса бе сто тридесет и четири лева за сто франка.

— А по кой курс? Този на Парижката борса?

— По официалния! Сто къмто сто.

Този път и заспалият Неделев се надигна от стола и разтвори падналите си клепачи. В погледа му, отправен към Борис, се четеше ням въпрос: „Какво чакаш? Кажи да!“

— Вие, господин Де Клозиер, сте щедър човек, съвсем по сарданапаловски. Предложението е блестящо! Да чуем сега сенчестата му страна!

— Такава няма. Напротив! В сметката не включвам процента за услугата на Банката. Той ще бъде двоен. Или имате други предложения?

— А как практически смятате да осъществите това? Може би ще направите шествие от „Хиляда и една нощ“ като на лорд Байрон при влизането му във Венеция. Представям си как ще преминете през цяла София с папагали, маймуни, музиканти и полуголи танцьорки в антични дрехи, обкичени с цветя и носещи скъпоценни съдове… Разбира се, в средата на шествието ще носят платформа с пирамида от златни монети!…

Карасулиев тихо му прошепна на български:

— Изстискай го… ние сме зад тебе…

Дали Де Клозиер разбра?… За всеки случай не даде вид. Той беше интелигентен и оцени по достойнство думите на Скарлатов. Усмихна се и каза:

— Добре ще е да спестим пренасянето на такива суми в злато. Вие сте банкер и знаете, че основната работа на една банка, откато свят светува, е да осъществява подобен трансфер.

— Предлагате да Ви оставя на разположение сумата в България?

— Разбира се! А Вие ще имате съответната във Франция или където предпочитате!

— А защо Генералната банка, която е Ваша, не осъществи замисъла ви?

— Това е невъзможно! Без Търговската банка е изключено. Сам ще разберете, когато чуете всичко. Ние наистина ще прехвърлим известна сума от Гърция, но тя е минимална и не си заслужава да говорим за нея.

— А сега моля да ме извините. Ще Ви оставя, да се преоблека. След половин час заповядайте в моя кабинет.

Скарлатов излезе.

По-късно всички се бяха разположили в кабинета му. Завесите бяха спуснати. Цареше полумрак и прохлада. По масичките бяха сервирани напитки. Де Клозиер с чаша коняк стоеше прав пред портрета на стария банкер и с интерес го разглеждаше. Борис стана зад бюрото. Без да иска, и той отправи поглед към портрета. Старият банкер, със скептичното си изражение и примижалото око, сякаш му казваше: „А сега, драги, твой ред е!“ „Върви по дяволите!“ — мислено му отвърна Борис. Той потропа на масата. Де Клозиер седна във фотьойла.

— Господа, моля за внимание…

След кратка пауза Де Клозиер заговори, като се обръщаше изключително към Скарлатов, сякаш другите не съществуваха. Неделев и Карасулиев знаят всичко, помисли си Борис. После се съсредоточи. Това, което разбра, бе много повече, отколкото бе предполагал и в най-смелите си мисли. Касаеше се за една политическа акция, прикрита под финансова маска. Не можеше да се разбере докъде стига сделката и докъде политиката. Толкова се бяха омесили, че не можеше да ги различи. Бе завладяващ разказ, който никой на този свят не би могъл да слуша с безразличие. Ако зад всичко това не стояха банките и правителствата на Великите сили, Скарлатов би помислил, че е фантастичен роман. Акцията бе замислил бившият министър на външните работи на Франция Крюпи в края на 1914 година, или най-късно в началото на 1915 година. Войната бе навлязла в позиционна фаза. Икономически Германия се задъхваше. Скоро щеше да надвисне опасността от глад. Идеята на Крюпи бе колкото проста, толкова и гениална. Понеже снабдяването с храни на Германия зависеше до голяма степен от изкупването им в неутрални страни, то ако друг ги изпревареше, гладът в Германия щеше да се засили. Планът на Крюпи предвиждаше изкупване на цялата реколта на България. Технически това щеше да се осъществи със създаването на съответно дружество като френска фирма, начело с Де Клозиер. За операцията се предвиждаха над сто милиона франка. Тъй като Русия не бе в добро финансово състояние, разноските се поемаха преди всичко от Франция и с известна помощ от Англия. Всички данни говореха, че реколтата тази година в България ще бъде невиждана. Бяха премахнати с един замах пречките от финансово естество. Пазарлък нямаше да има! Предлагаше се цена на зърнените храни с двадесет и пет процента по-висока от пазарната. И не се ограничаваха само в житото, а се изкупваха ръжта, ечемикът, овесът, просото, царевицата, грахът, лещата. Изобщо всичко, което можеше да се яде от хора, коне и говеда. На лицата, пряко заети с изкупването, се предлагаше четири процента комисионно върху стойността и една премия от два лева на всеки сто килограма изкупени зърнени храни. Условията бяха блестящи, невиждани, с една съществена поправка, че такава печалба нямаше нищо общо с нормалната търговия. Отдалеч миришеше на политика и никой не можеше да се заблуди в целта, а най-малко властта.

По-нататък изложението на Де Клозиер стана направо цинично. Сякаш обсъждаше проекта с контрабандисти. До такава степен бе уверен в силата на парите. Хората, които следваше да осъществят акцията, трябваше да бъдат преди всичко от средата на опозицията, и то — известни политици, отцепили се от Народно-либералната партия, от Народната и от Земеделския съюз. Те щяха да станат бъдещи комисионери. Те получаваха и процентите, и премиите. Не биваше да се следи строго за изразходваните средства. Сумите трябваше да бъдат на тяхно разположение още преди да е паднал първият сноп. Но когато Де Клозиер спомена, че от българска страна начело ще застане известният политик и бивш министър на външните работи Никола Генадиев, Борис поиска пояснение. Французинът каза, че Генадиев е напълно свой човек и с него няма да има никакви проблеми. Още в началото на 1915 година той бе пратен на Запад, за да проучи двете воюващи групировки, техния потенциал и евентуалния изход от войната. Една задача, която бе поставена и на редица други политици и военни, като бившия министър на войната генерал Савов. След завръщането си те следваше да дадат своя доклад и своето мнение. Западните правителства бяха добре осведомени за целта на тия посещения и обградиха българските пратеници с подчертано внимание, като не се спряха пред нищо, за да ги привлекат на своя страна. Подкупите под една или друга форма бяха едно от най-важните им оръжия. Разбира се, Де Клозиер не каза нищо по този пункт. Но от само себе си се разбираше — един политик като Генадиев, за който трудно можеше да се каже, че е франкофил, изведнъж стана привърженик на Антантата. Този завой от 180 градуса трудно можеше да се обясни с политическата му далновидност. Много по-просто обяснение беше алчността му. Картината, която очертаваше Де Клозиер, ставаше не само по-ясна, но и по-мащабна. Генадиев е имал в Париж редица срещи с отговорни политици, с които постига споразумение. Беше се продал скъпо. И цялата тази разработена операция трябваше да се осъществи от Търговската банка. На въпроса защо толкова късно го включват в играта, Де Клозиер отвърна, че не е бил необходим в началния етап.

— Но, господин Скарлатов, нито за миг Търговската банка не е отпадала от нашите съображения. Ние безкрайно Ви ценим и щадим, като Ви държим за големи дела!…

Борис никак не бе убеден в последното. Те бяха прибегнали до услугите на Търговската банка не защото искаха, а защото бяха принудени. Генералната банка не бе в състояние да осъществи идеите им. Макар и основана отдавна, тя си оставаше чужда банка. Нямаше тия връзки със страната, с търговците, финансистите, политиците и хилядите клиенти, свързани в една паяжина, плетена с години от паяка, наречен Търговска банка. Съвсем логично беше да се ползват от създадената вече огромна и стабилна мрежа. Сигурно бяха опитали и с Командитното дружество на Карасулиев, но последният беше реалист. С присъщия му практицизъм, въпреки необузданата му страст към печалбата, той бе разбрал, че не може да се справи с акция от такъв мащаб. Скарлатов не можа да се сдържи и жлъчно каза:

— Господин Де Клозиер, може би ако Ви потрябва човек да забавлява парижката тълпа, бихте предложили мен за публично гилотиниране на Гревския площад! Подходящ съм, нали?

Французинът се усмихна. Той разбираше от хумор и живо отговори:

— Аз съм преди Вас, господине!…

Де Клозиер дори не го попита дали е съгласен. И има право, с горчивина си помисли Борис. Отчел е зависимостта на малката банка в малка страна, отчел е и страстта ми към печалбата, много по-силна от страха и наказанието… Нямаше смисъл да разиграва повече ролята на обиден, онеправдан или да се пазари. В случая те бяха щедри.

Когато започнаха да обсъждат практическите мерки по осъществяване на плана, намесиха се Карасулиев и Неделев. Последният прочете дълъг списък на лица — политици, журналисти, търговци, финансисти, занаятчии, селяни и военни. Внимателно подбраха необходимите. Прибегнаха и до картата на България. Йосиф като върховен главнокомандващ раздели страната на две. Северната — с предводител Стефан Неделев и южната — от Стара планина надолу — командвана от него. Беше въодушевен, многословен, възбуден, нескриващ трескавата алчност, която го бе обхванала. Дори Неделев, за разлика от друг път, държеше клепачите си малко повече открехнати. Към края на съвещанието Де Клозиер съобщи, че ще се финансира нов ежедневник за целите както на кампанията, така и за политическо влияние. В него щяха да привлекат всички опозиционно настроени журналисти, платени с крезовски заплати. Разделиха се късно, когато навън мръкваше. Скарлатов остана сам в кабинета. Отмахна завесите и широко отвори двойната врата към верандата. Отвън нахлу топъл, но свеж въздух… Огледа кабинета. Чашите, чиниите, пепелта от фасовете говореха за разгром, за буря, току-що минала оттук. Позвъня. Влезе Спас. Под намръщения поглед на Борис той и Неда разчистиха набързо кабинета. Борис го изпрати с колата да доведе веднага касиера и главния счетоводител. Скоро и двамата пристигнаха. Работиха заедно около два часа при спуснати завеси. Скарлатов прегледа цялата документация около оставеното злато навремето от Пари Ба. Изгори я в камината. Разясни им задачите. Нямаше да има явна документация. Ежедневно Скарлатов щеше лично да преглежда всяка разписка. В себе си бе решил да унищожава голяма част от тях и шифровано да води за себе си баланса.

— Господа! Не бих искал да ме питате какво възнамерявам да правя. Не ви съветвам дори да си задавате какъвто и да е въпрос. Не случайно съм избрал вас от моите служители и ви обличам в специално доверие. Няма да съжалявате. С колко милиона налични пари разполага в момента касата?

— Около два милиона.

— Добре. От утре ще теглите от Народната банка минимум по пет милиона седмично. Но всеки ден! Не наведнъж! Лично ще уредя въпроса с Дирекцията. Мисля, че ще съумея да ги накарам да мълчат.

— Цялата ли наличност ще изтеглим? — попита счетоводителят.

— Цялата. Освен това, утре ще заложа в Народната банка сконтовия портфейл на нашата. Така че, на първо време, тегленето на пари ще бъде осигурено. Отваряме лична сметка на господин Йосиф Карасулиев. Той има право, както и директорът Неделев, без да ме уведомяват, да теглят или внасят каквито и да са суми и да издават чекове, платими от Търговската банка на който и да е!

— Даже на неплатежоспособни? — попита главният счетоводител.

— Казах — всички, без изключение, с подписите на директора Неделев и господин Йосиф Карасулиев! Аз лично ще проверявам техните сметки. И за последен път ви предупреждавам! Не искам никакви коментарии! Ясно ли е?

Двамата разбираха, че става въпрос не само за огромна, но и за опасна финансова сделка. Бяха горди от доверието. И не на последно място, очакваха награда за труда и мълчанието си.

— На работа, момчета!…

И двамата отидоха в банковата зала, за да приведат в ред всичко за утрешния ден.

Последната среща, която Скарлатов има, бе с търговеца на зърнени храни Христов, дългогодишен клиент. Бе остарял. Полагаше големи грижи за външния си вид. Модните младежки дрехи, цветето в бутониерата, обсипаните му с пръстени ръце не можеха да премахнат впечатлението за стар светски лъв и съблазнител с опадала вече грива. Има нещо трогателно в безнадеждната битка със старостта, помисли Борис. Защото този мъж с изявени търговски способности бе в своята същност един Дон Жуан. Понятие, колкото повърхностно, толкова и дълбоко философско, тъй като представляваше един от основните типове на човешки характер, който избягна от зоркия поглед на Теофраст, по простата причина, че липсваше в древността, но блесна и се разцъфна в безгрижната и радостна епоха на Барока, за да изчезне наново в сивотата на буржоазното общество. Силно оределите му, боядисани коси бяха внимателно подредени, за да закрият голотата на черепа. Начинът, по който бе седнал, заучената поза крак върху крак, елегантният маниер, с който държеше чашата коняк с резенче лимон, бяха трогателни в своята наивност. Той никога нямаше да претърпи своето Ватерлоо, защото винаги щяха да се намерят жени, които да оценят усилията му. И ако жената разбираше, че всичко това се прави заради нея, че тя е целта и нищо друго, тя прощава и старостта, и боядисаните коси, и неподходящото за възрастта облекло и е щедра. Ето, тази черта, която липсваше в българския мъж, бе причината за успеха му пред жените, неговата радост да се живее. Беше умен, наблюдателен, изобретателен и широк по душа. А щедростта му бе оръжие, с което превземаше и най-отбраняваната крепост. От беседата с Христов Скарлатов разбра твърде много за търговията с житни храни. Христов бе свързан с дружеството „Луи Драйфус“, с което имаше негласен монопол в България за износа. От своя страна, Борис му разказа за предстоящата акция. Христов бе въодушевен. Но в открилите се възможности за печалба не алчността надделяваше в него, а перспективите за бъдещи радости с жените в обстановката на лукс и весело пръскане на пари. Той даде интересни идеи. Разбраха се, че самостоятелно ще поеме изкупването на едро в Бургаски и Пловдивски окръг, като постави на услугите на Търговската банка цялата си мрежа от изкупвачи.

— Господин Христов, колко лева на първо време ще Ви бъдат необходими?

— Зависи от Вас, господин Скарлатов.

— Е, добре, да речем един милион…

— Предостатъчно. Как ще ги тегля?

— Както предпочитате. В налични или от провинциалните клонове на Търговската банка.

— Разбира се, чрез клоновете. Но бих искал да имам една малка сума на ръка в най-близко време.

— Сто хиляди задоволяват ли Ви?

— Даже прекалено. Кога ще мога да ги изтегля?

— Веднага.

— Утре сутринта съм тук!

— Казах сега, в момента!

— Сипете ми още коняк, господин Скарлатов. Вие ме очаровате. Да знаете колко много ми бяха необходими пари тази нощ.

Христов извади златния си часовник и го погледна.

— Я виж ти! Та още е рано… Нощта е пред мен!

Скарлатов позвъня на касиера. Скоро се върна в кабинета с пачки банкноти.

— Господин Скарлатов, затруднен съм. Не знам как ще пренеса парите.

— Ако Ви дам колата с моя шофьор, който е въоръжен, това оправя ли Ви?

— Напълно! Благодаря Ви.

Те се чукнаха с чашите. Търговецът изпи до дъно своята. После каза, като се обърна към портрета на стария банкер:

— Велико нещо е породата… Вие сте достоен син на достоен баща! Бих искал да започна отново живота… Той е толкова хубав! Тази нощ Вие ми върнахте младостта…

Борис се качи горе малко преди полунощ. Домашните си бяха легнали. Цареше тишина. Бе се преуморил, но не му се спеше. Чувстваше се обхванат от някаква особена възбуда. Вратата към голямата спалня стоеше открехната. Отвори я. Яна я нямаше. Премина през хола и влезе в библиотеката. Някъде се хлопна врата. Чу бързи стъпки. След малко влезе Яна, радостно усмихната и зачервена. Бе облечена скромно, без никакви бижута. Наистина, колко е хубава младостта, помисли си с горчивина Борис. Беше под влиянието на срещата си с Христов. Тя го целуна.

— Вечеря ли?

Яна кимна с глава.

Той не искаше да я пита къде е била, въпреки че бе любопитен.

— Ти пак си пил.

— Какво му остава на самотния човек.

Тя се усмихна.

— Ако знаех това, щях да остана да те чакам.

— Весело ли прекара?

— Великолепно! Толкова съм радостна… Всички ти пращат поздрави и съжаляваха, че не си дошъл с мене.

— Кои?

— Матов, Ирина, Брезов, Румяна и момиченцето им. Прелестна. На три годинки, казва се Любка. Очарователна. Това е третото им дете.

И като каза това, отведнъж лицето й помръкна.

— А защо не ме уведоми?

— Борисе, ти си напълно замаян! Нали ти казах сутринта преди да тръгнеш на лов?

— Би ли останала малко при мен. Имам нужда да бъда с някого.

— И аз — тихо каза Яна.

Тя послушно седна във фотьойла. Скарлатов си наля чаша коняк. Тя имаше право. Той я бе забравил последните дни.

— Когато мине всичко, няма вече да бъдем самотни.

— Аз не се оплаквам.

— И нямаш право. Водя битка. Смазан съм от работа. Смачкан. Разбираш ли?

— Но аз не те обвинявам.

— И все пак сигурно се чувстваш нещастна.

— Не, мъча се да остана незабелязана.

— Кажи ми, какво смяташ за нашия живот…

Яна тихо отвърна:

— Той е лош.

— Можеш ли да се изясниш?

— Мога. Но е излишно. Ние се отдалечаваме един от друг. Минават дните, минават месеците, вече стават години и ти все по-безцеремонно вървиш през битки, гониш разни цели и след като ги постигнеш, идват нови.

— И аз съм виновен, така ли?

— Не. Виновни са парите. Виновна е Банката.

— Не са ли това чужди думи?

— Забравяш, че целия си живот съм прекарала с човек, за когото парите бяха всичко.

— Нямаш много ласкаво мнение за мен…

— Аз те обичам. Аз те ценя и съм горда, че си мой мъж. Но какво общо има това с парите? Коя жена на тоя свят може да се пребори с Банката? Безсилна съм, както бях безсилна със златото на баща ми.

— Останалите много ли са щастливи?

— За всеки случай, живеят по-смислено. Имат идеали, обичат се, за тях не съществуват печалби, макар да са бедни. А ти си бил като тях! Бил си техен приятел. С топлота говорят за теб. Ценят те… О, това е много! Защото те не са Карасулиев и Неделев. Наистина живеят духовно, един твой любим израз…

— Разбрах, че си нещастна!

В очите на Яна се появиха сълзи. Тя с мъка сдържа риданието си. Борис се ядоса.

— По-добре ще направиш да си легнеш.

Тя мълчаливо стана и излезе.

Скарлатов остана прав пред един от дъбовите шкафове на библиотеката и точно пред очите му попадна подвързаният с кожа том на „Капиталът“. Беше екземплярът на баща му, доста извехтял от честата употреба. Отвори шкафа и взе книгата. Разлисти я и попадна на следния текст, дебело подчертан навремето с червен молив от стареца: „При липса на печалба или при съвсем малко печалба Капиталът изпитва ужас, както природата пред празното пространство. Със съответна печалба Капиталът става дързък. Осигурят ли му се десет процента, той може да се използва навсякъде, двадесет процента — и той се съживява; петдесет процента — става направо лудешки смел; за сто процента той смачква под краката си всички човешки закони; триста процента — и вече не съществува никакво престъпление, заради което Капиталът не би рискувал, дори под заплахата на бесилката“.

Борис бе потресен от прочетеното. Не толкова от страшната истина, а от дълбокото проникновение на гения, защото той прие тези редове като лична характеристика за себе си — банкера Борис Скарлатов. Мълниеносно мисълта му отново се насочи към голямата акция и отново към Яна, и неприятния разговор с нея. Тя го обвиняваше в потъпкване на любовта, заради печалбата. Или, ако трябваше да се изрази с прости думи — в алчност. Така ли беше в действителност? Намираше ли се той, Скарлатов, в последната фаза, когато за триста процента не би се спрял пред нищо?… „Даже под заплахата на бесилката?“… За разлика от много други хора, които не обичаха истината, той бе култивирал в себе си качеството да не бяга от нея, колкото и болезнена да е тя, дори когато показва степента на нравственото му падение. И този път не се поколеба смело да отговори на въпроса. Неговите мисли и действия не бяха свободни, а детерминирани от парите, от Капитала! И в миг видя себе си да играе дивашкия танц на печалбата под висящото въже над главата му. Защото се бяха сменили всички клетки на мозъка му. И бе останал друг, не личността Борис Скарлатов, а банкерът Скарлатов!…

Глава девета

Организацията по изкупването на зърнените храни би било по-правилно да се наречеше организация по изкупване реколтата на България. В броени дни тя се разрасна неимоверно и излезе от възможностите за контрол. Парите се пръскаха безразборно, цените бяха надути. Цялата акция никак не приличаше на търговска. В организацията нахлуха бивши и настоящи политици, журналисти, интелигенти, дребни търговци, авантюристи, бивши военни, хора от най-различни класи, партии и групировки. Единственото условие за участието им бе да са недоволни от властта, да са готови да съдействат за завой на България към Антантата. Залагаше се не на някаква единна идея, а на алчността, на личната изгода от печалбата. Това, че Де Клозиер застана начело на Дружеството, улесни Скарлатов. Той строго ограничи дейността си и я сведе до чисто банков кредит. Тревожното беше, че липсваха елементарни условия за подобен кредит. Повечето от лицата нямаше с какво да гарантират отпуснатите суми — нито с капитал, нито с предприятие, нито с недвижимо имущество. И най-глупавият полицай, ако провереше списъка на лицата, би се изненадал, че с малки изключения те не бяха се занимавали с търговия. Новото дружество привлече като мед мухите на цяла България. Знаеха ли Радославов и правителството за тази дейност? Даваха ли си сметка какво става? За Скарлатов бе ясно, че правителството нито за миг не изпуска Дружеството от погледа си. Само ако можеше да не забележи, че се строят нови силози, които се изпълват със зърно, останало без особени грижи; че даже тия събрани храни да изгниеха, никой нямаше да се сърди или да държи някого отговорен. Не бе само Скарлатов, който чрез добри търговци като Христов, се намеси за своя лична сметка. В тоя период Карасулиев и Неделев показаха на какво са способни. Те бяха великолепни организатори, с изявен талант и замах в работата. Добре омесиха картите и не можеше да разбереш докъде се простира играта им за собствения джоб и докъде за интересите на Дружеството. Но за Де Клозиер бе важна крайната цел, а не кой ще обере печалбата. Той бе доволен. Радостни и доволни бяха всички участници. Само Скарлатов ставаше от ден на ден все по-бдителен. В Банката не остана нито грам злато. Скри всички чужди ценни книжа. В касата си не държеше повече от два милиона в банкноти. Предпочиташе често да тегли от Народната банка. Полека-лека успя почти цялата наличност на Банката да превърне в чужда валута и да осъществи гигантски трансфер без риск. Това бе големият, невиждан удар за Банката! Това бе незапомнена печалба! Никога не бе имал по-малко пари в наличност. Скарлатов смело продаваше и се освобождаваше от ненужни предприятия. Същото правеха Карасулиев и Неделев, така че успяваха да поддържат на необходимото равнище наличието в касата. И все пак, ако продължеше нататък акцията, щяха да се изправят пред дилемата за пари. И ето парадоксът!… Търговската банка имаше съвсем малко пари в касата, бе ги пръснала безогледно. Значи Банката по всички правила на логиката бе напълно изтощена. А никога, нито преди, нито после, тя щеше да достигне тази стабилност и величие, каквито имаше в момента, защото цялата наличност, включително и огромната печалба, се бяха превърнали в златен трезор, в чужди солидни авоари. Злато, лири стерлинги, френски франкове, долари. Една мечта за всяка банка по света. Скарлатов и Търговската банка щяха да посрещнат идващата война и всички превратности, свързани с нея, цялата разруха, с усмивката на абсолютната сигурност. Той беше предварително спечелил своята война!… В съзнанието си Скарлатов често разиграваше финала на тази акция, евентуалните последствия и бъдещото си поведение. Защото, за разлика от другите, той усещаше настъпващата катастрофа. Беше подготвил целия си стратегически план на отстъпление, спокойно, без паника.

На 24 август 1915 г. в София бе подписан договор за приятелство и съюз между България и Германия от министър-председателя Радославов и посланика доктор Михаелис. Едновременно с това, в Плес беше подписана военна конвенция. С тях се гарантираше, при влизането във война, обединението на България. Преговорите бяха минали в пълна тайна. Но можеше ли нещо да се скрие в тази страна? Великите сили на Антантата с нота уведомиха официално българското правителство, че са съгласни България да вземе безспорната зона в Македония, както и Кавала на Беломорието. Отново за спорната зона не се казваше нищо. Пак бяха закъснели петнадесет минути!

На 4 септември лидерите на опозицията имаха аудиенция с цар Фердинанд. Диалогът между Царя и водача на Земеделския съюз Александър Стамболийски беше безкомпромисен. Макар и млад човек, неговите думи прозвучаха като гласа на древен, библейски пророк: „Замисленото от Вас е страшно, ужасно и катастрофално за България“.

На 10 септември бе обявена обща мобилизация. Спас бе също мобилизиран като шофьор и пое един от автомобилите на княз Борис. Идваше си всяка вечер да спи у дома. Мобилизираха и всички банкови чиновници. Наложи се да вземат двама стари пенсионери, бивши служители в Банката.

На 27 септември съглашенските дипломатически представители напуснаха България. Заедно с тях — и Де Клозиер.

На 25 септември фелдмаршал Макензен започна офанзива срещу Сърбия. На 1 октомври България обяви война на Сърбия. Нейната армия изпадна в трагично положение. На 14 октомври българските войски се срещнаха на река Тимок с германските части. От 26 октомври до 9 ноември се развиха сраженията между България и Сърбия в Македония. Съдбата на противника бе решена. В кратко време България се обедини. Това беше военният апогей на България. За Скарлатов не остана никакво съмнение, че сега започна стремителният залез и катастрофа. Беше въпрос само на време. Той спокойно изчакваше събитията. Нищо не го изненада. Преди Де Клозиер да напусне България, Търговската банка сключи с него договор, по който изкупваше дружеството му ан блок. Поемаше всичките му задължения и права, както и цялата материална база, складове, изкупени храни. Поемаше и задължението да изплаща на агентите от Дружеството сумите по многобройните частни договори. Така то се превърна в национално, българско дружество. С това Търговската банка стана де факто притежател на огромна мрежа, без да струва нито лев на Банката. Тя не губеше нищо. Напротив! По договора, всеки лев автоматично се възместяваше в чужбина със здрава западна валута. Курсът на швейцарския франк след обявяването на мобилизацията скочи стремително нагоре. Всеки търсеше девизи, всеки искаше да се осигури срещу бъдещата катастрофа. Търговците и банкерите за сетен път показаха верния си нюх на ловджийски кучета и безпогрешността си в определянето на финала от конфликта, с други думи — изхода на войната, — и то в момент, когато България смяташе, че е постигнала националните си идеали. Скарлатов често повтаряше една своя любима сентенция от Андерсен: „На бедния човек филията винаги пада с маслото към пода“. Засега България държеше все още своята филия в ръка. Но докога? Скарлатов се помъчи да извлече и последната печалба. В няколко дни раздаде огромни суми. Изплати и на последния агент не само уговореното, не само изкупените храни и премии, но ги авансира и за бъдещите покупки под формата на извънредни комисионни или допълнителна работа. По тоя начин се освободи от около милион и половина лева. В касата на Банката останаха само няколко милиона. Тези пари нямаха никакво значение нито за нея, нито за него лично. Каквото и да станеше с тях, те щяха да минат в колоната на загубите и акуратно изплатени от западните банки. По същество то бе ликвидация на Банката, тъй като в следващия период тя нямаше да играе никаква роля в стопанския живот на страната. Като растение, което очакваше студове и вместо семена произвеждаше спори, които можеха да чакат с години, за да му дадат отново живот в настъпилото благоприятно време. Така и Търговската банка проведе и успя в една главоломна акция за броени дни и се подготви за своя дълъг, зимен сън, доволна от натрупаните в излишък тлъстини. Сега парите бяха на сигурно място и щяха да се увеличават от само себе си. Но предстоеше една голяма неприятност. За Скарлатов нямаше никакво съмнение, че ще избухне скандал, и че всеки от участниците ще понесе своето наказание. Но нито за миг той не се разкая от постъпките си в това опасно лято. Беше спечелил огромно богатство. И то си заслужаваше цената, която лично трябваше да плати!… След мъчителен размисъл стигна до заключението, че едва ли ще посегнат на живота му. Разбира се, не изключваше такава възможност, но тя бе малко вероятна. В края на краищата, една игра, при която не е залог животът ти, едва ли си заслужава да се играе! Те обаче не можеха да го ударят с нищо. Да конфискуват авоарите на Банката? Те бяха хартия, купчина обезценени банкноти. Предприятията, концерните? По същество бяха смесени с капитали от най-различни източници и никой на тоя свят нямаше да посегне на частната собственост, защото от другата страна щеше да последва съответният отговор.

След бързото развитие на събитията Неделев и Карасулиев изпаднаха в паника. Страхът напълно ги бе обхванал. Сега те трескаво се стремяха да прикрият връзките си с Де Клозиер, да унищожат документацията. Лъжеха, мамеха, оплакваха се навсякъде. Засили се и техният патриотизъм. Скарлатов не ги спря. Поведението им бе от полза за него. Изведнъж Неделев доброволно навлече военна униформа и се заби в интендантските служби. Бързо се приспособи към новото поприще, успя за кратко време да се окопае добре и стане недосегаем. Не така стоеше въпросът с Карасулиев. Той не можеше да избере пътя на Неделев, защото беше търговец. Затова се насочи към сътрудничество с немци и австрийци. Набързо изникнаха доста смесени предприятия. Но Йосиф имаше един съществен недостатък. Когато пред очите му се изпречваше печалба, не можеше да се спре. Не можеше да даде това, което има, защото, сам, по собствена инициатива бе хлътнал в изкупването на тютюните. Беше ги складирал в Беломорието. В дейността му нямаше никаква логика. Как можеше да изнесе това огромно количество тютюн?… Надяваше се — през неутрална Гърция. В кантората на Командитното дружество на Карасулиев и Фархи в Деде Агач се развиваше небивала дейност. Скарлатов го предупреди. Предложи му да продаде тютюните на германците, докато още не е късно. Карасулиев рязко отказа. Тогава Борис поде своята последна игра в стратегията на банковото отстъпление. Започна я изненадващо, фрапантно, дори нахално. Той не направи грешката на Неделев и Карасулиев да се крие. Напротив! Бе добре отчел, че аферата Де Клозиер, проведена от Търговската банка, не можеше да се скрие. Но той трябваше да докаже своята морална правота, своя облик на истински патриот, на човек, който не се колебае пред нищо в името на истината! И застана срещу войната, срещу армията, срещу лозунга за обединена България, срещу монархията, срещу безумието! Направи го майсторски, със скарлатовски замах и широта. Подписа всички възможни петиции на опозицията, говори на митинг, разбира се, не като пръв оратор, но от името на деловите хора. Посещаваше обществени места, като „Юнион клуб“ и други, където гласно, на всеослушание изразяваше мнението си. Написа голяма, категорична статия в печата, великолепно аргументирана във финансово отношение, с която доказваше кой печели войната. Домът му се превърна в място, където се събираха недоволни депутати, политици, военни, интелектуалци. Той печелеше все повече авторитет сред опозицията и всички честно мислещи хора. Отначало всички приеха поведението му скептично, но той успя да стопи тяхното недоверие. Разтвори широко джоба си и даваше наляво и надясно пари, подпомагаше всички угнетени, затворници и арестувани. Особен отклик намери сред народа случаят, когато плати на адвокатите по процеса срещу трима младежи-толстоисти, отказали да грабнат пушките. Направи така, че процесът да стане всенародно достояние. Сближи се с Американската мисия, с американските преподаватели в колежа и цялата им колония. Той не се криеше. Тръгна на бой с развято знаме. Беше достатъчно умен, за да разбере, че само това беше пътят, който можеше да го спаси. По такъв начин успя да придаде благороден, идеен и нравствен облик на една, меко казано, долнопробна, финансова афера, засягаща устоите на която и да било държава. И, ако сега те посегнеха на него, каквото и да би било обвинението им, щеше да прозвучи вече като клевета срещу борец за правда, истина и бъдещото запазване на България. Стъписаха се и в правителствените среди. Заети с първите военни успехи, те все още не протягаха ръка към него. Но той знаеше, че времето му наближава. Заедно с това нарастваше и злобата му към управляващите. Той напълно се вживя в новата си, завладяваща роля на правдоборец. Тази му дейност отново го сближи с неговите приятели Матов и Брезов. Тръгнали макар и от различни отправни точки, целта им бе една — срещу войната! Искреният Матов му вярваше напълно. Брезов запазваше резерви към Борис, но отзивчиво приемаше да бъдат заедно в принципната битка за мира. Ето каква многостранна и сложна дейност разви Скарлатов в два месеца.

А събитията се развиваха с главозамайваща скорост… Много хора пропуснаха един важен факт. Малко преди обявяването на войната правителството, без допитване до Парламента, измени военнонаказателния закон. В него биеше на очи увеличението на членовете със смъртно наказание. Това, че бе наречен Временна Наредба, за Скарлатов нямаше значение. Законът щеше да се стовари върху него с цялата си сила и той трябваше да защитава живота си. Но противниците изглежда не бързаха. Те бяха упоени от лесния успех. По същество войната бе прекратена. Заеха се да устройват новоосвободените земи. Един ден, в средата на октомври, пристигна при него Карасулиев. Беше се успокоил.

Основната му грижа сега бяха тютюните. Смяташе, че ще успее да ги изнесе. Донесе телеграма от Фархи. Туше Динев бе пристигнал в Деде-Агач през Солун. В най-близко време се връщаше в София. Два дни след това, една вечер, той наистина си дойде. Беше елегантно облечен. Стори се странно на Борис, че не носеше никакъв багаж. Всички домашни му се израдваха. Двамата останаха сами в библиотеката. Имаше дълго за какво да говорят. Туше Динев показа дипломата си от парижката полицейска школа, която беше завършил с отличие, сякаш се отчиташе за нещо пред Банката.

— Радвам се, че ще имам най-образования полицай в България. За съжаление, настъпва мъртъв период. А ти как мислиш?

— От краткия престой тук, споделям мнението Ви.

— Как се измъкна от Франция? Те са могли да те интернират.

Туше Динев се усмихна.

— Между полицаите също има интернационална солидарност. Ако исках, можех да остана в Париж. Мои колеги ме придружиха до Марсилия. Там ме качиха на неутрален шведски кораб и се озовах в неутрална Гърция. Не ни торпилираха. Останалото беше лесно.

— А багажа?

— Отседнах в хотел.

Скарлатов изненадан го погледна, но нищо не го попита.

— Имам план… — каза Динев.

— За преустройство на банковото разузнаване?

— Не. То става излишно в момента. Искам да ме освободите от задълженията ми в Банката.

— А може би трябва да декларирам в „Държавен вестник“, че не те познавам и никога не съм те срещал?

— Моля, изслушайте ме… А след това ще приема Вашето решение, каквото и да е то!

Изложението на Туше Динев бе стегнато и логично. Тъй като Банката е в застой, по-правилно е той да премине на държавна служба в полицията. По тоя начин няма да бъде мобилизиран. Самата мисъл за участие в нова война му е отвратителна. Нарочно не е дошъл денем в Банката. Нека всички останат с впечатление, че са скъсали. В тоя труден период един човек, който ще бъде в центъра на тайните в страната, ще бъде от огромна полза за Банката и лично за Борис Скарлатов. Службата му в полицията би го запознала с досиетата на всички лица, които го интересуват. Биха могли да се предпазят от всяка акция, насочена към Банката и Скарлатов. Накрая Динев подчерта, че ако шефът му има и най-малко съмнение в неговата лоялност, той ще остане в Банката.

— А те ще те приемат ли?

— Въпросът е уреден. Чакат с нетърпение моето съгласие.

Скарлатов нямаше какво да мисли. Планът на Динев беше великолепен.

— А къде ще живееш, в хотел?

— Ще наема квартира в къщата на бившия Ви секретар и касиер Георгиев.

Скарлатов бе на границата да избухне, но се сдържа.

— Планът наистина почва да става интересен… Имам само един въпрос. Постъпката ти е продиктувана от същността на плана, или имаш други мотиви?

— Имам други мотиви.

— Да ги чуем!

— Семейството на Георгиев е в бедствено положение. Това ще бъде помощ за жена му и децата му.

— Я гледай ти! Ти си бил филантроп! Полицейската школа те е облагородила? Защо не си потърсиш служба в Светия Синод?

Динев упорито мълчеше.

— Не ми отговори за личния мотив!

Борис се спря пред Динев и го погледна в сините очи, които не трепнаха.

— Всеки човек има собствен периметър в живота си. И тъй като той засяга само мен и няма никакво отношение към двама ни, аз отказвам да отговоря.

Тези думи той каза спокойно и отчетливо. Динев имаше своята гордост и никому на тоя свят нямаше да позволи да надзърне в интимните кътчета на сърцето му. Скарлатов разбра и оцени чувствата на този по своему достоен човек. Затова повече не засегна тази тема. По-нататък разговорът се пренесе върху технически въпроси — как ще осъществяват връзката помежду си, без да бие на очи, тъй като се налагаше да създадат впечатление в столичната общественост за скъсване помежду им. Динев трябваше да поеме своя пост в полицията с чисто реноме. Борис подробно му разказа за аферата Де Клозиер и докъде в момента е стигнала. Динев внимателно слушаше. Разбра, че тя ще представлява централната задача в работата му. Изведнъж той каза без връзка с целия разговор:

— А какво Ви е мнението за клона на Командитното дружество на Карасулиев в Деде-Агач?

— Нямам никакво отношение, нито делови връзки — отвърна Борис.

— А не е ли използван клона в акцията на Де Клозиер?

— Вероятно. Но не съм се интересувал. Важно ли е?

— Засега не знам. Прекарах в Деде-Агач като гост на Фархи два дни, докато намеря превоз. Там стават странни работи…

— Ако се интересуваш, ще питам Йосиф.

— Щом казахте, че нямате връзка, излишно е. Но твърде много чужденци се мотаят около кантората им, за да останат незабелязани от контраразузнаването.

— Да му мисли Йосиф! И все пак, къде е опасността?

— Струва ми се, че не е само търговска.

Те се разделиха на разсъмване. Срещата му с Динев съвсем не го успокои, а напротив, сякаш усили напрежението му и очакването за нещо неизбежно лошо…

Глава десета

Една сутрин, в края на ноември, Яна влезе в кабинета на Борис. Тя бе облечена простичко и топло, завила главата си с вълнен шал. Изглеждаше не на място в кабинета, сякаш попаднала по погрешка. Обхванат от невесели мисли, Борис се зарадва. Стори му се като едно непознато момиче, съвсем младо и красиво. Той я целуна. Яна се смути и, както винаги в такива мигове, го гледаше с широко отворените си виолетови очи.

— Отиваш някъде?

Тя кимна с глава.

— Навън е студено. Сложи си коженото палто.

— По-добре е така. Не бива да дразним хората. Те са бедни и гладни…

Тя нервно стискаше дългите си пръсти. После каза:

— Имам нужда от пари.

Борис учуден я погледна. Никога досега не бяха водили подобен разговор. Яна получаваше всеки месец за домакинството сума, каквато определяше, и я изразходваше, както намери за добре. Той в себе си нямаше нито лев. Помисли да извика касиера, но му стана неудобно. Извади от джоба си ключа на касата в библиотеката.

— Качи се горе и вземи колкото ти трябват. Остави една бележка за сумата.

— Мислех, че имаш в себе си.

Борис се засмя.

— Банкерите рядко носят пари.

— Но тоя път ще ми трябват повече.

— Ти можеш да теглиш пряко от Банката, колкото искаш. Що се касае до твоя капитал, той е на сигурно място и ще остане непокътнат. Влак ли ще купуваш?

Тя разбра шегата и се засмя.

— Парите не са за мен…

— Не искам да ми даваш отчет.

— Но аз ще ти кажа. Марат е арестуван. С Ирина и Матов отиваме при Румяна. Искам да купя някои неща за децата. Ще взема от нашите продукти.

— Така ли? В магазините няма ли?

— Те са празни. Добре че е село Скарлатово, леля Донка и чичо Никола!… Имаме всичко в изобилие.

— Отлично. А как ще реагират Брезови?

— Ще се посъветвам с Матов и Ирина. Те ще намерят начина.

— Защо не ми каза досега за ареста?

— Стори ми се, че си много угнетен. Не исках да те обременявам с лоши вести.

Без да съзнава, лицето на Борис стана отчуждено и зло.

— Ти имаш нещо против?

Скарлатов се стресна.

— Не ми обръщай внимание! Дай им колкото се може повече! Брезов и Матов са моите единствени приятели.

— А ти няма ли да дойдеш?

— Аз само ще ти попреча и ще усложня нещата. Ти наистина си една мила хитруша и на тебе никой нищо не може да откаже. Моля те, бъди щедра.

— О, ще бъда! Толкова е радостно да харчиш пари за хора, които обичаш. С нищо не може да се сравни.

— Познавам това чувство. А ти му дай простор!

Той отново я целуна. Грейналите очи на Яна излъчваха радост и благодарност.

Борис Скарлатов не можа да посети нито Матов, нито жената на Брезов. На следващия ден се получи официално комюнике, че англо-френската флота е подложила на бомбардировка Деде-Агач. Бяха засегнати както къщи, така и кантори, учреждения… Няколко дни по-късно, след полунощ, пристигна у дома Туше Динев. Той съобщи, че в Деде-Агач са извършени обиски както в кантората на бившето дружество на Де Клозиер, така и в кантората на Командитното дружество Карасулиев и Фархи. Самият Фархи е арестуван. Властите са озлобени. Народът също. Утре щял да бъде арестуван в София заместникът на Де Клозиер и бивш негов секретар — Мариус Бюджети. Туше Динев очакваше нарежданията на Скарлатов. Борис бързо премисли всичко. Предварително беше разиграл всички евентуалности. Не го изненадаха нито обиските, нито арестите. Що се касае до Мариус Бюджети, беше сигурен, че не знае нищо. Той бе един обикновен чиновник — счетоводител при Де Клозиер. Но не беше никак сигурен за кантората на Де Клозиер в Деде-Агач. Този човек му се видя вятърничав и разхвърлян. Ако бе оставил някаква документация, нишката скоро щеше да се разплете. Не бе сигурен и в Карасулиев. Този, инак предпазлив мъж, напоследък се бе доста замаял от лесните печалби. Но каквото и да станеше, Скарлатов бе готов да го посрещне. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

— А кой води следствието? — попита той.

— Засега местните власти и военните органи. Но от София изпращат група професионалисти.

— Кой ще оглави групата?

— Това зависи от мен.

— Замини! Не се намесвай за нищо на света в наша полза! Изпълнявай си работата, както подобава на полицай! Докладвай, когато се върнеш! Ако има нещо извънредно, изпрати ми шифровано съобщение чрез нашия телеграфист. Не се опитвай и да прикриеш или унищожиш документи!

— Но тогава те ще се доберат до Банката и до Вас!

— Още по-добре!

Туше Динев явно се тревожеше. Борис се помъчи да го успокои.

— Това е част от играта. Твоята роля е ясна и благодарна. Ти си един честен, неподкупен и безкомпромисен полицай. За теб дългът и интересите на властта са всичко. Полицай, който не се спира пред нищо и би екзекутирал собствената си майка, ако извършила престъпление. Разбра ли?

— Не напълно.

— И не е нужно.

— Това ли е всичко?

— Постарай се да освободиш Фархи. Нищо не знае. Той е прост изпълнител. Мозъкът е друг!…

— А какви са Ви нарежданията за Карасулиев и Неделев?

— Същите, както и за мен. И тръгвай вече! Ще имаш време да изградиш собствена концепция по аферата.

Още същата нощ Туше Динев замина с групата от тайната полиция. На сутринта бе арестуван Мариус Бюджети. Примката се затягаше. В кабинета на Скарлатов дотича Йосиф Карасулиев. Беше уплашен.

— Скарлатов, всичко пропада!…

— Седни, Йосифе. Искаш ли една мастика?

— Ще увиснем на въжето!

— Това не бива да ти пречи да се наслаждаваш на земните блага до часа на възмездието. На най-големите престъпници преди екзекуция им предлагат печена кокошка. Ти вероятно ще пожелаеш крехка пълнена агнешка плешка.

— Ще те питам, като дойде твоя час! Не разбираш ли?! Ножа опря до кокала! С твойта политика, речи, статии, манифести ето какво ни донесе!

— Продължи, Карасулиев! Ти ме забавляваш. И, ако отново се върне назад времето на големите печалби, вече никога няма да участваш, нали?

— За нищо на света! Подведе ме… подведох се — поправи се Йосиф.

— Разкаянието е майка на всички добродетели. „Защото, да би искал жертва, аз бих ти дал. Жертва Богу е дух съкрушен. Сърце съкрушено и смирено, ти, Боже, не ще презреш“… — както сполучливо се е изразил поетът Давид. Да ти сипя ли?…

— Слушай, Скарлатов! Не се мисли толкова силен! И помни едно! Ако опре до живота ми, нямаш никакви гаранции!

Борис остави шишето мастика на масата и без да бърза, отвори витрината. Извади коняк и си наля една чаша. Все така спокойно седна на бюрото и погледна право Йосиф в сивите му, тревожни очи.

— Как да разбирам думите ти? Като заплаха ли?

— Както искаш!

— И ако те притиснат, ще пропееш, така ли?

— Аз имам жена и дете! Чакам второ! Не те заплашвам. Искам само правилно да ме разбереш.

— Какъв завършен предател си, Йосифе! Откровен в своята наивност. Едно безнравствено дете на природата, отгледано в католическа градина!… Бих ти дал съвет, великолепен съвет…

— Акъл не ми трябва, а сигурност!

— Но човек, както е казал Паскал, е една тръстика, огъвана от ветровете, и единственото сигурно нещо на този свят е неговата крехкост и мимолетност… Каква сигурност мога да ти гарантирам?

— Сам няма да плащам, разбра ли!

— Съвета ми е следния. Гордо вдигната глава! Рязко заставане срещу правителството, Двореца и войната. Мъжествено изтърпяване на наказанието! Ако всичко това направиш, очаква те светло бъдеще!…

— Ти с целия ли си? Дай мастиката!

Борис му наля. Йосиф с трепереща ръка изпи на един дъх чашата и сам си наля втора. После седна във фотьойла, но изведнъж скочи и взе да се разхожда.

— Аз не те заплашвам, Скарлатов. Аз само искам да се кача на твоя кораб. Да ми дадеш място, за да се спася. Това искам и нищо повече.

— Ами ако няма кораб, ако аз не съм капитан?…

— Не ми разправяй бабини деветини. Побърза да изпратиш Туше Динев в Деде-Агач! Той, разбира се, ще замаже твоите следи, но забравяш, че аз съм жив и знам всичко.

— Жалко, Йосифе, жалко!… Смятах Ви за по-умен. Но виждам, че никога няма да стигнете до голямата игра. В началото се ласкаех от мисълта да Ви приобщя към себе си и заедно да изплуваме, но за Вас е невъзможно да надскочите сянката си. А Динев е неприятел.

— Мой неприятел, само мой, Скарлатов, и твой верен роб!

Борис продължи да му говори на Вие. Нарочно вършеше това. Така му беше далеч по-лесно да води диалога с уплашения Йосиф.

— Грешите! Но ще се убедите сам — каза той. — Едно мога да Ви кажа. Динев няма да направи никакъв компромис и ще бъде безмилостен, доколкото го познавам!…

— Това ли е присъдата ми?

— Разбирайте, както желаете!

— Това копеле винаги ми е завиждало и сега му паднах в ръцете!… Не ти вярвам, Скарлатов, нито дума не ти вярвам! Дойдох да се споразумеем да действаме заедно, но ти като змия ухапа протегнатата ми ръка. Затова, от тоя момент нататък, ще се считам свободен в действията си!

— И ще сгрешите, Карасулиев.

Йосиф скочи от креслото и без да се сбогува, излезе, като тръшна след себе си вратата.

Борис правилно бе преценил още в началото на акцията да не разчита на никого и да действа сам. Не си правеше никакви илюзии относно почтеността на ортаците си. Знаеше, че те ще хленчат, ще се молят, огъват, клеветят и блюдолизничат. Така нямаше никого да трогнат. Но те щяха да бъдат отличен фон за Борис Скарлатов! Той щеше да използва добре съдебния процес. Тезата му беше ясна и убедителна. Процесът е политически и аферата Де Клозиер е повод, за да се смачка всякакъв глас на правдата и свободата на тази нещастна страна, обвързала се с губещите германци. Такава беше неговата линия и той щеше да я следва докрай! Изпитваше някаква възбуда от това, което предстоеше, и нито за миг страх!…

Два дни след това в Банката нахлуха полицаи. Скарлатов не бе изненадан, нито го намериха неподготвен. Смяташе, че ще го арестуват веднага, но за негово учудване, след като иззеха документите и запечатиха всички помещения, го оставиха на свобода. Последва вълна от арести. Първоначално Скарлатов не можеше да се ориентира. Но лека-полека се очерта някаква система. Все повече и повече хора и политици, свързани с аферата Де Клозиер, попадаха в полицията. Значи ударът щеше да се насочи по две линии — разправа с опозицията под формата на обвинение в корупция. Беше добре замислено. При царящия глад общественото мнение щеше да е на страната на правителството. Но защо не посягаха на него и на Карасулиев? Обясни си го с Фердинанд. Последният се колебаеше. Бе получил големи заеми и от двамата. Боеше се от сведенията, които притежават. А може би се прокрадваше и някаква тревога за бъдещето. Работите на фронтовете съвсем не се развиваха добре за Централните сили. Скарлатов правилно определи, че главната опасност не е Фердинанд, а Радославов. Това беше великолепна възможност за правителството, което все по-тясно се свързваше с германците и имаше тяхната подкрепа, да активизира общественото мнение. Нямаше да изпуснат случая!… В крайна сметка Радославов щеше да наложи волята си над Фердинанд. От съобщенията на Туше Динев Борис си изясни обстановката. Арестите бяха безпогрешни, благодарение на пълния списък с участниците, заловен в Деде-Агач. Но Търговската банка, в резултат на тактиката, проведена от Скарлатов, юридически бе неуязвима. Какво щеше да докаже следствието? Че парите за аферата са идвали от Банка Скарлатов. Е, добре! Какво нередно има в това, да бъдат оставени авоари в една банка и тя да кредитира дадени лица. Банката не се интересува от целта. Тя е посредник. Взима своя процент за услугата и толкоз! Още повече, че когато започна аферата Де Клозиер, България още не се бе присъединила към Централните сили! А когато се обяви войната, Търговската банка ликвидира предприятието и пое печалбите и загубите на Дружеството. Това беше силната страна на тезата. Така че властта трябваше на всяка цена да докаже връзката между целта на акцията и парите. Практически това беше невъзможно!… Абсурдно беше да скалъпят обвинение срещу Скарлатов като резидент на съглашенците. Така стоеше формалната страна. Фактическата беше съвсем друга. България от своето основаване никога не е била правова държава. Законите имаха значение само дотолкова, доколкото отговарят на интересите на властта. При най-малко неудобство те се погазваха с лекота. Колко убийци бяха оправдани и спокойно живееха в страната! А почтени и честни хора киснеха в затворите!… Аферисти, уличени в корупция, заемаха министър-председателските места. Така че изходът от един процес беше неясен. Скарлатов прие най-лошата възможност да влезе в затвора, и във всички разсъждения изхождаше от тази презумпция. Това му даваше спокойствие и увереност. В крайна сметка знаеше, че ще победи, защото бе уверен, че България ще загуби войната. Последните две тези изхождаха една от друга и можеше да допусне грешка само ако Франция, Англия и Русия бъдат победени. Но това беше невъзможно! Изглежда и Радославов, и хората му си даваха сметка, че им липсват сериозни обвинения срещу Търговската банка и лично срещу Борис Скарлатов. В омразата на министър-председателя Радославов към него той не си правеше илюзии. Тя бе патологична. И колкото повече правителството затъваше във войната, толкова по-зъл щеше да бъде.

Следващият удар се стовари върху Йосиф Карасулиев. Той бе арестуван внезапно, на публично място, в „Юнион клуб“, посред бял ден. Целият спектакъл бе предварително замислен в присъствието на журналисти, политици и военни кореспонденти. Беше брутално обискиран и отведен с белезници. На улицата полицаите се забавиха, за да дадат възможност на софиянци да се съберат и наблюдават представлението. Сега от Карасулиев и неговите показания зависеше арестът на самия Скарлатов. Той добре познаваше Йосиф, неговия ум и изврътливост. Нямаше да им се даде лесно. Въпреки заплахите му, Карасулиев си даваше сметка, че единственият му шанс е в Борис. Не бе никак страхлив, а борбен. Имаше два начина да го сломят. Единият беше физически — да приложат своите брутални методи и го направят на кървящо парче месо. Но той беше богат, много богат, и едва ли щяха да приложат този метод. Напротив, щяха да опитат шантаж и заплахи. И тук имаха срещу себе си добър играч, който разбираше от блъфове. Тогава? Вероятно щяха да разчитат на процеса — да му стоварят смъртна присъда и като откуп за живота да му предложат свидетелски показания срещу Скарлатов. Чак тогава Карасулиев щеше да клекне и пропее. Но това означаваше следствието да се проточи дълго. Следователно, Борис имаше още време да действа.

Същия ден той получи бележка от Анастасия Карасулиева. Молеше го да дойде незабавно у тях. Беше вече декември и мръкваше рано. Каза на Яна къде отива, покани я да дойде с него, но тя отказа. Борис не се учуди. Знаеше, че и двете ще се чувстват неудобно. Въпреки честите срещи, вечери и обеди, те не станаха близки приятелки. Анастасия беше по-толерантна, но сякаш двете нямаха допирни точки. А Яна се чувстваше най-добре в компанията на Брезови и Матови. Приеха я като свой човек. Държеше на тяхното приятелство и ги обичаше. Те й отговориха със същото. Все по-често в разговорите си с Борис тя изказваше чужди мисли, на Матов и Брезов. Не я разпитваше за нищо. Но влиянието на толстоизма личеше в цялото й поведение и държание. А резките й изказвания по някои политически въпроси бяха тия на Брезов и Румяна. Не се сдържа и й каза:

— Все пак ти си една от най-богатите жени, ако не и най-богатата в България! Говоря за личния ти капитал! Кажи ми, как съчетаваш в себе си факта, че Христос е обичал скитниците, унижените и оскърбените, а е ненавиждал богатите.

— Срамувам се.

— Тогава раздай богатството си на бедните и следвай сърцето си.

— Бих искала.

— А защо не го направиш?

Тя каза страстно и убедено:

— А защо заедно, двамата, да не го направим?

— Защото филантропията е нещо грозно и лошо.

— Не става дума за филантропия, а за нас двамата! Без богатство ще бъдем свободни и радостни! Разбираш ли?

— Мислим различно. За две хиляди години християнство светът трябваше да стане друг! Но не стана, а озверя. Тази война с невиждани човешки жертви е доказателство. Изглежда, пътят е друг…

— Тогава, кажи ми твоя път!

— Не го знам. Търся го. И едва ли ще го намеря… Не мога да ти помогна. Бих искал и аз да намеря покой в религия, християнство, окултизъм… Но те противоречат на разума ми. Остава ми само истината. Тя не е утеха, нито начин да станеш щастлив. Но тя, и само тя, е и целта, и изхода, и средството. Тя е и ада, и рая едновременно!

— Знам, че съм слаба, но събирам сили в себе си. И ти няма да ми пречиш, нали?

— Няма да ти попреча в нищо, ако наистина това ще ти донесе мир и покой.

Разстроен от разговора, Борис се отправи към Карасулиеви. Навън беше студена нощ. По улиците се срещаха само военни патрули и полиция. Столицата бе унила и замряла. Позвъня на вратата. Отвори му камериерката. Той свали палтото си и влезе в салона. Анастасия седеше в креслото срещу камината. Гореше буен огън. До нея беше малкият Иван. Огромният котарак се бе излегнал в скута й. Майка и син говореха нещо, но Скарлатов ги прекъсна. Иван смръщен гледаше този чужд и лош човек, мъжа на хубавата и добра леля Яна. Той каза лека нощ на майка си и излезе, без да погледне Скарлатов. Анастасия остави котарака на килима.

— Простете, че не ставам да Ви посрещна, господин Скарлатов. Натежах много и вече трудно се движа.

Тя протегна ръката си. Борис почтително я целуна. Беше неимоверно наедряла, а издутият й корем явно я затрудняваше. И все пак, беше по своему красива, така както могат да бъдат красиви бременните жени. Борис седна на креслото и малко го премести, за да е срещу Анастасия.

— Беда, господин Скарлатов. Постигна ни голяма беда…

— Мисля, че преувеличавате нещастието.

— Наистина ли така смятате, господин Скарлатов?

Надежда се четеше по лицето й, запазило цялата си хубост и достойнство.

— Ще се помъча да Ви обясня…

— И няма да скриете нищо от мен, нали, господин Скарлатов? Заради… заради бременността…

— Не.

Големите й кафяви очи го гледаха с доверие.

— Да знаете само колко Ви вярвам и колко обичам Вас и съпругата Ви Яна. Радвах се… надявах се, че и тя ще дойде.

— Не искаше да смущава разговора ни.

Борис стегнато направи цялостно изложение на аферата. Анастасия внимателно слушаше. Той не се учуди. Тя знаеше всичко, понеже Йосиф, по своя обичай, й бе разказвал подробно. Той нищо не криеше от Анастасия, а тя беше добър слушател и умен събеседник. След като свърши, Анастасия каза:

— Аз съм готова да понеса всичко, само Йосиф да остане жив.

— Струва ми се, че направихте неправилен извод от думите ми. Живота на Йосиф не е застрашен, освен ако той сам не им даде коз.

— Той е умен, много умен и страшно жилав. Никога не съм го видяла да боледува.

Борис нищо не възрази. Не искаше да я тревожи. Ако приложеха зверските си методи, Йосиф нямаше да издържи.

— А какво трябва да направим, господин Скарлатов?

Той изложи мислите си и по тоя въпрос.

— Значи считате, че усилията трябва да се насочат към Фердинанд?

— Не виждам друг изход.

— А как аз мога да Ви помогна?

— Като ми дадете цялата документация на Йосиф.

— Но те обискираха кантората и взеха книжата.

— А у вас направиха ли обиск?

— Да, разбира се! Разбъркаха всичко. Беше ужасно… Държаха се с мен отвратително. Все пак, успях да ги поставя на място.

— Не ме разбрахте добре. Говоря за документацията, която Йосиф е скрил. Известно ли Ви е къде е?

Тя наведе поглед и дълго мълча.

— Необходими ли са Ви?

— Без тях не мога нищо да направя. Там са всички разписки на Фердинанд.

— Вижте, господин Скарлатов, Йосиф абсолютно ми е забранил да говоря по тоя въпрос.

— Тогава ще направя каквото мога сам… но щяхте да ме улесните.

— Той ще го сметне за голямо предателство. Защото това са негови тайни.

— Не Ви насилвам.

— И все пак, аз ще Ви дам архива. Аз Ви вярвам, господин Скарлатов. Бихте ли ме придружили?

Той й подаде ръка да стане от креслото. Тя го поведе към спалнята. Беше луксозна, цялата в бяла лакирана барокова мебел със златни инкрустации. Отвори шкафа, вграден в стената, с витринно стъкло и скъпи сервизи.

— Бихте ли ми помогнали да свалим всичко на пода?

Той опразни шкафа. Анастасия натисна някакъв механизъм и задната стена се отмести. Показа се желязна касета. Тя набра шифъра и я отвори. Скарлатов една по една извади папките. Набързо ги прелисти. Тук бяха всички документи. Не липсваше и завещанието на Карасулиев. Един бегъл поглед му показа, че това е всичко. Изправи се.

— Госпожа Карасулиева, в момента не мога да определя какво ще ми е нужно. Времето е малко. Но искам да Ви предупредя, че в такъв случай ще бъда в течение на цялата скрита дейност на Командитното дружество, а това наистина би могло да се таксува като предателство от Ваша страна.

Тя отново замълча и настъпи мъчителна тишина. Най-сетне тя каза:

— Ако ми обещаете, че няма да използвате сведенията за своя изгода, аз съм съгласна.

— Ще се постарая. Но наученото не можеш да го изличиш от мозъка си. Разбрахте ли ме правилно?

— Напълно. Тук ли ще прегледате документите?

— Ще ги взема със себе си. Това е дълга работа. Има опасност от втори обиск.

— Благодаря Ви, господин Скарлатов, за всичко. Аз Ви имам пълно доверие. Вземете ги!

Борис се обади по телефона у дома. Спас се беше прибрал и спеше. Събудиха го. Заповяда му да дойде с военната кола и облече униформата. Когато седна в колата, вън бе пустота и мрак.

— Имаш ли оръжие? — попита той Спас.

— Една карабина в багажника и револвер под седалката.

— Дай ми револвера и извади отзад карабината!

Настъпваше най-опасната част от нощното приключение. С чанта, пълна с документи, и револвер с махнат предпазител Скарлатов бе решен на всичко.

— Карай бързо!

— Къде?

— При Кюлев.

Дълго трябваше да тропа, докато старецът отвори вратата.

— Сам ли сте? — попита го Борис.

— Сам, разбира се! Какво е станало?…

— Махнете се от входа. С Яна всичко е наред!

Влязоха в одаята. Старият Кюлев я поддържаше в ред и чистота.

— Имате ли къде да скриете тази чанта?

— Злато ли е?

— Не говорете глупости!

— Имам, разбира се. До мене ли допре? Гонят ли те? Не се безпокой!… Никой на тоя свят нищо не може да вземе от Кюлев, ако той сам не го даде!…

— Освен това, тия дни ще Ви идвам често на гости. Чантата трябва да е скрита така, че всеки момент да мога да я взимам и връщам.

— Бъди спокоен, зетко. Пак ли някоя голяма шашарма готвиш? Я ми кажи, напоследък съм закъсал… Дюкяна не върви.

— Тоя път не се касае за печалба, а за затвор.

— Разбирам. Имай ми доверие! Ти си ми зет и мъж на най-близкия ми човек на тая земя!…

Скарлатов се прибра вкъщи след полунощ. Всичко беше минало успешно. Извади от шкафа бутилка коняк и изпи една голяма чаша. Сега му трябваше време и само време!…

Глава единадесета

Скарлатов трябваше да действа, да намери контакт с Фердинанд. Той не можеше да използва генерал Стоев. Беше сигурен, че ако сам пряко се обърне към Фердинанд, последният ще го унижи публично, за да си създаде ореол на неподкупност. Кампанията по аферата Де Клозиер в пресата се беше развихрила. Засега на топа на устата бяха Генадиев, политиците и Карасулиев. Името на Скарлатов не се споменаваше, но достатъчно бе, че всички правителствени журналисти изтъкваха значението на Търговската банка в аферата. Оставаше княз Борис — единственото лице от Двореца, с когото можеше да разговаря и който би предал на баща си това, което Скарлатов иска да му съобщи. Изчака вечерта да се върне Спас и му даде една бележка до Княза. Още на другия ден Престолонаследникът любезно покани Скарлатов в Двореца „Враня“. Срещата беше определена късно вечерта. А това означаваше, че Фердинанд е уведомен и е дал своето разрешение. Можеше да се тълкува по два начина. Или искаше да разбере замисъла на Скарлатов и каква опасност се крие за него лично, или от любопитство. Защото той беше любопитен като катеричките. Но най-вероятно и двете. Вечерта Спас го заведе с военната кола. Княз Борис го посрещна в своя апартамент, който познаваше отпреди години. Обстановката бе сравнително скромна. Както винаги, Князът бе учтив и внимателен. Той дълго държа ръката на Борис.

— Колко хубаво, че дойдохте, господин Скарлатов!… Отдавна исках да Ви видя и благодаря за чудесното пътешествие, което направих, и което дължа само на Вас!

— Не си струва да говорим за такава дреболия.

Князът бе облечен във военна, бойна униформа, която добре стоеше на тънкото му тяло. Косите му бяха още повече оредели, но сините му очи гледаха все така младежки и весело.

— Започна война, господин Скарлатов, и моите задължения се увеличиха неимоверно. Трябва да помагам на Царя, както правим всички… Дано Бог помага на България!… Седнете, господин Скарлатов. Ще пиете ли нещо?

— Един коняк.

Князът отвори бюфета и наля чаша коняк на Скарлатов, а на себе си — ракия. Той бързо изпи своята. Скарлатов помисли, че Князът обича алкохола и съвсем не е трезвеник.

— Може би имате проблеми, господин Скарлатов? Мога ли да помогна с нещо? Аз никога не забравям хората, на които съм задължен.

— Ваше Височество, знаете, че се води кампания в печата срещу Търговската банка и лично срещу мене.

— Да, господин Скарлатов. Уведомен съм. Но не в подробности. Може би е клевета.

— Всяка лъжа, както знаете, се създава от полуистината.

— А как бихте могли да опровергаете полуистината?

— Никак. Или трябва да ми вярвате, или не.

— Вярвам, че Вие не сте искали да причините вреда на България. Но ако несъзнателно сте го сторили?

— Не съм от хората, които действат, без да мислят.

— Така е, господин Скарлатов. Мнението на всички за Вас е, че сте извънредно умен. А може би са Ви подвели? Човек може да е умен и едновременно с това наивен. Нали така, господин Скарлатов? Вярвам, че и Царят би се съгласил с мен…

Борис бързо разсъждаваше. От няколкото реплики му стана ясно, че между баща и син са се развили неприятни диалози. Синът явно е на негова страна. Сега той на два пъти му суфлира формулата, по която да се измъкне. Първо, че не е предвиждал последствията от акцията и второ, че е жертва на хитри и безскрупулни хора. Следователно Фердинанд не беше склонен да го пъхне в затвора. Но не това беше играта на Скарлатов. Той каза:

— Един мъж трябва да отговаря за делата си! Аз не съм жертва на чужди инсинуации.

— О, не бързайте, господин Скарлатов. Кавалерството не винаги е най-добрия начин. Ако Вие честно излезете пред народа и обясните как сте бил подведен…

— Какво имате предвид?

— Една малка статия в печата ще бъде достатъчна, разбира се, без да се самооплювате.

— Това е мнение на министър-председателя господин Радославов ли?

— Не. Това е мнението на Двореца. На Царя.

— А ако не го направя?

— Министър-председателят господин Радославов е безкомпромисен. И колкото и да ми е мъчно да Ви съобщя, той има лошо мнение за Вас. Смята, че трябва да бъдете принесен в жертва. Но това не бива да Ви смущава. Ние също имаме своето мнение и от главата Ви косъм няма да падне! Е, господин Скарлатов?

— За да приключим, трябва да Ви кажа, че не смятам да напиша нито ред в пресата в горния смисъл.

— Тогава, господин Скарлатов?

— Ще се изправя пред закона, защото съм уверен в правотата си.

— Война е, господин Скарлатов.

— A la guerre, comme a la guerre[189].

— Бихте ли ми обяснили тогава целта на Вашето посещение?

— Тя няма нищо общо с мен. Касае се за господин Карасулиев и съдружника му господин Фархи.

Князът изненадан го погледна. Борис продължи:

— Те са невинни. И ако понесат наказание, аз, който оглавявах финансово сделката, ще бъде крайно несправедливо да остана на свобода. Хората ще се разочароват от правосъдието.

— И какво предлагате?

— Да бъдат освободени господин Карасулиев и господин Фархи. Още повече, че Командитното дружество е било винаги в услуга на монархията. Моля, да не забравяте този факт. Двореца донякъде е задължен.

Князът дълго време мълча. Явно този обрат на разговора не бе премислен от баща и син. Той нямаше инструкции за създалата се ситуация. Общо, в Двореца смятаха, че Скарлатов ще моли за себе си. Освен това, банкерът съвсем ясно спомена за известни задължения. Преведено на нормален език, значеше само едно. Командитното дружество притежава изобличителен материал лично срещу Фердинанд и последният е финансово обвързан от Карасулиев.

— Ако това стане, Вие лично ще изпаднете в лошо положение, господин Скарлатов, тъй като случая ще премине в ръцете на правителството и военните. Тогава няма да можем да Ви помогнем.

— Напротив, ако въпросът се реши така, ще Ви бъда много благодарен.

— Не съм уверен в разумността на желанието Ви.

На другия ден Йосиф Карасулиев и Фархи бяха освободени. Князът беше акуратен и изпълняваше стриктно поетите задължения. Беше човек на думата. Но в края на краищата, какво им струваше това?! Та самият Скарлатов ги улесняваше! Дворецът се яви пред хората в ореола на неподкупен и справедлив. Още същия ден във вечерния вестник излезе нова остра статия срещу участниците в аферата Де Клозиер. Сега за пръв път се споменаваше Търговската банка като център на заговора, както и името на Борис Скарлатов. Беше безцеремонна статия, с груб език и завършваше с въпроса — защо банкерът е още на свобода. Борис беше спокоен. Всичко се развиваше, както го бе очаквал. Йосиф му се обади по телефона. Благодареше му за всичко. Извини се, че не дошъл. Имал много голяма тревога с Анастасия. Тя родила преждевременно момиче. Минало добре, но все пак съществувала опасност. Скарлатов го поздрави.

— Борисе, имам голяма молба… — каза Йосиф.

— Едва ли ще мога да я изпълня. Чакам всеки момент да ме приберат.

— Ще ми окажеш ли честта, ти и Яна да станете кръстници на момиченцето ни?

— Ако съм на свобода.

— Каквото и да стане, ще чакам. Друг кръстник не искаме! Моля те не само аз, но и Анастасия.

— Тогава всичко е наред.

— Борисе, ние ви обичаме и мислите ни са с вас. Повярвай ми, много се тревожа за теб.

— Напразно.

— Аз съм благодарен човек и един ден ще се реванширам.

— Ти си търговец, Йосифе, а добрия търговец никога за нищо не благодари никому.

Скарлатов се разхождаше в библиотеката и все поглеждаше часовника. Яна я нямаше. Чакаше я с нетърпение. Искаше да бъде с нея. Знаеше колко ще му липсва съвсем скоро. Тя не влезе, а просто връхлетя върху него. Плачеше, прегръщаше го и го целуваше като обезумяла.

— Какво ти става?

— Мислех, че вече няма да те видя.

— Още не съм арестуван.

— О, Борисе! Ще ми простиш ли за лошите мисли, които напоследък имах…

— Я кажи, откъде е тази промяна?

— Бях у Матови. Много са загрижени за теб. Смятат, че ще те вкарат в затвора. Чели са статията.

— По-добре е да помислят за себе си.

— Миша ми обясни всичко. Гордея се с теб. Колко съм била глупава!… С нищо не ти помагах, а през цялото време си водил една справедлива борба!…

— Хора като Михаил и Ирина са толкова чисти и почтени, че не могат да си представят една направо разбойническа акция!… За да бъда честен, ще ти кажа, че съм се ръководел от печалбата и от нищо повече!

— Не ти вярвам. Моля те, не бъди лош…

— Не съм. В твое лице виждам ясно, че заблудата, която посях, е успяла, щом и ти ми вярваш!

— Не само ти вярвам, аз не те заслужавам!…

— Я не говори глупости! И разкажи по-добре какво е положението с Матов.

— Той е почти щастлив. Прави си планове за затвора. Радва се, че ще бъдете и тримата приятели заедно. Само че е болен. Много е отслабнал и храчи кръв. Мислиш ли, че ще издържи в затвора?

— Едва ли. Трябва да направя нещо, а няма време.

— Моля те, направи! Само ти можеш да помогнеш!

— Ще се опитам. А сега иди и си легни. Остави ме сам.

— Няма да спя, ще те чакам…

— Както искаш.

След полунощ се срещна с Туше Динев в Банката. Той се заинтересува как са били освободени Карасулиев и Фархи.

— Височайшо нареждане, което не подлежи на обсъждане — отвърна Динев.

На другата сутрин той нарочно отиде в „Юнион клуб“. Когато влезе, направи му впечатление, че всички млъкнаха. Хора, които довчера блюдолизничеха, не го поздравяваха и се правеха, че не го виждат. Той не се учуди. На една маса с двама немски кореспонденти седеше журналистът Ризов. Беше облечен в офицерска униформа. За разлика от останалите, той сърдечно поздрави Скарлатов. Борис седна на масата, където беше търговецът Христов. Както винаги, последният беше елегантен и доволен от живота.

— Проклета война, господин Скарлатов, но благодарение на Вас, някак си всичко приемам по-леко.

— Вие сте щастлив човек, господин Христов.

— За пръв път в живота си съм свободен, не правя търговия, а имам пари! Наслаждавам се, доколкото е възможно. Липсват ми само пътуванията в чужбина.

— И това ще стане един ден…

— Само че светът няма да бъде тоя, който познаваме. Все пак, за нищо не съжалявам. Аз наистина живях в добри времена, които няма никога да се върнат!…

Двамата немци и Ризов станаха от своята маса и тръгнаха към изхода. Но журналистът изведнъж се върна и отиде при Скарлатов.

— Борисе, имам нещо да ти кажа…

Той разбра и стана от масата. Отидоха настрани, където никой не можеше да ги чуе.

— Нещо неприятно?

— Предполагам това, което се отнася до теб, го знаеш. Но става дума за Матов.

— В какъв смисъл?

— В никоя държава няма да търпят неговите противонародни прояви.

— Можеш ли да се изразяваш по човешки, или шпиономанията и тебе е заразила!

— Разпуснал се е неимоверно. Говори открито по кръчми и кафенета. Цензурата непрекъснато се занимава с литературните му драсканици.

— Нали все пак трябва да се занимава с някого!…

— Престани, Скарлатов! Искам само да ти кажа, като стари приятели, че Матов е под удар и няма повече да го търпят. Ще го смажат. Разбери ме правилно. Казвам ти всичко това, защото някога живяхме в незабравима Швейцария, макар и да не сме били на едни позиции… Човек не може да заличи спомените си. Ще ми бъде мъчно, ако се случи нещо с Матов…

Сбогуваха се студено. Но думите му останаха в съзнанието на Борис. Ризов се движеше във висшите сфери на политиката. Беше осведомен човек. Това не бе заплаха, а предупреждение. Защото той добре знаеше, че убежденията на Матов са неизменни и е човек, който от нищо на тоя свят не се страхува. Единственото правилно тълкувание на постъпката на Ризов бе, че той наистина го върши от стари, приятелски чувства. Следователно, Матов бе в опасност. Именно този случай извади Борис от апатията, в която бе изпаднал напоследък. Вечерта той отново премисли всичко. Зачака с нетърпение Туше Динев, който идваше късно, за да не бъде забелязан от никого. Когато дойде, Борис без всякакъв увод веднага го попита:

— Какво е положението с Матов?

— Ще бъде арестуван.

— Кога?

— В най-скоро време.

— Можеш ли да забавиш ареста?

— Досега това правя, но вече е невъзможно. Шефе, загрижен съм, идва твоя ред. Защо не се махнете от България?

— Нямам такова намерение. Става дума за Матов. Можеш ли да извадиш паспорт и уредиш всички формалности?

— Трябват ми поне два дни и едно медицинско от лекаря за състоянието му.

— Подробностите не ме интересуват. Целта е Швейцария.

— Много е трудно.

— Динев, не знам какви изпитни въпроси са ти задавали, за да получиш блестяща диплома от Парижката полицейска школа, но моето нареждане е следното: безпрепятствено бягство на Матов!

— Разбрах. Предупредете Матов още утре да извади официално медицинско свидетелство с цел — лечение в Швейцария. Ако жена му го придружи, ще стане по-лесно.

— Остави това на мен!

Сутринта Борис тръгна пеша за Матови. София бе пуста. Дюкяните затворени, със заковани врати и бележки: „Стопанинът е на фронта“. Влезе в двора на Матови и почука на вратата. Отвори му Ирина. Косите й бяха побелели, но лицето и погледът й оставаха все така приветливи и добри, както ги помнеше.

— О, Борисе, толкова се радвам!…

— Влизай, влизай!… — чу той гласа на Матов от стаята. — Гледам те още от двора и не мога да повярвам!

Скарлатов влезе в малката стая с маса и етажерки, натежали от книги, натрупани и по пода. На стената беше същата фотография на Толстой с автограф: „На милия Миша — с любов“. Изглежда пишещата машина „Ремингтон“ беше на особена почит. Стоеше на отделна масичка и бе покрита със салфетка. На масата вреше самовар, но Матов му наля ракия. Закашля се и се извърна с гръб към Борис, за да плюе в носната си кърпа. Времето бе скъпо и Скарлатов пристъпи направо към въпроса.

— Ще те арестуват — каза той.

— Голяма работа! Сега всички свястни хора на тая пикана държава ще се съберем на спокойствие в затвора…

— Какво пишеш сега?

— Ново възвание. До последния момент ще им преча.

— Какво възвание?

— Ромен Ролан е създал в Швейцария група от интелектуалци за борба срещу войната. Ето писмото му до мен. Чудя се как успяха да ми го предадат.

— Не би ли искал да бъдеш сега в Швейцария?

Матов мъчително се закашля. Ирина му подаде друга, голяма кърпа. Той наново се обърна с гръб и захрачи в кърпата. Ирина се разплака.

— Борисе, той умира. Трябва да се лекува!…

— Ирина, в края на краищата всички ще умрем… — каза Матов.

— Това, което казваш за Ромен Ролан, е много важно и на всяка цена трябва да идеш в Швейцария!

— Моля те, не говори глупости!

— Аз ще заплатя пътя и ще ти осигуря едно скромно съществувание, както и на Ирина, докато трае тая касапница. Знаеш, че рано или късно тя ще спре. Правя го за себе си, като мой принос срещу войната. Ти още има какво да кажеш на хората, нали?

Матов мълчеше.

— Ирина, аз ще се погрижа за паспортите. Но ми трябва медицинско от лекуващия лекар. Ще можете ли още днес да свършите тази работа?

Ирина кимна с глава.

— Но защо толкова бързо! — каза Матов.

— Защото има сериозна опасност да умреш в затвора…

Наближаваше полунощ.

На площада пред зданието на гарата със запалени светлини стоеше военната кола. Спас бе на кормилото. До него напрегнат седеше Туше Динев, а отзад — Скарлатов, Ирина и Матов. Локомотивът изсвири. Бавно композицията навлезе в коловоза и спря пред гарата. Войници с каски обградиха перона, заедно с униформени полицаи и цивилни агенти. Имаше и няколко от германската военна полиция, нахлузили типичните островърхи каски.

— Време е… — каза Туше Динев.

Той слезе от колата и се скри в сградата на гарата. Малко след това се върна.

— Моля, по-бързо!…

Всички слязоха. Спас взе куфарите. Напред тръгна Туше Динев. Цивилен агент с кръгла черна шапка ги чакаше на входа. Той ги поведе към перона. Скарлатов вървеше най-отзад. Минаха край двама полицаи, които отдадоха чест на Динев. Може би всичко щеше да мине спокойно?… Те пресякоха кордона, а Борис остана на перона. Чу се груб глас.

— Ей, вие къде!

Край Борис изтича един офицер. Гарата бе полутъмна, понеже нямаше осветление и той не можа да види лицето му. Туше Динев, който водеше групата, спря и каза на офицера.

— Семейството пътува за чужбина.

— За къде?

— За Швейцария. Проверени са. Всичко е наред.

— Тебе не питам! — каза грубо офицерът. — Военна полиция! Моля, вашите паспорти!

Офицерът светна с фенерче в лицето на Матов, а после на Ирина. Войници ги обградиха.

— Но, господин капитан, влакът ще тръгне… — каза Динев.

— А ти кой си, бе?!

Той подаде полицейската си карта, но офицерът не я погледна. С фенерче прелистваше паспортите.

— Последвайте ме! — каза той на Матов.

Той спокойно попита:

— А може ли да ми обясните за какво ме задържате?

— Като подозрително лице. Това достатъчно ли Ви е!

В този момент Скарлатов премина кордона. Никой не го спря. Имаше нещо познато и в гласа, и във фигурата на капитана, въпреки че беше с каска, нахлупена над очите. Когато той вдигна глава, Борис позна в него поручик Найденов, но вече с капитански пагони.

— Извинете, капитан Найденов…

— Господин Скарлатов! — възкликна учуден капитанът.

— Тези хора са с мен и аз ги водя!

— Ваши близки ли са?

— Ще Ви обясня, но не тук. Къде можем да поговорим насаме?

Отправиха се към караулното помещение, разположено в гарата. Бяха сами.

— Капитане, Вие трябва да пуснете тези хора да заминат.

— Но това е престъпника Матов?

— С много лека ръка слагате епитети на хора, без да ги познавате!

— Ще имаме време да изясним.

— Аз държа този човек и жена му да тръгнат сега!

— Господин Скарлатов, аз изпълнявам своя дълг. Трябва да се съобразявате с обстановката!

— Ще последвам съвета Ви, но повярвайте ми, капитане, че ще Ви стане горещо…

Капитанът изведнъж млъкна, махна ръката си от кобура и смутено каза:

— Но… господин Скарлатов…

— Първо! Лично Вие ще настаните господин Матов и съпругата му в спалния вагон с подходящата офицерска учтивост, като се извините за инцидента! Това ще направите публично пред целия кордон, за да не остане у никого съмнение! Ще дадете инструкции на охраната, с която влакът ще тръгне.

— Не се безпокойте, влакът няма да замине без мое разрешение.

— Още по-добре! И запомнете, този човек на всяка цена трябва да стигне до Швейцария!

— Ще ме почакате ли тук, господин Скарлатов?

— Не. Ще поговорим по случая, след като получа известие от Швейцария, че всичко е минало благополучно.

По-късно Борис, придружен от Динев, пресече пустия площад. Спряха пред колата и запалиха цигари.

— Шефе, щяхме да се провалим замалко…

— Губиш присъствие на духа, Динев, а това не е добре за един полицай от твоя ранг.

— Признавам, че без Вас нищо нямаше да направя.

— Довиждане, Динев. От тоя момент нататък прекъсваме всякакъв контакт.

— Докога?

— Вероятно до края на войната…

Скарлатов се качи в автомобила и потеглиха. Динев остана в мрака на безлюдния площад, загледан в посоката, където изчезна колата…

Седмица по-късно Борис получи очакваната телеграма от барон Щерн чрез Швейцарското посолство. Матови бяха в безопасност.

Наближаваше развръзката. Скарлатов бе готов, но противниците се бавеха. С Яна стана особено внимателен. Тя не знаеше какво я очаква, а и той не й обясни. Сега всеки ден му се струваше подарен от съдбата. Някаква особена радост го беше обхванала. Стана по-дружелюбен. Застояваше се у дома по цял ден. И без това Банката бе спряла всякаква дейност. Домашните му почувстваха промяната. Сякаш къщата отново се връщаше към трайните традиции, оставени от стария банкер.

Борис Скарлатов бе арестуван една зимна утрин, когато снегът бе покрил унилата столица. Туше Динев не беше сред тайните агенти. Яна има време да му приготви топли дрехи. Той се сбогува с домашните и целуна Яна. Тя се вълнуваше, но не заплака пред полицаите. Когато го поведоха по широката, мраморна стълба, той се обърна, за да я погледне. Бе застанала горе, на площадката. Едно упорито, кюлевско инатливо изражение се бе появило на лицето й. В него имаше и омраза към полицаите, и любов към този странен и неразбираем неин мъж, който с всяка своя постъпка я объркваше и я караше да го обича все повече, да бъде горда, че му е жена. Скарлатов се успокои напълно. Тя щеше да го чака, ако се наложи, колкото и време да минеше. Все пак сърцето му се сви от мъка за нея.

Щеше да му липсва.

Трета част

Глава първа

Отмина тежката, безнадеждна зима на 1918 година. Духна топъл вятър от юг. Дърветата се разлистиха и цъфнаха, сякаш напомняха на хората, че трябва да престанат да се самоизбиват. Надеждата, че заедно с пролетта ще настъпи мир, не се сбъдна.

Когато слънцето започна да преваля, от улицата зад красивата бяла сграда на Търговската банка, с причудливия покрив и кулички, с най-точния часовник в столицата, излезе един строен, елегантен мъж в скъп, тъмен костюм и гордо изправена глава. Буйните му черни коси и късо подстриганата гъста брада му придаваха този вече забравен лик на породистите, красиви български мъже, каквито бяха повечето от революционерите и будителите на Възраждането. Лекото накуцване подсилваше впечатлението за бурно и мъжествено минало. Лицето на мъжа бе сурово. По челото му се виеха дълги бръчки и две характерни дълбоки бразди слизаха от края на носа косо надолу и се губеха в брадата. Само големите му черни, изразителни очи, смекчаваха общото впечатление на недостъпност. Само те издаваха бистър ум и бяха запазили живото, неизтощимо любопитство на банкера Борис Скарлатов. Сега той носеше в една ръка тънкия бастун със златната глава на орел и тюркоази на очите — спомен от баща му. С възрастта приликата все повече биеше на очи: и не физическата, а родството на маниера, на незабележимите жестове, на присвиването на очите от яркото слънце и на много други неща. И той всеки следобед, като привършваше работа в пет часа, излизаше от Банката и тръгваше на дълга разходка, най-често по маршрутите на баща си. Но бе по-самотен. Никой не го придружаваше. Дори някакво привързано към него кученце. Когато вървеше по тихите софийски улици, никой не го спираше, нито пък той отвръщаше на поздравите от минувачите, които отдалеч сваляха шапки. Може би и затова излизаше гологлав. И ако с две думи трябваше цялостно да се определи впечатлението, което този мъж внушаваше на себеподобните, това бе презрение към човешкия род, предопределен да се грижи за планетата Земя, за животните, растенията, за всичко живо и мъртво. Войната бе разбила веднъж завинаги каквито и да било илюзии в него, бе отнела последната му опора — вярата в човешкия ум, по-скоро в колективния човешки ум, а оттук и във възможностите на човека изобщо. Две войни в един живот не са малко и само един глупак не може да направи натрапващия се извод. Понякога Скарлатов си мислеше дали затворът не бе виновен за тази промяна, но накрая решително отхвърляше тази мисъл. Първоначалният ентусиазъм от военните успехи бе заменен с униние. Войната навлезе в друга фаза и притисна със своята зловеща тежест целокупния живот на нацията. Властите дълго отлагаха процеса, а когато все пак му дадоха ход, беше вече късно. Той спокойно застана пред съда. Не пожела да има адвокат и сам се защитаваше. Разби на пух и прах обвинението и мина в нападение. Все повече и повече се цитираше неговото пророческо изречение, че България загуби войната в деня на обявяването й. Последната му дума прозвуча като злокобно предупреждение, че тези, които инсинуират сега процеса, сами ще се изправят съвсем скоро пред съда на народа! В дългата си пледоария, когато изложи своите аргументи за положението на страната и световната война, той стресна не само присъстващите, но и самия военен съд. Разколеба ги в тяхната вяра, уплаши ги за бъдещето, смаза ги с желязната си логика. Що се касаеше до самата документация, той не бе допуснал нито една формална грешка. Те не го оправдаха, но го освободиха по недоказаност на обвинението.

За времето обаче, прекарано в затвора, си спомняше с някаква радост. Там не почувства лишения. За това се бяха постарали всички — и Яна, и Динев, и Карасулиев, и многобройните приятели, клиенти и политици. Особено скъпа му стана в този период Яна. И тя, както другите жени, облечена скромно, чакаше с часове пред затвора, за да го зърне в двора или му донесе храна на свиждане. Разбра, че тя бе достоен партньор за нещастия в живота. Едно храбро момиче! — казваше си той. А парите, които имаше, караха всички слуги на властта — полицаи, военни, надзиратели и съдии, да се държат с респект пред него. Всеки от тях си правеше сметка, че един ден може би ще опре до него, и се отнасяха с необходимата почит. Затворът за Борис бе почивка в истинския смисъл на думата, понеже имаше много време да мисли. Тук бяха събрани наедно цветът на България, най-добрите политици, интелектуалци и общественици. Покрай него и те живееха добре. Той не жалеше пари и имаха всичко, каквото им бе необходимо — и цигари, и храна, и книги. Но най-важното за Борис бе, че нямаше никакви задължения! Той бе свободен като птица. Поне душевно се чувстваше така, както в забравените студентски години. Прекарваше дните и нощите в разговори и спорове както в килията, така и на разходките в двора. Срещна се с много хора, изповядващи най-различни идеи. Около месец бяха заедно с Брезов. Премести се в неговата килия и живя с лидерите на тесните социалисти. Преди това имаше мнение, че са като рота пруски войници от времето на Фридрих Велики. Остана изненадан от разностранните им интереси и знания. Повечето говореха по един европейски език и в затвора всеки бе започнал да изучава нов. Но смятаха за основен немския, тъй като социалистическата литература беше повечето на този език. Благодарение на стария си приятел, той придоби навици за цял живот. За да запази физиката си, Брезов се занимаваше по няколко часа дневно с гимнастика, без да обръща внимание на околните, и беше измислил серия от трудни упражнения. Скарлатов излезе от затвора жилав и здрав, както никога. Направиха му впечатление и хората от Земеделската партия на Стамболийски. С него лично не можа да се запознае, понеже беше в друг затвор, но достатъчно научи за идеите му. Борис беше свикнал да разсъждава само от гледна точка на икономическата полза. Заинтригува го това, че Стамболийски поднасяше на хората идеите си в морален аспект, че във века на индустрията той виждаше икономическите основи на българското общество и бъдещето на страната в селото, където все още бе запазен моралът, честността, трудолюбието и обичта към децата, към старите родители, към съседите, където все още животът не беше разединен, а колективен. Дали бе прав?… Скарлатов не бе убеден. Бъдещето щеше да покаже… Но почувства вярата на този човек и огромната воля, която дава такава вяра. В затвора не липсваха хора от нито една опозиционна партия, всяка със своите идеи, със своята програма, която да изведе Отечеството към светли хоризонти в момент, когато България се търкаляше по нанадолнището право към ада. Тук, а не в Парламента, Борис се убеди, че в България има политици от висока класа.

Когато напусна затвора, и за слепия бе ясен изходът на войната. Управляващите не се и опитваха повече да го злепоставят. Даже някои от силните на деня, когато бяха сигурни, че никой не ги вижда, проявяваха към него доброжелателство. А с течение на времето започнаха направо да блюдолизничат. Борис бе изиграл добре партията си!… Беше точно преценил и сега събираше жетвата от посятото. Авторитетът му растеше от ден на ден — авторитет на пророк и на деен мъж, на когото страната можеше да разчита в идните тежки дни. Само едно го учуди — необикновената деловитост на стопанския фронт. Всички се бяха развихрили. Той, който смяташе, че търговията и банковото дело ще бъдат замразени поне докато трае войната, тук се бе излъгал. Не бе предвидил, че тя ще намери някаква пролука в мощния, преграден бент на тъпата държава. И това бе черната борса!… Сключваха се сделки на четири очи, парите се движеха по странни пътища и най-голямата му изненада бе, че броят на новооснованите частни банки и дружества растеше неудържимо. Той правилно си обясни всичко това с приближаващия край на войната, както навремето първи банките подушиха задаващата се световна буря и замразиха своята дейност, превръщайки капиталите си в ценни книжа, валута и злато. Така и сега те първи се раздвижиха, подобно на ранните кокичета в снега, които предизвестяваха настъпващата пролет. Банката на Скарлатов също развиваше голяма дейност както в кредитите, така и в закупването на предприятия, дружества и фабрики. Но безспорен ас на цялата финансова дейност в този период беше Йосиф Карасулиев и Командитното му дружество. Според Борис, бе въпрос на съвсем малко време, за да основе Йосиф една от най-мощните частни банки в страната, може би втората по големина и сила след Търговската. Като добър партньор и приятел Йосиф бе поел в негово отсъствие деловата активност на Търговската банка. Под негово ръководство, разбира се, чрез Неделев, който набързо се бе демобилизирал и твърдо седна на директорското кресло, тя получи съответния дял от печалбите. Така че Карасулиев се беше отблагодарил за жеста на Скарлатов по най-добрия за него начин. Той бе съсредоточил в ръцете си цялата захарна индустрия и не забравяше дори търговията с житни храни, макар да се бе жестоко опарил. Успя да изнесе за Америка тютюни чрез Гърция, намесваше се навсякъде, където можеше да спечели. За разлика от Борис, който скъса всякакви отношения с Царя, Карасулиев стана чест гост в Двореца, а и Фердинанд у дома му. Но това не попречи на Скарлатов да даде наново един малък заем на Княз Борис. За него Фердинанд бе обречен. Той щеше да плаща за войната. Неговото падане беше неминуемо. Но дали монархията щеше да падне?… По аналогия с избухналата революция в Русия, трябваше монархията да си отиде и заедно с нея и Княза. Ако ли не, той щеше да стане бъдещият цар. Така че парите нямаше да отидат на вятъра. Октомврийската революция бе вече факт. Но сведенията бяха оскъдни и затова отначало Скарлатов я оценяваше като чисто руско явление, с цел да се запази целостта на страната и единството на народите, живеещи на нейна територия. Но от ден на ден ставаше все по-ясно, че руската революция касае света, че може би ще последва верижна реакция в цяла Европа с далечни последствия… И какво ще стане тогава с България, с него, с Банката му?… Той се учуди, че това не го вълнуваше както преди. Сигурно бяха виновни войните, разочарованията и накрая дори минах през затвора, си каза Борис. Всичко това му помагаше да приема философски световните събития в духа на македонската поговорка от солунския войвода Тасе, неговия спасител: „Каде сите умрени, там и яз!“

Следвайки мислите си, Скарлатов неусетно се бе озовал далеч от София. Слънцето залязваше й той тръгна обратно към града. Раненият му крак го наболяваше. Куцането се засили. Но когато влезе в чертите на столицата, той изопна тялото си, въпреки болката. На инат, вместо да се отправи вкъщи, сви по „Раковски“ към „Юнион клуб“. Отново си каза, че не бива да се бави, тъй като Карасулиеви и Неделев са поканени на вечеря…

В този час „Юнион клуб“ бе препълнен. Той се бе превърнал в гнездо на уплашени оси. От всички страни го поздравляваха, но той седна сам на запазената за него маса. Оберкелнерът веднага дотича с бутилка френски коняк на сребърен поднос, която струваше почти цената на златото и му сервира пред завистливите погледи на околните. На една от близките маси се бе разположил Ризов с двама цивилни кореспонденти от неутрални страни. Вече не носеше военна униформа и се бе преместил на работа във Външното министерство. Той често поглеждаше към Скарлатов, за да му обърне внимание.

В препълнения клуб влезе един старец с побелели коси, в износен черен костюм, макар и от скъп плат, лактите на който бяха грижливо замрежени. Върху изгладената му стара, бяла риза се открояваше нова черна вратовръзка. Беше един чистичък, примирен старец. Отпред, на широк кожен ремък през шията, държеше дървена табла с преградки, където имаше печена цариградска леблебия, фастъци, лешници, семки и плоски ореховки. Малка метална чашка за мярка беше сложена отгоре. На Борис му трябваше време, за да познае в него бившия счетоводител на Търговската банка от нейното основаване — Попмиронов. Въпреки очевидната бедност, той бе запазил някакво достойнство. Прогнозите на Туше Динев не само се бяха сбъднали, но и далеч надхвърлиха действителността. Тютюневото дружество, начело със зетя на Попмиронов, фалира. Целия му капитал, заедно с изкупените тютюни, лапна Командитното дружество на Карасулиев. При ликвидацията загубите не се възместиха и пристъпиха към продажба на търг на цялото движимо и недвижимо имущество на бившия счетоводител. Този стар, честен българин не се и опита да обяви фалит или да се измъкне по някакъв начин от ямата с цената на безчестие. Не влезе в затвора за дългове, само защото Карасулиев прояви някаква жалост. Зет му — пройдоха — напусна дъщеря му и я остави с три невръстни деца. Върху плещите на този вече надхвърлил осемдесетте години човек, със сълзливи, ослепяващи очи, с несигурна вдървена походка и неподвижно лице, лежеше непосилен товар дори за млад и здрав мъж. Всяка вечер той слагаше на врата си каиша на тежката за старостта му табла и тръгваше към центъра на града, изпратен от дъщеря си и невръстните й деца, вече без надежда за някакво чудо, което би могло да ги извади от мизерията. Това, което получаваше от хората, бе по-скоро милостиня, отколкото печалба. На Скарлатов му се сви сърцето. Не това бе пожелал той на Попмиронов. Тук-таме на някоя маса старецът успяваше да продаде по една малка метална чашка, пълна с никому ненужна стока. Изглежда недовиждаше, защото се блъсна в една маса, спря и учуден дълго гледа пред себе си. Когато наближи, Скарлатов го дръпна за ръка. Старецът застана пред масата. Не го позна.

— Какво обичате?

Гласът му бе тих и дрезгав. Изговаряше с мъка думите.

— Каквото и да е…

Той напълни чашката с леблебия. Ръцете му се тресяха. От едно четириъгълно парче изрязан вестник внимателно направи фунийка и изсипа чашката. Цялата тая процедура траеше мъчително дълго. Скарлатов извади портфейла си. Подаде му сто лева. Той не погледна банкнотата, а само я опипа с тези ръце, които цял живот бяха работили с пари.

— Нямам да върна.

— И не трябва, господин Попмиронов.

Старецът трепна. Той позна гласа му.

— Кой си ти?

— Борис Скарлатов.

На неподвижното старческо лице се яви израз на дълбока омраза. Той стискаше в ръка банкнотата и повтаряше:

— Не искам, не искам…

— Тогава хвърлете парите на боклука!…

Старецът се колебаеше, но изглежда се примири и прибра банкнотата във вътрешния джоб на сакото, после се обърна и се наведе над самия Борис, сякаш да се убеди, че е той, и с тих, съскащ глас, изпълнен със старческа злоба, изрече:

— Проклети да сте вие, Скарлатови! Проклета да е Търговската ви банка! В ада да идеш и ти при баща ти!…

В първия миг Борис едва се удържа да не го удари. Вълна от гняв нахлу и в неговата душа. Но се удържа. Спомни си отново изречението на Достоевски, че най-голямата омраза, позната на този свят, е към хората, които ти правят добро.

— Вървете си вкъщи, господин Попмиронов. И дано съдбата е милостива към Вас и Ви даде покой!…

Старецът безмълвно се отдалечи с всичката бързина, на която беше способен.

Добрият човек изглежда на хората глупав, но глупавият непременно е зъл — си каза Борис. Той остави под салфетката пари. Оберкелнерът дотича.

— Досади ли Ви, господин Скарлатов, ще го изхвърля!…

— Не го закачайте! — каза Борис със заповеднически тон.

Оберкелнерът се поклони. Скарлатов бързо тръгна между масите, изпратен от погледите на всички. След него скочи Ризов. Настигна го вън, на тротоара.

— Борисе, почакай!…

Той се опита да го хване подръка, но се отказа. Скарлатов мълчеше. Не можеше да се освободи от мрачните чувства, предизвикани от срещата с Попмиронов.

— Искам да поговоря с теб…

— По какъв въпрос?

— Лично за мен.

— Така ли? Не изглеждаш на човек, чиито гемии са потънали. Не те ли удовлетворява Външно министерство?

— Засега — да. Скоро ще трябва да измъкваме България от калта…

— Значи идва ред на каналджиите!

Ризов хвана Борис за ръка, за да го спре. Застана срещу него.

— Борисе, защо ме мразиш?

— За да мразиш някого, трябва първо да си го обичал!

— Аз винаги съм те обичал. И не защото съм задължен на баща ти!

— За себе си не мога да кажа същото.

— Ние не сме врагове. Ако не бяха Брезов и Матов, може би щяхме да бъдем приятели. Да дойда ли с теб?

— Тази вечер ще имам гости.

Двамата отново тръгнаха.

— Кажи какво искаш?

— Искам кредит от твоята банка при приемливи условия.

— С каква цел?

— Да закупя нови печатарски машини и основа модерен вестник. Останаха ми съвсем малко пари от ликвидацията на старата печатница. Всичко отиде по дяволите. Лева се обезцени. А трябва да се живее! Ако сега не помисля какво да правя след войната, после ще е късно…

— Имаш ли нещо предвид?

— От австрийците мога да купя модерни печатарски машини твърде изгодно.

— По принцип съм съгласен.

— Има една малка особеност… Те поставят като условие да бъде сключена сделката при гаранции на Търговската банка.

Скарлатов се усмихна в тъмнината. Условието бе толкова прозрачно!… Те знаеха, че Търговската банка разполага с чужди авоари и се надяваха по тоя начин да получат сигурен капитал в чужбина. Знаеше, че ще се съгласят на всякакви условия. Предварително изпитваше злорадство как ще ги измъчи и сведе сделката до милостиня.

— Преговорите с тях ще проведа лично аз. Ти ще стоиш настрана.

— Смяташ ли, че ще се съгласят?

— Уверен съм.

Те бяха стигнали до Банката. Напук на тъмна София Скарлатов вечер осветяваше сградата както в мирно време и плащаше луди пари за електричество.

— Още веднъж благодаря.

— От благодарности не се нуждая! А сега чуй моето условие!

Ризов стреснато го погледна.

— Вестникът трябва да има една основна линия и тя е час по-скоро мир!

— Но това е невъзможно!

— Това е условието ми. И второ, мощна атака срещу Правителството за освобождаване от затвора на всички политически затворници!

— Но каква е ползата?

— Точно в този момент, когато идва краят, на България ще са нужни политици, журналисти и интелигенти от различни партии и групировки. Но не от твоя ранг и с твоето минало, а истински! Те трябва час по-скоро да бъдат с развързани ръце! Аз ти предлагам нещо, което ще изведе и твоя затъващ кораб. Не бих хвърлил нито грош за вестник с предварително провалена кауза!

— Разбрах.

— Тогава всичко е наред! Довиждане.

— До утре — каза Ризов.

Скарлатов отвори входната врата. Стълбището бе осветено. Чуваха се гласове на възрастни и весел смях на деца. Постоя в коридора, докато се освободи от неприятния остатък на срещата с Попмиронов. Той беше вече в своя голям дом, тука идваха много хора, понеже можеше да ги посреща както трябва. И те пристигаха с удоволствие, нещо в случая, което не искаше да им развали. Най-после отвори вратата и влезе в салона. Спокойствие и радост нахлу в душата му при гледката. Направо върху килима се бяха разположили жена му и малкия Иван Карасулиев, облечен като възрастно момче с дълги панталони, чиято светлоруса коса се забелязваше отдалеч и биеше на очи. Яна държеше в ръце едно хубаво, дебело повито бебе, което кротко спеше. Малкият Иван предпазливо го пипаше по лицето. Над тях стоеше права Неда, майката на бебето. Едрите й гърди на кърмачка напираха през камериерската й униформа. Двете с Яна, а може би повече Яна, се занимаваха с отглеждането на това едро бебе момче. И сега жена му беше изцяло погълната от заниманието. Близо до камината седеше необикновено красивата Анастасия — изящна, тънка и стройна. Тя държеше за ръчичката момиченце в копринена рокличка — дъщеря й Евангелия, която се опитваше да пристъпва. Изправен край бюфета, стоеше усмихнат Спас по жилетка на райета, в типичната камериерска униформа, напълнял и пуснал мустаци. Изкара войната тихо и спокойно като шофьор на високопоставените особи от Двореца. Бе напълно доволен от живота, особено като му се роди третият син. Големите си руси мустаци бе взаимствал от кайзеровите генерали и фелдмаршали. Все повече приличаше на баща си Никола. А в ъгъла, при прозореца с отмахнатите завеси, пъргавият, тънък, експанзивен и младолик Йосиф Карасулиев с младежки жар обясняваше нещо на Неделев, който го слушаше с безразличен израз и спуснати клепачи. Йосиф постоянно се дразнеше от заспалия му вид и въпреки че знаеше какъв внимателен слушател е Неделев, той го дърпаше за ревера на смокинга и почти викаше, като на глухоням. Една млада непозната госпожица в нескопосна рокля, слаба и кокалеста, с безизразно лице седеше на стол близо до двамата мъже. Косите й бяха бакърени, кожата снежнобяла и на лицето й личаха лунички. Сигурно това е годеницата на Неделев, помисли си Скарлатов. Знаеше, че той ще я доведе на вечеря. Тя бе с правилни черти, можеше дори да мине за хубава, ако имаше поне полъх на вълнение по лицето й. Безлична, определи я Борис. Той тръгна към гостите. Всички му се зарадваха, а най-много Йосиф.

— Ела, Борисе, и обясни на Неделев накъде отиваме! Казвам му, че англо-френците ще ни направят в най-близко време на трушия!…

— Той знае, но иска да провери твоите пълководчески способности.

— Аз съм за мирната търговия, въпреки че не мога да се оплача от печалби — каза Йосиф.

— Но преди това трябва да посрещнем армиите… А победените войски са винаги озлобени и като тръгнат обратно… не е чудно тия, които трупаха състояние от войната да увиснат по фенерите на софийските улици!…

— Това е невъзможно! — обади се сега Неделев.

— Така ли?! А пък аз съм все повече убеден, че революцията в Русия ще има ехо и в България! За разлика от Балканската война, този път виновникът ще плаща!

— Кой? — попита Неделев.

— Има богат избор — Дворецът, правителството, военните и, може би, ние…

— Е, щом толкова знаеш, кажи какво предстои! — каза Йосиф.

— Вероятно ударът ще дойде от Южния фронт. Навремето, когато нашата войска се изправи срещу съюзниците при Дойранското езеро на гръцката граница, вместо да ги подгонят и превземат Солун, се спряха да не нарушат псевдонеутралитета на Гърция! И какво стана? Англо-френците дебаркираха на Солунското пристанище, сръбската армия — напълно запазена — бе прехвърлена с кораби от остров Корфу, натрупаха запаси и техника и сега една мощна армия ще нанесе удара право в корема на България!

— И какво да правим, за да се спасим?

— Нещо твърде просто. Да се пуснат политиците от затвора! Да се състави ново, демократично правителство! Да се срути монархията! Да се арестуват подивелите генерали! Да скъсаме с германците, преди самите да бъдат смазани, и бързо да сключим мир.

— И какво ни пречи?

— Монархията и властта! Те ще се огъват, ще отстъпват по педя, ще хвърлят по малко баласт от падащия балон и винаги ще закъсняват, защото у нас власт се взима, но власт не се дава! Да разчиташ на външни сили при върховни моменти от съществуването на една нация, да разчиташ на обстоятелствата, които щастливо ще разрешат трудностите, да чакаш, без да действаш — това е самоубийство! Но ще стане точно така!

— Тоя тип Фердинанд е страшно уплашен… — каза Йосиф.

— Биография ли ще му пишеш?

— Омръзна ми вече! Непрекъснато ме вика и все едно повтаря — какво ще стане!… Но ти, Борисе, добре ги изигра. С малко затвор и се измъкна от обятията му.

— Още не е късно, Йосифе. Достатъчно е твоят протест на висок глас. Извикай: долу Фердинанд, долу офицерите, долу Радославов, и ще имаш уважението на всичко честно!

— Да ме направят на пача? Не, мерси! Аз съм само малък търговец и нямам политически амбиции!

Вратата се отвори и влезе Кюлев. Този човек, след като стигна една възраст, сякаш вече не остаряваше и не се променяше, подобно египетските мумии. Висок, малко прегърбен, с крака на щъркел, с издължено тяло и глава, със зелени очи и глуповат, усмихнат израз на лицето, си оставаше един и същ. Откакто Яна се омъжи за Борис, ходеше добре облечен, в крак с модата от края на деветнайсти век. Поздрави се с всички и се присъедини към мъжете.

— Как е? — зададе стандартния търговски въпрос Карасулиев.

— Не върви!

— Айде де!… Направи от нищо цяло богатство в тая война!…

— Берекят версън, не останах гладен!…

Йосиф бръкна в малкото джобче на жилетката и извади голяма сребърна монета. Всички я погледнаха. На едната страна имаше главата на Александър Македонски, на другата — някакво божество от гръцката митология. Славчо Кюлев се изкашля, взе парата, подържа я, сякаш проверяваше нейната тежест, после извади една лупа от джоба и дълго я разглежда.

— Слушай, Кюлев, монетата е напълно запазена! Смущава ме само ето тази дълбока резка… Кой идиот я е така обезобразил?

Кюлев вдигна глава и погледна Карасулиев.

— Когато Александър е плащал на войниците си, монетите са били белязвани със секач. Това е белег, че парата е служила за заплата.

— Брей, да се не види! А сега, кажи ми колко струва? Инак е като новичка!…

— Тя е фалшификат — каза Кюлев. — Отлята е заедно с нишана.

— И нищо не струва, така ли?

— Напротив! В древността често са фалшифицирали монетите. Те имат своята цена, понеже са редки, и някой нумизматик може да плати луди пари. Абе няма ли кой да сипе по една мастика?…

Късно вечерта, когато всички си отидоха и къщата утихна, Скарлатов влезе в спалнята на Яна. Тя стоеше по нощница пред огледалото с разпуснати, гарваново-черни коси и гребен в ръка, но не се решеше, а гледаше замислено. Трепна, когато до нейното лице на огледалото се появи това на Борис. Той нежно хвана ръката й. Сега, отблизо, големите й виолетови очи изглеждаха огромни.

— Тъжна ли си?

— Не, не…

— А какво ти е?

— Нищо.

— Ела, тогава…

— Моля те, недей!

Те спяха в отделни спални. Това с нищо не нарушаваше съпружеската им близост, но така беше по-добре. Скарлатов понякога по цели нощи четеше или не можеше да спи. Нямаше защо да измъчва Яна със своите проблеми. Но сега остана огорчен. Тя никога не му бе казвала такива думи. Той я целуна по челото и тръгна към вратата.

— Борисе, моля те, остани…

Той спря и се извърна. В очите на Яна имаше сълзи.

— Случило ли се е нещо?

— Там е работата, че не знам.

Той седна срещу нея. Тя с мъка продължи:

— Аз, може би, съм бременна…

Той запази спокойствие.

— Не виждам нищо лошо в това. Сигурна ли си?

— Почти. Лошо ми е. Повръщам…

— От колко време, според тебе?

— Четвърти месец.

Може би е вярно, лицето й е много бледо, си каза той.

— Това е прекрасна новина! Но защо тази вечер да не бъдем заедно?

Тя още повече пребледня.

— Защото… защото, ако правим това, докато съм бременна, по лицето на детето ще излязат лишеи…

Той искрено се засмя.

— О, непроходима българска простотия, засегна и моята жена! И, ако смея да попитам, кой ти каза това? Гинеколог? Дерматолог?

— Не.

— Така и предполагах! Тогава някой народен талант, български Хипократ[190] или изкуфяла бабичка!…

— Ти не вярваш, но те много знаят… Аз искам детето да се роди здраво и красиво!…

— Същото и аз! Какво съвпадение! И затова още утре отиваме при акушер, ако ще да те вържа с верижка!…

— Аз от това се боях. Не искам никой да ме преглежда…

— А някоя вещица с изкривени, почернели нокти и ръце, неумити откато се е родила, по ли е за предпочитане?

— Ох, нека да не е утре!… Нека събера сили!…

— Последна отстъпка! Но до края на седмицата ще трябва да отидеш!

Тя въздъхна. Един тежък разговор, толкова важен за нея, бе преминал. Усмихна се. В сърцето на Борис нахлу нежност, гордост и милост, примесени със страх. Изправи се, прегърна я. Тънкото й, стройно тяло под нощницата трепереше. Тя скри глава в широките му гърди и като дете си триеше носа от ризата му.

— Страх ме е…

— Аз съм до тебе. Всеки български мъж пада по малко и гинеколог!…

— Да знаеш колко исках да останеш при мен тази нощ, само че ме беше страх…

Борис я вдигна и понесе към леглото.

Глава втора

На другата сутрин Скарлатов слезе в кабинета на Банката преди започване на работа. Още никой не бе дошъл. Новината за бременността на Яна го бе стреснала. Изпитваше повече страх за нея, отколкото радост. Тя беше вече на 23 години, но нямаше конструкцията на развита жена, на бъдеща майка. Приличаше по-скоро на подрастваща девойка, току-що излязла от пубертета. Когато мислено се върна назад в тези няколко години брачен живот, Борис малко можеше да каже какво всъщност е състоянието на жена му. В едно не беше трудно да се увери, че тя много обичаше децата и фактът, че досега не забременяваше, бе психическа травма за нея. Той с нищо не я упрекна. Избягваше разговори в тази област. И не защото я щадеше, а защото дали тя ще роди, или не му бе съвсем безразлично. Той бе лишен от една важна българска черта — продължение на рода. Дали бе дефект? Вероятно. Нито за миг в мислите му не се явяваше бъдещият наследник на Търговската банка. В тия години се беше успокоил от такава възможност и сега се разтревожи. Светът от ден на ден се разбъркваше неимоверно. Събитията, които предстояха, съвсем не бяха благоприятни за продължение на рода. И за какво трябва да се раждат нови нещастници?! Войните бяха променили напълно възгледите на Скарлатов за семейството, по-точно за децата. Но той добре знаеше какво означава за Яна да няма рожба. Това я унижаваше като жена, смачкваше самочувствието й, затова раждането стана фикс-идея, една мечта, която с годините се превръщаше в цел на живота й. Той знаеше, че ако роди, Яна ще се успокои напълно. Нищо друго на този свят не би й дало по-велико щастие!… Но, ако това й струва живота? Тогава има ли смисъл? Ето къде беше проблемът!… Затова реши дейно да се намеси и помага с каквото може. Той нямаше познати лекари. Александров бе останал в Университета в Швейцария. След като дълго размисля, избра да се посъветва с доктор Стефан Сарафов — лекарят на Матов. Той не беше гинеколог, но това нямаше значение. Изпитваше пълно доверие в него. Не го познаваше лично, но в момента имаше славата на най-добрия български лекар. Бе завършил в Париж и станал един от най-близките асистенти на голямото френско светило в медицината — професор Потен. Работил десет години, а после зарязва Франция, зарязва блестящата кариера, богатството и славата и се връща в България. В кратко време става най-търсеният лекар на София. Неговият детски, демократичен дух, който не правеше разлика между бедни и богати, короновани особи или проститутки, министри или изкопчии, му създаде ореол на лекар-светец. Конкуренти от лекарското съсловие нямаше, защото беше безкористен. Отиваше по всяко време, при първо повикване в най-бедняшките землянки, независимо дали е дъжд или град. И много често под рецептата оставяше и банкнотата, с която да си купят лекарството. За него се носеха легенди. Фердинанд го избра за свой личен лекар и лекар на Двореца. Когато се касаеше за здравето му, монархът не си правеше експерименти, а проявяваше реализъм. Този факт привлече към Сарафов и управляващата върхушка, военните, софийския хайлайф, без никога да се е стремял към подобно нещо. Но това, което разтърси България, бе неговата пророческа статия-предупреждение, написана малко преди България да влезе във войната на страната на Германия. Къде са нашите водачи? — питаше този кротък лекар, с добри, учудени очи. Никой не очакваше от него, от човек съвсем сам, от човек без партия, такава гражданска смелост. Той призоваваше към бунт, към сваляне на правителството и направо сочеше имената, начело с министър-председателя Радославов. Българинът, общо взето, смята за голям глупак този, който върви срещу собствения си интерес и винаги търси зад някое смело действие или слово користни цели, както в английския криминален роман се търси кой има полза от престъплението — за някакво наследство. Но на доктор Сарафов му повярваха, хората се стреснаха и се запитаха накъде сегашните овни водят стадото?… Повярваха му, защото беше хуманист не само по възпитание, но и по рождение, какъвто е бил вероятно свети Иван Рилски — явление, което изпъква в живота на реалистичните нации, за които материята е всичко на този свят, сякаш за да докаже, че има дух.

Скарлатов го потърси по телефона в клиниката му. Обади се бодър мъжки глас. Помоли го да се срещнат. Доктор Сарафов веднага се съгласи. Половин час по-късно в двора на Банката влезе покритото, малко ландо на доктора, теглено от пъргаво конче. Срещнаха се като стари приятели, въпреки че не се познаваха дотогава. Скромният Сарафов остави кожената си лекарска чанта на килима до фотьойла и седна.

— Господин Скарлатов, толкова се радвам, че се запознахме. Аз Ви се възхищавам. Исках да Ви посетя в затвора… Михаил Матов ми е разказвал прекрасни неща за Вас.

— Доктор Сарафов, смешно е да сипете такива похвали към мене.

— Не, господин Скарлатов, Вие сте, един от най-умните хора в тая побъркана страна и пострадахте за своите идеи!

Борис се усмихна. Нямаше защо да го разубеждава. Този човек беше толкова чист, че нямаше да го разбере.

— Докторе, ако трябва да говорим истината, Вие застанахте като античен борец срещу най-силните на деня. Царя Ви уволни от поста личен лекар на Двореца, публично Ви злепоставят всеки ден… Мога ли да се сравнявам с Вас?!…

— О, за това не заслужава да се говори!… Простете, господин Скарлатов, едва ли ще успея до довечера да свърша визитите… Списъка е дълъг, а трябва да се върна и в болницата. С какво мога да Ви помогна?

— По личен въпрос. Жена ми изглежда е бременна.

— Честито, господин Скарлатов! Но, както знаете, аз не съм гинеколог. Ще Ви препоръчам няколко добри лекари и Вие ще изберете.

— Държа първия лекар, който ще прегледа моята жена, да бъдете Вие. Аз Ви имам доверие.

— Тогава да тръгваме, господин Скарлатов.

Доктор Сарафов погледна часовника си И отново го сложи в джоба на жилетката. Качиха се горе. Когато представи Яна, тя цялата се изчерви. Но доктор Сарафов беше не само мил човек, а излъчваше и доброта, както слънцето топлите си лъчи. Той хвана Яна за ръка, погали я по лицето и в миг я превърна на малко, послушно, доверчиво момиченце.

— Господин Скарлатов, простете, но ние с Яна ще Ви оставим тук…

Те се запътиха към спалнята. Половин час по-късно доктор Сарафов излезе. Скарлатов го отведе до тоалетната да си умие ръцете. Върнаха се в салона. Яна ги чакаше.

— Е, моето момиче, всичко е наред! Не трябва от нищо да се вълнувате и само да се радвате! Това е много важно, за да се роди детето здраво, красиво и спокойно.

— Доктор Сарафов, ще мога ли да идвам при Вас, или ако Ви е удобно — Вие тук?

— Аз няма да Ви бъда от голяма полза. Ще Ви предам в ръцете на най-добрите гинеколози.

— Но аз искам и Вас…

— Е, добре. Все ще намерим време и за Яна… Господин Скарлатов, Вие сте щастлив съпруг!

Борис се усмихна.

— Знам.

Те слязоха по стълбите в коридора на Банката и се отбиха в кабинета. Сарафов отново погледна часовника си. Скарлатов му подаде пачка банкноти.

— Не Ви ли се струва, че разрушавате радостното чувство от срещата ми с Вас?

— Изслушайте ме, доктор Сарафов. Аз съм банкер.

— И гражданин!

— И гражданин, но аз нямам връзки с народа, както Вас. Вие познавате може би най-добре у нас човешкото страдание и мизерия. Моля, бъдете ми посредник и разпределете сумата както намерите за добре!

— Трудна задача, но абсолютно задължаваща!

Доктор Сарафов взе парите и ги сложи във вътрешния джоб.

— Само да не ги загубя… Да знаете колко съм разсеян!…

Скарлатов го изпрати до ландото. По пътя доктор Сарафов му каза:

— Вижте, господин Скарлатов, Вашата жена Яна е прекрасна. Но, доколкото се простират медицинските ми познания в чужда за мене област, смущава ме нейната конструкция…

— В какъв смисъл?

— Струва ми се, че има тесен таз. Бихте ли се обърнали към доктор Славчев? Той е голям гинеколог. Аз лично ще поговоря с него. Е, разбрахме ли се?

— Напълно.

— Ще Ви се обадя по телефона. Но доктор Славчев трябва на всяка цена да си каже мнението.

— Нали няма да оставите Яна?

— Разбира се, господин Скарлатов.

Борис съвсем не се успокои от посещението на доктор Сарафов. Беше му ясно, че той не бе изказал съображенията си пред Яна. Борис също не искаше да й каже нищо, затова остана в кабинета.

На другия ден акуратният доктор Сарафов му се обади. Скарлатов изпрати колата да доведе доктор Славчев. Яна се беше напълно примирила, но изпитваше ужас от прегледите. Смяташе, че нейната бременност се отнася само до нея, а не до околните. Изпитваше и срам, че всички ще научат за състоянието й.

— Но нали, в края на краищата, всеки може да види издутия ти корем? — каза Борис.

— О, никак не ми личи и още дълго няма да се вижда! Когато наближи времето, няма да излизам. Аз и без това, откато заминаха Матови, си стоя вкъщи.

— Трябва да се разхождаш!

— Смяташ ли, че ще е необходимо?

— Разбира се!

— Ами ще ме извеждаш с колата далеч от София и там ще ходя. Или най-добре ще е, ако ида на село!

— Виж, това е идея!

Но доктор Славчев му обясни с малко думи, че Яна трябва да остане в София, за да бъде под негов постоянен контрол.

— Има ли някаква опасност?

— Не знам. Но предпочитам да е пред очите ми. Все пак тя е имала един спонтанен аборт.

Борис остана с впечатлението, че доктор Славчев не е напълно откровен.

— Докторе, бихте ли се изяснили докрай?

— Господин Скарлатов, Вие отричате ли правото на един лекар да не му е ясно всичко на тоя свят?

— Не, разбира се.

— Е, добре. Аз се нуждая от време. И когато нещо не ми е ясно, действам по принципа „Страх лозе пази“. Аз съм скептик. Но ако изпитвате и най-малкото съмнение, нямам нищо против да изберете друг лекар.

— Уважавам скептиците.

— За лекаря това е дефект. Затова може би ценя толкова много доктор Сарафов. Той притежава магнетичното въздействие на древните лечители да внушава безкрайно доверие. Горещо Ви го препоръчвам да остане в този период лекар на Вашата жена, въпреки че не е гинеколог.

След този разговор Скарлатов се успокои. Яна бе попаднала в ръцете на най-добрите лекари в страната. Бременността й постави още един проблем — баща й. Биологичната мечта на Славчо Кюлев за продължение на рода се сбъдваше, въпреки че нямаше понятие какво става.

— Не искам татко да знае! Когато дойде времето, сама ще му кажа.

— Но ако би могла да не го уведомиш, няма да го направиш, нали?

— Разбира се! Но дотогава има още време…

— Тежко ще му бъде, ако разбере от други състоянието ти.

— Нека!

Това щеше да е горчива обида за Славчо Кюлев. Беше несправедливо, дори жестоко от Янина страна.

— Имаш ли нещо против, ако аз му съобщя?

— Казах ти, не искам! Достатъчно е, което преживях, откакто ти научи.

— И все пак ще му кажа! Той трябва да знае!

— Тогава защо ме питаш? Чувствам се като добиче, което водят за оглавника, без да знае накъде… Може би в кланицата?

Големите виолетови очи на Яна изразяваха страх. Скарлатов дълго се колеба. Накрая реши все пак да се срещне със стария Кюлев. Не го потърси у дома, нито предварително го уведоми. В събота, след работа, се запъти към сарафския му дюкян. Никога не беше ходил там. Знаеше горе-долу къде е. Поводът бе, че го кани на вечеря, въпреки че и сам щеше да дойде. Той тръгна по тясната улица с едноетажни постройки, които сякаш го отведоха в ориенталски пазар. Стори му се запусната. Липсваше това гъмжило, характерно за отминалите години на стопански разцвет. Дюкянчетата бяха затворени със заковани дъски върху вратите и кепенците. Върху някои все още личеше надписът, че стопанинът е на фронта, а на други имаше черна кърпа над вратата и некролог отдолу, затова че собственикът никога вече няма да се върне… Пък и какво ли можеше да се обменя в тия времена?… Добрите стоки вървяха на неимоверна цена и се продаваха не по дюкяните, а на четири очи. Това, което се излагаше, бяха стари парцали или произведения на домашната индустрия от грубо тъкани платове. Чаршията приличаше на залиняло добиче. Малко по-стегнати бяха магазинчетата на сарафите. Той скоро намери бърлогата на Кюлев по огромната фирма: „Славчо Кюлев — сарафин“. Четеше се отдалеч. Бе толкова безвкусна и съчетаваше такива неприемливи цветове, че грубо се натрапваше. От двете страни на надписа бяха нарисувани две монети — турска петолирка и английски суверен. До вратата по дължина висеше друга табела, която точно сочеше какво се извършва в дюкяна, Скарлатов не влезе вътре, а остана да го разглежда. Зад стъклото имаше една желязна решетка като тия върху малките прозорчета на турските къщи. Отгоре се виждаше рулетката, която Кюлев спускаше вечер, преди да си отиде. Зад витрината блестяха няколко турски меджидии, сребърни левове с образа на Фердинанд, една примитивна сребърна гривна, интересна с варварската си изработка. Два сребърни пръстена от филигран допълваха колекцията. Нямаше нито грам злато. Сарафите не оставят чисто злато на показ. Тротоарът пред дюкяна беше пометен. Отвори тежката, дъбова врата. Чу се весела мелодия на звънчета, известяващи влизане на мющерия. Самото помещение беше дълго и тясно като коридор. Единствената светлина идваше откъм голямата витрина. Трябваше му време, за да свикне със здрача, така характерен за сарафските дюкяни, обвиващ всичко в тайнственост, където само златото като слънце излъчваше своя блясък. В дъното бе изправена една огромна зелена каса — старинна английска изработка, а пред нея се намираше обширна дървена маса като терзийски тезгях, покрита с червено сукно. Зад нея го гледаше прав дългият Кюлев и глупашката му усмивка изразяваше нескрита радост. Той се промъкна между масата и стената, подаде двете си ръце и три пъти го целуна.

— Най-после, зетко, да ме зачетеш!…

Очите на Скарлатов вече привикнаха към полумрака. Сега можеше напълно да разгледа дюкяна. Край едната стена имаше шкаф-витрина. Виждаха се старинни пари и сребърни бижута. До шкафа стърчаха два дървени стола. Следваше един голям, лъснат меден мангал. Зад него в рамка със стъкло висеше огромна, цветна литография на целия Цариград с Пера, Златния рог, Босфора, улиците и къщите. Един примитивен, но реален гид на Великия град, по който можеше напълно да се ориентираш. В синьото море плуваха платноходки и каици. Скарлатов дълго разглежда литографията. Тя му напомняше детството, младостта и Роберт колеж. Картината ставаше все по-жива. И ако по тия тесни улички тръгнеха хора в ориенталско и европейско облекло, като марионетки, всичко щеше да стане действително.

Той седна на стола, който Кюлев любезно сложи пред масата. Отгоре й се виждаха ръчни, старинни везни с лъснати до блясък чинийки от чиста мед, дървена кутийка с малки разнообразни тежести върху основата на турската ока, както и върху основата на модерната, метрична система. До тях беше положена една голяма лупа в меден обръч и дръжка. Някои от тежестите бяха от тъмно олово, други от мед. Имаше и точна везна, с каквато си служеха модерните аптекари — в кутия със стъклени стени и приличаше на аквариум. Подът беше намазан с катран, издаващ неповторимата миризма на древна гробница. Над масата висеше лампа с абажур като чиния. Скарлатов си помисли колко младолик и бодър за възрастта си изглежда Кюлев, който никога в живота си не бе употребявал очила. Чак сега той забеляза, че старецът бе поставил на главата си една от тия малки, черни шапчици, каквито носеха албанците. Цялата обстановка, заедно със собственика й, заприлича на старинна творба от Рембрандт с полутъмни, едва очертаващи се предмети и лица, които ставаха все по-ясни, сякаш някаква вътрешна светлина, идваща от центъра на картината, ги осветяваше. Скарлатов мислеше как да започне, но звънчетата дръннаха и влезе един младеж. Борис отмести стола си, за да мине клиентът, който застана пред масата с червеното сукно. Кюлев продължи да седи, сякаш не го забелязваше. Цялата обстановка не предразполагаше към разговор. Младежът мълчаливо подаде една златна пара. Кюлев внимателно я пое и започна да я разглежда с лупата. После, все така без да бърза, я сложи на ръчните везни. Ръцете му никак не трепереха. Отново я разгледа с лупата и сега на лицето му се яви разочарование. Той хвърли монетата като ненужна вещ пред себе си и с ръка я избута към края на масата.

— Виран-пара̀! — каза той. — Боклук!

— В съседния дюкян ми дават сто лева!

— Иди там!

Младежът се готвеше да си ходи. Тогава Кюлев каза:

— Сто и десет лева! Това е последно! Губя, но днес не съм правил алъш-вериш и ще ми тръгне на зле…

Младежът пак му подаде парата. Кюлев започна да обяснява на Скарлатов — колко била разкривена, едно с едно не се схождало. Като че ли е минала през дарак и чепкало… А златното съдържание е колкото да не мине без хич!… Той отвори чекмеджето и наброи пари в банкноти. Клиентът ги взе. Искаше да каже нещо.

— Не струва ли повече? — попита той.

— Откъде я имаш?

— От майка ми я имам.

— Как ще докажеш? На парата не е писано! Кой знае какви бели ще ми създадеш! Взимай, докато не съм се разкандардисал!…

Младежът неуверено прибра банкнотите. Въздъхна. Пъхна ги в джоба и с бързи крачки се измъкна от дюкяна. Наново весело звъннаха звънчетата и настъпи тишина. Кюлев прибра монетата в чекмеджето. После се замисли. На лицето му се появи усмивка, която съвсем не изглеждаше глупашка. Скарлатов остана с впечатление, че сделката е нищожна.

— Изглежда, твоята търговия не върви?…

— Напротив! Сега направих отлична сделка! Идвай по-често, зетко, ти ми носиш късмет!

— Не разбирам…

— Това е испански дублон, сечен в Южна Америка. Наслуки цената му в нумизматичен магазин на Лондон ще бъде около пет хиляди наши лева. Има маниаци, които ще заплатят повече, и то в злато! Ако искаш, мога да отворя каталога.

— Но това е невероятно!

— Чак сега ли разбра?

— А не е ли опасно?

— При търговията със злато всеки си държи езика зад зъбите. Трудно се доказва произхода на дадена монета. Затова е сравнително безопасно. А и аз не влизам в подробности — откъде е взета, как е попаднала. Не съм джандарин!…

— Все пак, не се ли умори?

— Никога! Една такава сделка ми връща младостта. Освен това, знаеш, че правя колекция и ще дойде ден, когато даже един Скарлатов ще ахне! Разбра ли?

— Не напълно, но както и да е… А защо я събираш на стари години?

Кюлев се бе опарил от разговора за бъдещ наследник и нищо не отвърна. Борис веднага съобрази, че ако продължи в тая насока, ще стигне лесно до целта на посещението си.

— И докъде си стигнал, ако не е тайна? Събра ли необходимата сума за следване на твоя внук в Оксфорд?

Кюлев изненадан го погледна. Все още не можеше да се ориентира накъде ще избие разговорът.

— Много повече! Лондон, зетко, е пазара на редките златни монети. Там и само там Славчо Кюлев ще изложи колекцията си!

— Гледай само някой да не те обере в България!

— Не се е родил още този, който може да вземе нещо от мен! — самодоволно каза старецът.

— Ами ако цялата ти дейност е излишна?

— Бог няма да ме остави. Той ще чуе молитвите ми!…

— Моли се, за всеки случай, по-тихо, че ако познае гласа ти, ще се възмути от нахалството ти!

— Не сме ние, Кюлеви, такива грешници като Скарлатови!

— Да, наистина. За да бъдеш велик грешник, трябва не само хитрост, а и ум. Но да оставим това!… Господин Кюлев, дойдох да Ви съобщя, че Вашият бизнес придобива някакъв смисъл…

— Пак ли искаш да ме сядеш?

— Напротив! Нося ти блага вест.

— Почнал си да говориш като калугер. Дали не са те повредили в затвора?

— Ще те разочаровам. Не успяха. Чувствам се здрав и читав!…

— Е, щом не си намислил нещо лошо, думай! Пък ако си направил голям удар и не си се сетил за мене, язък!…

— Щом съм тук…

— Абе, не ги мога много вашите скарлатовски омайващи думи, но разбирам кога някой се подиграва!…

— Господин Кюлев, Яна е бременна!

В настъпилата тишина Борис чу как старецът изхълца. Закри с две ръце лицето си. Явно се вълнуваше и не можеше да се съвземе. Скарлатов разбра, стана от стола и отново се изправи пред литографията. Мина дълго време, докато Кюлев се съвземе. Борис се бе зазяпал и трепна, когато почувства на рамото си ръката му. Постави я внимателно и нежно.

— Борисе, зетко… Ще мога ли да поговоря с Яна?

— Това е втората част от мисията ми. Каня те на вечеря.

— А, кажи ми, честно! Знам, че тя не те е пратила. Защо ме пожали? Знам, че Скарлатови пекат на шиш такива като мен!

— Не си прав! Ти си първия човек, на когото съобщавам новината.

— Аз никога няма да забравя това. Гордея се, че в жилите на Скарлатови ще тече и моя кръв, моя, кюлевска кръв!…

— И нека се уговорим — не съм бил тук! Искам тя сама да ти каже!

— Тя ще мълчи — въздъхна Кюлев.

— Едва ли. Тя те обича. И няма да те пече на шиш като Скарлатови.

Старецът се засуети. Облече набързо връхното си палто. Заключи дюкяна. Спусна рулетките.

— Работното време още не е свършило.

— Ох, трябва да се приготвя… Купих си на старо смокинг, напълно запазен. Панталонът ми е нов. Трябва да се облека официално! Ще ми изскочи сърцето от радост!

Разделиха се пред дюкяна. Двамата тръгнаха в противоположни посоки. Наистина, защо не му казах направо, ами си чесах езика, помисли си Борис и си отговори, че винаги е имал желание да го мъчи. Дали и баща ми навремето не е изпитвал същите чувства към него? Знаеше, че е несправедливо, но играта на думи му бе забавна. Така, както е забавно на котката не веднага да изяде мишката, а да си поиграе с нея…

Глава трета

Войната бе спечелена от българската армия и загубена от незрялата, авантюристична политика на цар Фердинанд и другите негови управници. За всеки случай, те се оказаха далеч на по-ниско ниво от това на останалите съседи. Ето защо влизането на страната в световната война като съюзник на Германия беше предопределено от предишната. Бъдещето на България зависеше вече не от самата нея, а от съдбата на Германия. Първите успехи на Германия бяха първи успехи и на България — тя завоюва своите стари територии, населени с българи, без сериозни военни действия. Единствено на юг остана една рана, една язва, която само далновидните хора схванаха като началото на края — Солун, където още в 1915 г. дебаркираха англо-френски части. Тук изигра фатална роля германската политика. Тя залагаше на гръцкия крал Константин, който обяви неутралитет на Гърция. Странен неутралитет бе това — с чужда армия в страната, която стои на позиции и се снабдява през неутралната и суверенна територия с окупиран град Солун — втория по големина, удобно пристанище за бъдещо настъпление. Нашата армия, спряла на Дойранските езера, водеше така наречената окопна война. А в Гърция с променлив успех се разразява политическа битка за надмощие между крал Константин — на немска страна — и Венизелос — на страната на Антантата. Спасената и запазена сръбска армия, извозена с кораби до остров Корфу, отпочинала и добре снабдена, бива отново стоварена на Солунското пристанище. През юни 1917 година в Атина е извършен преврат с помощта на англо-френците. Крал Константин абдикира в полза на сина си Александър. Министър-председател и диктатор на Гърция става далновидният политик Венизедос. Гърция обяви война на Централните сили. Сега срещу българската армия на така наречения Солунски фронт застават обединените армии на Англия, Франция, Сърбия и Гърция. Започват се упорити окопни сражения от края на 1917 г. и първата половина на 1918 година. Това е началото на погрома! Разложението обхваща България както на фронта, така и в тила. Войниците са зле облечени и гладни. Липсват боеприпаси. Германия не изпълнява задълженията си за военни доставки, а започва системно да ограбва и без това изтощената страна. В тила царят черна борса, неуредици и корупция. Селското стопанство, лишено от мъже, катастрофално намалява производството. Недоволството се засилва. Три години война е катастрофа за малка страна като България. Започват се търкания между Главното командване на армиите и правителството. Те се изразяват във взаимни обвинения. Военните обвиняват цивилните, че не се грижат за снабдяването на армията. Цивилните обвиняват армията в бездействие. Все повече в грохота на оръдията се чува гласът на народа, който иска мир на всяка цена. От месец март 1918 година до месец юли започва последният, отчаян опит за пробив на Западния фронт в сектора на Арас-Сен-Кантен. Опитът е безуспешен, германската армия се задъхва и накрая, изтощена, прекратява настъплението. Това е почти пълно поражение, останалото са подробности. Влиянието на Руската революция сред войнишките маси започва все повече да се чувства. В нейната реалност те вече са видели пример за изход от войната. Всичко това знаят и в Двореца, и в правителството. Трябва да се действа час по-скоро! Но как? По същество България е окупирана от немците и без тях не може да вземе никакво решение. Правят се малки ходове, които никога в историята не са довели до категоричен резултат. На 21 юни 1918 година пада правителството на Радославов. Идва ново, начело с Александър Малинов. На 15 септември 1918 година започва битката на Добро поле. Нашите войски са изправени пред противник, който ги превъзхожда неколкократно както в човешки сили, така и в техника. На втория ден фронтът е разкъсан. Настъпва разгромът на българската армия. На 28 септември България изпраща делегация за примирие в Солун. На 29 септември то е сключено. Това е пълна капитулация. България се изтегля в старите граници, като тоя път губи и излаза на Бяло море. Френските войски окупирват страната. Абсолютен крах и разруха! За пет години две национални катастрофи! На 3 октомври цар Фердинанд абдикира в полза на сина си Борис. Останали ли са все още някакви сили в нацията?…

Още преди примирието на 24 септември войнишките маси, бягащи от фронта, се обединиха и вдигнаха бунт. Беше разгромена Главната квартира в Кюстендил. На 27 септември обявиха Радомирската република. България беше изправена пред революция. Българското правителство и Дворецът изпаднаха в паника. Същия ден, по нареждане на Лудендорф в София пристигна генерал Ройтер с една германска дивизия и превърна столицата в окупиран град. Тия германски части, заедно с юнкерите от Военното училище, заеха позиции към подстъпите на София. Немски батареи се настаниха по склоновете на Витоша. На 28 септември недобре организираните, разбунтувани войски започнаха сражение по Владайското дефиле. На 29 септември боевете навлязоха в решителна фаза…

През цялата тая нощ се чуваше канонадата на оръдията. Скарлатов се разхождаше в библиотеката. Това бе краят!… Но точно сега ли?… София приличаше на фронтова линия. Градът бе напълно разбъркан. Снабдяването беше прекъснато. Хората се бяха изпокрили по домовете и чакаха развоя на събитията. Търговската банка изглеждаше като остров и нямаше никакъв контакт с външния свят. Борис беше сигурен, че в скоро време ще се реши съдбата на България и тайно се надяваше, че именно сега Яна няма да почне да ражда. Само да издържи още няколко дни, мислеше си той. Защото това, което го безпокоеше, което бе заело цялото му съзнание, бе животът на Яна. За него не бяха изненада нито поражението, нито въстанието. Часът на истината бе ударил!… Тази истина, която той твърдо знаеше още преди началото на войната. Единствената връзка между Банката и околния свят бе Туше Динев. Въпреки че бе зает в полицията от сутрин до вечер, намираше време да се отбие и осведоми Борис за всичко, каквото ставаше навън. На разсъмване в библиотеката влезе Яна по нощница. Тя прегърна Борис и склони глава на гърдите му. Той почувства, че тялото й трепери.

— Мисля, че започва… — каза тя.

— Сигурна ли си?

— Не знам… може би… На два пъти ме преряза остра болка в корема.

Скарлатов събуди Неда. Тя дотича веднага. Поставиха Яна да легне в спалнята. Неда остана при нея. Борис се опита по телефона да влезе във връзка с доктор Сарафов или с доктор Славчев. Обади му се груб глас на немски. Централата беше блокирана от германското командване. Генерал Ройтер бе разположил щаба си в гранд-хотел „България“ и държеше в ръцете си всички съобщителни средства. Скарлатов помоли на немски телефониста да го свърже с генерала. Отказаха му още по-грубо. Позвъня втори и трети път. Накрая окончателно изключиха телефона на Търговската банка. Слушалката мълчеше. Разсъмваше. Той влезе отново в спалнята. Уплаши се. Лицето на Яна беше бяло като вар. Изведнъж тя пое дъх и стисна устни. Едновременно с това заби нокти в дланите си. И под копринената нощница Борис видя как коремът й се надига. Той изтича и сложи ръка върху него. Бе твърд като дъска. Яна не дишаше и го гледаше с широко отворените си, виолетови очи, но той бе сигурен, че не го вижда. Устните й посиняха.

— Яно, дишай, моля те, дишай…

Неда плачеше. Лека-полека коремът почна да спада и омеква. Яна пое дъх. Лицето й се покри със ситни капки пот и взе бързо да диша. После затвори очи и морно отпусна глава на възглавницата.

— Яно, моля те, кажи как си?…

Тя нищо не отвърна, а само с усилие протегна ръка, хвана тая на Борис и с неподозирана сила я стисна. Мина така известно време, докато дишането се уравновеси. Неда избърса лицето й с пешкир. Един нов израз се бе явил на него — едновременно женствен, някак си отправен навътре към нея и същевременно мил, с детска безпомощност и доверие. Тя отвори очи и с учудване се взря в Борис. Лека усмивка озари лицето й. Говореше тихо и бавно.

— Не знаех, че толкова боли. Не се безпокой… Така трябва да бъде! И моля те, обещай ми, че ще направиш всичко детето да се роди! Искам дете, моля те, аз ще изтърпя всичко, ще се старая с всички сили.

Тя пак затвори очи. Скарлатов стана. Тръгна към вратата, но се спря. Погледна огромното легло и триптиха от иконата над него, където бе починала майка му. Тихо затвори вратата след себе си. Тревогата неочаквано нахлу в него. Мислите му почнаха разбъркано да се блъскат една в друга. Изпи голяма чаша коняк. Малко дойде на себе си. И, както винаги в такива моменти, започна да дава заповеди на собственото си тяло, сякаш бе съставено от двама различни хора. Единият, който мисли, а другият, който изпълнява. Това състояние му се бе случило само веднъж в живота, когато беше обсаден в къщата при сражението с гърците в Солун. Той бързо се облече. Очакваше, че може да бъде арестуван веднага след излизането му на улицата. Подир кратко колебание взе маузера. Провери патроните. Освободи предпазителя и го пъхна в джоба. Бе решен на всичко. Тогава се чу външният звънец. Изтича като луд по стълбата. Вън стоеше кола с въоръжени полицаи, а пред вратата — Туше Динев. Скарлатов с облекчение въздъхна. Обясни му на входа с няколко думи всичко. Динев, без да проговори, се качи на полицейската кола и замина. Но чак към обяд доведе в Банката доктор Стефан Сарафов. Той носеше със себе си спокойствието. Влезе в спалнята. Бави се дълго. Когато излезе, каза:

— Господин Скарлатов, трябва веднага да намерим доктор Славчев!…

В тия часове Туше Динев бе винаги на разположение на Скарлатов. Полицейската му кола стоеше пред Банката. Явно действаше срещу официалните нареждания и в най-трудния период за столицата напълно заряза работата си. Но да се намери доктор Славчев в този окупиран град, където всеки беше власт и не се знаеше кой пие, кой плаща, не бе лесна работа. Грохотът на оръдейната канонада откъм Княжево не преставаше. Динев успя да доведе доктор Славчев едва привечер. Контракциите се бяха учестили. След прегледа той бе много разтревожен. Поговори насаме с доктор Сарафов. От името на двамата той обясни на Борис, че положението на жена му не е добро. Раждането се усложнява и трябва веднага да бъде прехвърлена в клиниката му. Скарлатов разбра. Отиде при Яна. Двамата лекари се бяха постарали да я убедят. Тя безропотно прие решението. Само каза:

— Ще направя всичко да се роди детето… Ще бъда храбра…

Вдигнаха я на ръце. Качиха я на полицейската кола. Клиниката на доктор Сарафов беше близо, на площад „Народно събрание“ и улица „Цар Шишман“. Настаниха я в стаята на втория етаж. Туше Динев помоли да бъде освободен. Той съчувствено стисна ръката на Борис. Каза, че ще се отбива често, за да разбере как върви раждането и да помогне с каквото може. Двамата лекари останаха при Яна. Скарлатов се разхождаше сам на долния етаж в чакалнята. Настъпи нощта. Слезе доктор Сарафов.

— Идете си у дома, господин Скарлатов.

Той не каза нищо повече, а и Борис не го попита. Лицето на лекаря бе загрижено. Борис излезе навън. Канонадата откъм Княжево беше спряла. Изведнъж се зададе луксозната кола на Карасулиев и се закова пред клиниката. От нея изскочиха един полицай, а после самият Йосиф и Анастасия.

— Има ли нещо ново? — попита Карасулиев.

— Засега… не знам…

— Позволиха ни да се движим само с полицай.

От ъгъла на улицата се появи Неда с глава, забулена в шамия. Тя тичаше.

— Ти къде?

— При кака Яна…

Тя беше по-голяма от Яна, но й казваше како в знак на уважение.

Анастаия хвана ръката на Борис.

— Господин Скарлатов, нека поговоря с лекарите!… Може би ще ни пуснат с Неда. Така поне ще мога да Ви уведомявам…

Двете жени влязоха в клиниката. След малко се показа Анастасия.

— Разрешиха. Ще се редуваме с Неда. Лека нощ…

Вън пред автомобила останаха Карасулиев и Борис.

Полицаят стоеше настрани, а шофьорът в колата.

— Скарлатов, бих стоял с тебе цяла нощ, но е по-добре да се прибереш! Жените ще се справят с всичко. Ще ме оставиш с колата вкъщи, а после е на твое разположение! Нека стои пред Банката. Динев ми каза, че ще възстанови телефонната връзка. Полицаят има заповед от него да бъде на нашите услуги.

Борис нищо не отговори.

— Мисля, че така ще е по-разумно — настояваше Йосиф.

— Добре — изведнъж се съгласи той.

Качиха се. Колата потегли. Малко след пристигането му дойде Туше Динев. Телефонът работеше. Той почти всеки час се обаждаше в клиниката. Връзката между лекарите и Динев бе Анастасия. За да го отвлече от мислите, разказа му за разгрома на въстанието с подробности. На разсъмване пак се обади по телефона. Говореше с „да“ и „не“. Лицето му помръкна. Остави слушалката и каза:

— Шефе, да тръгваме!

Скарлатов трепна. Страх нахлу в душата му.

— Но защо?

— И двамата доктори искат да поговорят.

В лекарския кабинет го очакваха доктор Сарафов и доктор Славчев.

— Господин Скарлатов — каза гинекологът, — повече от денонощие продължава раждането. Контракциите спряха. Вашата жена изчерпа всичките си сили. Според нас, трябва да предприемем нещо.

— А досега какво направихте?

— Опитвахме се да стимулираме родовия процес, но без успех. Само изтощихме родилката.

— Какво предлагате?

— Оперативна намеса.

— Налага ли се?

— Абсолютно! Няма да може да роди при този тесен таз. Извикахме Ви, за да Ви съобщим, че има два избора — да извадим плода през родовите пътища на части, или да предприемем цезарово сечение.

— Направете така, че да запазите живота й!

— В първия случай шансовете са по-големи, защото не отваряме корема и намаляваме опасността от перитонит.

— Казах, че приемам Вашето решение.

— Но имаме един голям проблем, господин Скарлатов. Тя не е съгласна да унищожим плода. Затова Ви извикахме. Моля Ви, поговорете с жена си…

Борис влезе в стаята на Яна. Неда и Анастасия веднага я напуснаха. Тя лежеше напълно отпусната, със затворени очи и завита с чаршаф така, че само главата й се виждаше. Той седна на стола до главата й.

— Яно, аз съм…

Тя бавно заговори:

— Слушай, защото нямам сили… искам дете!

— А аз искам само теб!

— Моля те… искам дете! Никога за нищо не съм те молила. Сега те моля…

— Обясниха ли ти всичко?

— Нека ми направят цезарово сечение! И ще изпълниш молбата ми, нали?

— Но защо…

— Защото много, много те обичам…

Тя отвори виолетовите си, уморени очи. Той никога нямаше да забрави тоя поглед, пълен с умоление, кротост, примирение, обич и надежда. Той разбра и каза:

— Тогава, горе главата! Всичко ще свърши добре! Ще имаме дете, ще бъдеш щастлива, а аз горд, че жена ми е такова храбро момиче!

Тя притвори дългите си мигли. На тях блестяха сълзи. Борис избърса очите й. Нещо му стегна гърлото. Едва се овладя.

— Аз тръгвам…

Тя пак отвори очи, погледна го и ги затвори. Той излезе. Отиде в лекарския кабинет.

— Ние сме съгласни да направите цезарово сечение.

Без да кажат нищо, двамата лекари излязоха от кабинета. Скарлатов ги последва. Той остана в коридора до стълбата и наблюдаваше замаян приготовленията. Вратата към операционната бе отворена. Една сестра в преддверието подреждаше инструментите и барабаните. Помещението бе дълго като коридор. Подът и стените бяха облицовани с плочки. Доктор Сарафов и доктор Славчев миеха ръцете си с четка. Това продължи доста. После облякоха престилки. Сестрата ги чакаше на операционната маса. Един възрастен санитар изведе Яна от стаята на количка. Всичко това Борис гледаше, застанал при стълбата. Вкараха количката в операционната и затвориха стъклената врата. Той слезе в чакалнята. Там се бяха събрали много хора. Освен Неда и Анастасия тук беше вече и Йосиф Карасулиев, и Неделев с годеницата си, а малко по-късно пристигна Туше Динев, който доведе Славчо Кюлев. Той само стисна двете ръце на Борис. Изглеждаше развълнуван, но спокоен. Динев му бе обяснил какво става, но не и колко е опасно. Всички мълчаха и се услушваха в тишината…

След време се чу шум от отваряне на врата и стъпки на хора. Всички извърнаха поглед към вратата на чакалнята. Показа се старият санитар.

— Господин Скарлатов, качете се горе сам.

Краката на Борис се подкосиха. Туше Динев го поведе към коридора и го остави на стълбата. Той бавно тръгна нагоре. Пред операционната го чакаха двамата лекари. Те бяха по престилки, с измъчени лица.

— Господин Скарлатов, направихме всичко възможно — каза доктор Сарафов. — Жена Ви почина. Скърбим заедно с Вас.

Борис мълчеше. Той не можеше още да осъзнае факта.

— Но имате дъщеря, господин Скарлатов…

— Тя… тя… видя ли детето?

— Не, господин Скарлатов — каза доктор Славчев. — Тя почина още при слагане на упойката. Успяхме чрез цезарово сечение да извадим детето. То също не е в добро състояние. Извикахме на консулт детски лекар. Чакаме го всеки момент…

— Ще мога ли да я видя?

— След малко, господин Скарлатов. Слезте долу, ще Ви извикаме…

По-нататък всичко се разви, сякаш Борис Скарлатов не присъстваше. Съзнанието му се бе стеснило до една точка, до една мисъл. В мозъка му отекваше една и съща дума — Яна, повторена многократно от ехо. Хората около него го ръководеха. Той се бе оставил напълно в техни ръце. Като насън влезе в стаята, където върху белия чаршаф, покрита с друг, лежеше Яна със затворени очи и спокойно, издължено лице. Но не лицето гледаше той, а ръцете й над чаршафа — дълги, слаби, с длани, почернели от рани, от ноктите, които бе забивала в тях. Бе се борила смело, до последния дъх. И защо беше всичко това? Защо тя умря? Имаше ли някакво справедливо начало в тоя нечовешки свят? В природата? Във Вселената, която не оказа милост на това момиче поне да види, да чуе гласа на детето си, да знае, че е имало защо да умре?… Погледна лицето й. Устните й бяха напукани. И пак се взря в дланите на ръцете й с рани, сякаш бе свалена от кръста…

После бе наобиколен от хора, много хора. Мярна се и някакъв свещеник. Кой се разпореждаше с всичко това, той не знаеше. Само забелязваше, че хората около него развиват бясна дейност. Кюлев седеше в ъгъла, закрил с две ръце лицето си, и плачеше. Никой не му обръщаше внимание.

— Господин Скарлатов, моля Ви, изслушайте ме… — каза Анастасия.

Той нищо не отговори.

— Момиченцето Ви не е добре. Динев доведе свещеник. Ще имате ли нещо против, ако го кръстим?

Въпреки замаяността си, Борис разбра, че детето трябва да бъде кръстено, преди и то да умре.

— За всеки случай, Борисе, за всеки случай… Може и да оживее!… — каза Йосиф. — Иди да го видиш!

Той пак изкачи стъпалата към горния етаж. След него вървяха всички. Детето бе в отделна стая, в ръцете на Неда. Точно в тоя момент детският лекар — един млад мъж — го преглеждаше.

— Моля, затворете вратата… — каза той.

Когато свърши прегледа, сложи в горния джоб на престилката дървената слушалка и се обърна към Скарлатов.

— Има шансове. Ще се помъчим да го спасим!

Лекарят излезе. Борис се приближи. Неда, която държеше голото бебе, със страх погледна господаря си и инстинктивно го притисна към гърдите.

— Господарю, аз ще го гледам, имам още кърма…

Той нищо не отвърна. Неда се успокои. Борис се наведе над детето. Стори му се отвратително — едно малко късче месо, слабо, издължено, с типична кюлевска глава и дълги, тънки крачета, които бавно и безцелно се движеха. Понякога мърдаше глава и издаваше непонятни, мяучещи звуци. Изведнъж то отвори очи — сиви, безцветни и разногледи, каквито са очите на бебетата. Ооо, заслужава ли си такава цена?! Защо Яна плати с живота си?! Моята хубава Яна… Моята бедна Яна…

Всички бяха в стаята и мълчаха. Влезе свещеникът. Към Скарлатов се приближи Анастасия. Туше Динев внесе един меден купел, пълен до половината с топла вода. Постави го на масата. Анастасия хвана ръката на Борис.

— Господин Скарлатов, опомнете се… Питам Ви за трети път, как искате да се казва детето?

Скарлатов, без да иска, каза думата, която ехтеше в измъчената му душа:

— Яна.

Край на трета част

КНИГА 4

Гонитбата

Част първа

Глава първа

След обеда на 3 октомври 1924 година банкерът Борис Скарлатов, облечен строго в черен костюм и черна вратовръзка, се разхождаше напред-назад из обширната библиотека на своя дом над Банката. Прозорците бяха широко отворени. Лек вятър поклащаше тежките завеси. Есента бе слънчева, суха и топла, така характерна за София. Отвън се чу звънът на трамвая, а после и воят на електромотора…

Борис се спря и се заслуша. Остър, режещ, писклив метален звук изпълни салона. Подът леко се разтресе. Воят се отдалечи и наново нахлуха обичайните звуци от улицата и чуруликането на птичките. Новата трамвайна линия прокараха през малката тиха уличка точно край дома му и там тя правеше остър завой, за да излезе на булевард „Дондуков“. Този постоянен режещ звук го дразнеше и не можеше да свикне с него. Всички в къщата току-що се бяха върнали от гробищата след заупокойната литургия на жена му Яна. Изглежда жените от Скарлатови ще спят своя вечен сън в София, а мъжете — в гробницата на село. И така, вечно разделени, даже след смъртта, мислеше си той. А времето наистина води до забрава… Какво той помнеше от своя кратък, четиригодишен брачен живот? Едва ли им се събираха няколко месеца, прекарани заедно един до друг. И пак го обхвана това чувство на безвъзвратност. Отново видя за миг лицето й, напуканите й устни и полуотворените й виолетови очи. Но това, което бе сигурен, че няма никога да забрави, бяха почернелите и разкървавени длани, където бе забивала ноктите си в непосилното усилие да роди. Тя не се бори със смъртта, а с желанието да даде нов живот и успя. Но на каква цена?!… Опита се да отмахне тези мисли. Непосредствено след като Яна умря, дълги месеци той не можеше да се избави от образи и видения, свързани с нея. Имаше едно хубаво, мило, добро и непознато момиче Яна. Тя се яви неочаквано в живота му, повървя заедно с него и после се отдалечи, докато се изгуби отвъд хоризонта…

През открехнатата, тапицирана с кожа врата на библиотеката се чу тропот на тичащи крачета и детски весел глас. Трябваше да свиква и с детето. Малката Яна се завърна в дома му преди един месец. През тия години той я виждаше от време на време, когато отиваше на село или когато Неда я довеждаше в София. Неда я кърми, Неда я отгледа заедно със своя син Никола, млечен брат на Яна. Остави на село собственото си дете, за да се посвети изцяло на малката Яна. И сега вече окончателно се прибраха в София, защото Яна навърши шест години. Чу се отново детски смях и пак тропотът на тичащите крачета. Той затвори вратата. Денят му изглеждаше странен, трябваше да присъства и на заупокойната литургия за жена си, и на рождения ден на дъщеря си. Ден за една жива и една мъртва Яна. Колебаеше се как да постъпи и реши по скарлатовски — открито. На една и съща вечеря събираше близките и за едното, и за другото. Щеше да смени траурния черен костюм със смокинг и толкоз!

В огромната баня пред голямото огледало той продължаваше да мисли върху бъдещия живот на тоя дом… Идваше нов човек — дете, неговата дъщеря. А от огледалото го гледаше образът на мъж, преминаващ средната възраст, със ситни бръчки около очите, с две дълбоки бразди, спускащи се от носа към ъгъла на устните, а в черната му коса ясно личаха цели кичури бели коси. След излизането си от затвора няколко години носи брада. Но и тя почна да побелява и той я избръсна. Така изглеждаше по-млад. Остаряваше и това не му бе особено приятно.

Вратата на банята се отвори и на прага застана малката Яна. Тя се стресна от внезапната среща и го гледаше мълчаливо. Борис се намръщи.

— Чукай на вратата и чак като се убедиш, че няма никой, тогава влизай!

Детето нищо не отвърна, но лицето му се намръщи също като на Борис. Той с любопитство я наблюдаваше. Телце издължено, с тънки, дълги, стройни крачета в бели три четвърти чорапки, едното смъкнато от буйната игра. Облечена в скъпа, копринена бяла рокличка. Бузи зачервени, кожа загоряла от слънцето. Очи сини, прави светлоруси коси, привързани с бяла панделка, падащи свободно върху раменете. Повече прилича на Кюлев, си каза той и без да иска, още повече се намръщи. Детето също. И странно — в тази бойна поза на малко зверче, събрало вежди, изведнъж се превърна в екземпляр от племето Скарлатови. Нямаше грешка! Гледаше го старият му баща в момент на несдържана ярост. Той се усмихна. След кратко колебание момиченцето също се усмихна, скулите на малкото му слабо личице се очертаваха и нещо добро, весело и наивно превърна израза й в съвсем детски. Сега го гледаше неговата жена Яна. След миг детето избяга от банята и той затвори вратата след нея. Съвсем е малка, помисли си. А малките деца приличат на маймунките — сменят бързо както настроението си, така и изражението си. Ето, дъщеря му живее вече месец у дома и ако обобщи впечатленията си, те се свеждат до буйност, упоритост, стигаща до кюлевски инат, независимост, свободолюбив и преди всичко дивост. Та можеше ли да иска повече?!… Яна израсна на свобода в село, сред ливади, поляни и планини, сред деца не по-малко диви от нея. Като се прибави това, че всичките й желания са били удовлетворявани, сблъсъкът между двамата предстоеше. А той не искаше да й налага волята си по брутален начин.

Хуманитарните идеи на Русо за възпитанието бяха и негови идеи. А това значеше да признава свободата даже на едно невръстно дете и с нищо да не се опитва да я накърнява. Знаеше колко е трудно това и въпреки всичко щеше да спазва тези велики принципи. Да остане повече на село е невъзможно… Ето още един проблем, който трябва да реши. Има ли някакви чувства към нея?… За всеки случай повече биологични, като поредната издънка от рода Скарлатови. А духовни — доколкото е родена от Яна, която мечтаеше за нея. Към всичко това се примесваше и някаква тъга и жалост, чисто човешка жалост към сирачето. Тя не видя майка си и никога нямаше да си я спомни нито с ласките и думите на обич, нито с красотата и добротата й. Така че детето е такова, каквото е, и той не можеше да желае повече нито от тия, които се грижеха досега за него, нито от самото него. Не, той не бива да бъде груб или суров към малката Яна без майка. Но не може да замести майката. Тогава как ще я кара? По дяволите, каквото стане! В края на краищата детето е здраво, живо, загоряло от слънцето, с нормална детска психика! Ще стане красиво момиче… В това не се съмняваше. Инстинктивно, както всеки Скарлатов, той оценяваше породата безпогрешно като конепритежател. Без никой да го е учил, знаеше какво ще излезе от едно конче. Сигурно в рода ни е имало търговци на добитък, джамбази, доставчици на турските орди или най-вероятно разбойници и конекрадци…

Какво мощно оръжие е физическата красота, си мислеше той. Но откато свят светува, хората са я смесвали неволно с нравствената, даже са я идентифицирали с нея, както древните гърци. Една Венера Милоска ще остане идеал за нравствена красота, въпреки че, разглеждана безпристрастно, тя е може би само една красива, възпълна млада жена. Едва в края на XIX век модернистите потърсиха на друго място нравствената красота, за всеки случай не във физиката, и разшириха хоризонта на художествените търсения до безкрайност. Несъмнено те са прави!… И все пак красотата на тялото ще остане, докато съществува човечеството, и ще бъде винаги издигана на пиедестал. Противоречието никога нямаше да се разреши, защото всяка красота е една загадка. Ето малката Яна живее при него, а между тях няма никаква близост. Не можеше да я обвини в неконтактност. С всички останали е дружелюбна, весела, непосредствена. В игрите с децата стигаше до забрава. Играеше на село с малкия Никола, играеше с децата на Карасулиеви. Всяка вечер, преди да заспи, прегръщаше и целуваше дойката си Неда. Добре се погаждаше и с възрастните — с Йосиф Карасулиев например, който не скриваше симпатиите си към детето. Галеше се като коте в скута на Анастасия. Особено се привърза към стария си дядо — Кюлев. Той стана всекидневен посетител в дома на Скарлатов и с часове разговаряше с детето. За какво? Борис нямаше понятие… Трябваше да намери път към сърцето на дъщеря си, така както всички бяха намерили, но как, не знаеше. А оттук и не можеше да определи поведението си. Излезе мрачен от банята, където се застоя прекалено дълго. Когато се появи в салона, завари стария Кюлев седнал на масата, а на коленете му Яна. Тя безмилостно скачаше и тъпчеше новия му панталон. Откакто се роди внучката, Кюлев се обличаше за всекидневните си посещения в дома на Скарлатов подчертано елегантно. Старецът и детето не забелязаха влизането на Борис в салона, толкова бяха увлечени в играта. На масата имаше една красива старинна табакера от бронз с позлата, тук-таме олющена. Върху покривката бяха наредени няколко монети — сребърни и бронзови. Злато нямаше. Старият Кюлев извади от малкото джобче на жилетката си една друга сребърна монета. Подаде я на детето.

— А сега кажи това какво е?

— На мене ли я даваш, дядо?

— А на кой? Аз имам на тоя свят една малка Яна и никой друг! Гледай и кажи!

— Ами на тази страна има едно пиле…

— Какво пиле?

— Бухал.

— Я пак погледни!

— Не, кукумявка.

— Не скачай така по краката ми. Стар съм вече. Бухал или кукумявка какво значи? Какви птици са те?

— Най-умните пилета. Аз съм виждала на село и бухал, и кукумявка. Мигат с очите ей така, много рядко…

— А щом е умна птица, кой народ я е тачил?

— Гърците.

— А по-точно? Нали съм ти разказвал.

— Атиняните. Но, дядо, не искам повече да отговарям. Дай ми паричката!

— Ти трябва да знаеш какво притежаваш и колко струва. Това е сребърна атинска тетрадрахма. Един от най-добрите екземпляри, които съм виждал. И не я стискай в ръцете — засмя се Кюлев, — потни са. Ще развалиш монетата. С какво ще следваш в Оксфорд?!…

— Ще си я сложа тогава при другите парички.

На Скарлатов, който слушаше целия разговор, му стана неприятно. Той се изкашля. Яна се извърна, погледна го и смръщи лице. Прибра монетите в бронзовата табакера. Скочи от краката на стареца и мина като фурия край баща си. Кюлев смутен се изправи.

— Не станаха ли много сарафи в тая къща… — каза Борис.

— А какво лошо правя? Пак аз съм виновен!…

— И мислите, че няма на тоя свят по-ценно възпитание от това чрез пари?

— Ако ти смяташ парите за гюбре, друг въпрос! Но не мислиш така… Иначе нямаше да бъдеш банкера Скарлатов.

— Разликата е от тук до небето, но и да Ви обяснявам до сутринта, все тая! Сарафина си остава сарафин!…

— Не се срамувам от занаята си. Дай, боже, всеки да постигне в живота си това, което аз постигнах!

— И станахте за човечеството Русо, Спиноза, Еразъм Ротердамски?

— Не съм ги чел.

— Бих се учудил на противното. Но за да не водим друг спор, ще Ви моля повече да не занимавате детето с пари!

— Ние си играем. Това е игра!

— Игра по-опасна, отколкото с пълни пистолети. Друг път да не се повтаря!

Кюлев измърмори нещо под носа. Борис остана убеден, че старият лихвар няма намерение да прекъсне тази завладяваща детето игра, защото по тоя начин той търси пътя към сърцето му. Тези разсъждения донякъде смекчиха Скарлатов и той наля на двамата коняк. Чукнаха се. Поне временно се помириха. След като изпи чашата си, Кюлев се извини и излезе от салона. Отиваше при внучката си и Борис не го спря.

Първи от поканените гости пристигнаха семейство Неделеви — точно на определения час, нито минута по-рано или по-късно, с неговата до педантизъм английска акуратност. С влизането им в салона повя леден вятър като от айсберг. Жената на Неделев сякаш бе направена по поръчка от самия него. Мълчалива, със спокойно, безизразно лице, което в съвместния им живот ставаше все по-заспало. Тънка, суха, почти плоска, с правилни черти на лицето, тя би могла поне при малко живот да бъде красива, но беше безлична. Едно определение, което Скарлатов направи преди години и никога после не го промени. Той не можеше да си представи какво правят тия двама души в огромния си великолепен дом. Какво разговарят, или въобще разговарят ли? Каква е близостта помежду им? И никак не можеше да си ги представи в леглото. Може би затова съвсем естествено приемаше, че те все още нямаха деца. А щяха ли да имат? Вероятно, когато Неделев реши.

Както винаги разговорът протичаше мудно, с усилие от страна на Скарлатов. Чакаше с нетърпение да му дойдат на помощ Карасулиеви, а те обикновено закъсняваха. Трудно събираха обоза. След обичайните поздравления Неделев седна на фотьойла до камината със спуснатите си клепачи, сякаш спи. Жена му се настани в най-далечното кресло до прозореца. И двамата мълчаха. Скарлатов се чудеше как да подхване някакъв разговор. Тогава от заспалия Неделев излезе глас, като че от някакъв механичен инструмент.

— Вегенел не е добре.

— В какъв смисъл?

— Не е добре със здравето.

Борис отново се изненада от студенината и безчувствието му. Ето един човек, с когото дълги години са работили заедно, сега е изпаднал в беда, а това не предизвиква у Неделев даже елементарно човешко съчувствие.

— Какво му е всъщност? — пак попита Скарлатов.

— Не може да пази равновесие и е смутен говора му.

— Смяташ ли нещо да предприемеш?

— Това няма отношение към работата ни. А и той не иска да се знае от хората. Надява се, че е временно.

— А ако стане нещо с него?

— Мисля, че тогава е най-добре да се изкупят неговите акции и предприятия. Вероятно аз ще бъда клиента.

— А не е ли най-добре да го отведеш във Виена на медицински преглед?

Неделев сви рамене. Скарлатов се ядоса.

— А защо след толкова години съвместна работа не го придружиш? Той има нужда от помощ!

— Аз не съм му нито роднина, нито бавачка!

— Тогава аз ще се заема с тази работа!

— Твоя воля.

Борис още същия миг реши да изпрати Туше Динев с колата в Рила планина и евентуално той да придружи Вегенел до Виена. Искаше да каже още нещо злъчно на Неделев, но в тоя миг влезе и самият Динев — все така младолик, с буйни руси коси, елегантно облечен в тъмен костюм, с красивата златна верижка на часовника върху жилетката, подарен навремето от Скарлатов. Но с годините неговата младежка живост, усмихнатост бяха помръкнали. И нещо твърдо и отчуждено се яви в израза на лицето му. Лека-полека си бе изработил поведение към себеподобните, граничещо с арогантност, но не и към Борис. Той запази към него цялото си уважение, дори обич. Скарлатов имаше възможност да го наблюдава как се отнася към останалите хора. Дали службата не го превръщаше постепенно в човекомразец?… Заемаше важен пост в политическата полиция и всички се страхуваха от него. Защото властта не е фикция. Тя е реалност и в тия бурни години след войната се случиха толкова много неща, че властта взе застрашителни размери — една чума, която проникна с пипалата си даже до интимния живот на хората, до техните съкровени мечти.

— Динев, бих те помолил за една работа…

— На Ваше разположение съм.

— Трябва да се освободиш тези дни.

— Точно сега ли?

Скарлатов нарочно водеше разговора пред Неделев. Искаше по този начин да го засегне.

— Вегенел е болен.

— Той е вече стар.

Отново Борис се учуди на безчувствието на хората, тоя път на Динев.

— Старите хора са неизмеримо ценни със своя опит, особено тия, които в живота са създали толкова материални блага за останалите!… Вегенел е строител, от хората, които се интересуват от ближния.

— Аз изказах само съображението, че всеки е смъртен.

— Това особено се набива, когато работиш в полицията, нали?…

— Не съм съгласен с Вас.

— И така, възможно ли ти е, да речем, да отсъстваш тези дни от работа и отидеш със Спас в Рила? Вземи със себе си и най-добрия невролог на България. А после може би ще се наложи да го придружиш до Виена. Разноските ще поеме Банката.

Неделев отвори малко клепачите си. Скарлатов предизвикателно го погледна и повтори натъртено:

— Всички разноски поема Банката.

Динев мълчеше.

— Естествено аз не мога да те задължа.

— Напротив! Приемам с удоволствие. Не Ви отговорих веднага по мои лични съображения. Простете… От утре излизам в безсрочен отпуск и съм напълно на Ваше разположение.

Защо „безсрочен“, искаше да попита Борис, но в този момент дворът на Банката се огласи от клаксона на кола и скоро Карасулиеви нахлуха като хунска орда. Звънецът на вратата не млъкна даже когато отвориха. Чу се смях, високи и възторжени детски викове и тропот на крака, сред които гласовете на Йосиф и Анастасия. Скарлатов отиде да ги посрещне. Бяха натоварени с пакети и цветя. Всеки от тях, включително и децата им, носеше по нещо. Но шофьорът на Карасулиеви слезна още три пъти, за да донесе останалото. Широк човек бе Йосиф, със замах. Яна съвсем полудя. Скачаше и викаше на висок глас. Йосиф я понесе на ръце и така всички влязоха в салона. Натрупаха пакетите в средата на килима. Анастасия започна да ги разпределя: торти, сладкиши, деликатеси, вина предаде на Спас и Неда. Останаха подаръците. Яна нямаше търпение и започна да развързва панделките им. Какво ли не бяха купили Карасулиеви! Цял магазин за детски играчки!… Имаше едно влакче с релси, гара и се движеше със свещ и малък парен котел. Йосиф седна направо върху килима и с помощта на шофьора си бързо монтираха играчката и тя тръгна в кръг, даже изсвири. Децата на Карасулиеви бяха много възпитани. Евангелия имаше вече осем години, а Иван — четиринадесет. С миловидното си и спокойно лице момиченцето приличаше повече на Анастасия. Слабият и блед Иван — висок за годините си, със светлоруси коси и сини очи, не приличаше на никого. Мълчалив и тих, той изглеждаше вглъбен в себе си. Още от съвсем малък го обличаха с дълъг панталон, сако и вратовръзка като истински джентълмен. Беше извънредно стеснителен, за разлика от Йосиф, който навсякъде, при всички обстоятелства се оправяше с многословието и общителността си. Скарлатов, наблюдателен по наследство, особено що се касаеше до човешки характери, не можеше да изработи свое мнение за Иван. Че по характер не се е метнал на Йосиф, това бе факт. Не беше трудно да се забележи, че истинската му духовна връзка е с майка му Анастасия. В отношенията им се забелязваше някаква особена мекота и обич без външна показност. Какво вълнуваше въображението на този стеснителен юноша?…

Вратите между салона и библиотеката бяха широко отворени. Той се дразнеше от детската врява, за разлика от Йосиф, който сред деца се чувстваше като баща на голяма фамилия. И за да не каже някаква глупава сентенция или дълбокомислено напътствие, Скарлатов се оттегли в библиотеката. За свое учудване там завари Иван. Стоеше прав пред старинното пиано. Беше го отворил и натискаше съвсем тихо един по един клавишите. Когато забеляза Борис, се стресна и затвори капака.

— Напредвате ли? — попита Скарлатов.

Кървава червенина заля почти моминското лице с гладка кожа на Иван. И вместо да отвърне на въпроса, момчето каза:

— Вашето пиано е съвсем неакордирано.

— Не бихте ли изсвирили нещо?

— Един фалшив тон предизвиква болка.

— Така ли?

— Може би при мен е така. Учителят ми каза, че имам абсолютен слух.

— Доколкото знам, и Моцарт е имал абсолютен слух.

— Това не е решаващо. Мнозина от гениалните музиканти са нямали абсолютен слух. Просто е една вродена особеност, която не винаги помага, а понякога дори пречи…

— Бихте ли ми обяснили?

— При мене един фалшив тон ме разстройва.

Скарлатов се замисли. Що се касае до музиката, момчето влизаше в разговор.

— Още утре ще наредя да акордират пианото, или може би е много остаряло?

— Инструментът, според мен, е с хубав, мек тон. Старинна, солидна виенска изработка с бронзова плоча за струните. Има типичното бароково звучене за камерна музика.

— А пък аз мислех, че пианото, за разлика от цигулката, е доста механичен инструмент и че всички си приличат.

— О, не! Всяко пиано е различно.

— Следващия път, когато дойдете, ще ми изсвирите ли нещо?

— А Вие, господин Скарлатов, обичате ли музиката?

— Не знам. Музиката при мен действа доста странно… Сякаш усилва до болезненост и завърта като буря мисли, чувства и спомени. Може би затова избягвам да я слушам.

Момчето внимателно погледна със сините си очи Борис, сякаш откриваше в този странен мъж, който не допускаше никого до себе си, нещо неочаквано.

— Това е хубаво, господин Скарлатов, че музиката Ви вълнува.

— Казват, че тя трябва да успокоява. Доколкото знам, използват я и за лечение в психиатриите.

— След Вагнер въздействието на музиката е такова, каквото го описвате Вие, и според мен така би трябвало да бъде…

В библиотеката един след друг влязоха Кюлев, Неделев, Карасулиев и Туше Динев с чаши в ръка. Йосиф се заинтригува, че Иван разговаря със Скарлатов. Баща и син стояха един срещу друг като чужди хора. Иван напълно се затвори в себе си. Карасулиев не можа да сдържи любопитството си и попита:

— И за какво си приказвате?…

Не му отговори нито Иван, нито Борис.

— Останете при нас — покани го Скарлатов.

— Ще отида оттатък… — отвърна момчето и напусна библиотеката.

Йосиф изведнъж избухна:

— Какво поколение расте! Иде ти да се гръмнеш!… Работиш като вол, печелиш, скъсяваш живота си!… А наследникът ти няма и хабер как става това. Не иска и да знае, че се трепеш! И всичко ще иде на вятъра! Но майка му е виновна! Мотаят се разни даскали по музика… В гимназията върви едва-едва с тройки. По цял ден свири на пиано. Ще стане чалгаджия и пияница! — заключи речта си той и млъкна.

— Бащата на Гьоте е бил търговец — възрази Борис.

— Та какво от това!

— Можеш да си направиш аналогията.

— Нерде Гьоте, нерде Иван!! Нещастник!

Всички седнаха във фотьойлите. Само Йосиф с чаша в ръка се разхождаше по килима. Все още не можеше да му мине. Затова в яда си попита Динев:

— Е, как е, господин пристав?

— Само инспектор в политическата полиция!

— Не е ли все едно! След като изтрепахте тридесет хиляди души българи, седнахте ли си на задника?

— Преврата на девети юни и потушаването на септемврийския метеж бяха дело на военните, а не на полицията!

— А кой закла Стамболийски и сетне прехвърлиха убийството върху македонците и ВМРО?

— Военните — невъзмутимо отговори Динев.

— Всички сте един дол дренки.

— А какво щеше да стане, ако Стамболийски бе провел както трябва закона за незаконно забогателите от войната и национализацията на банките? Йожи, и досега щеше да киснеш в затвора! — каза Динев.

— Щях да му намеря колая!

— Не съм сигурен — обади се Борис. — На Стамболийски не му стигна време. Събитията логически го водеха към действия, сходни с тия на Ленин в Русия.

— Но го изпревариха!

— Ти трябва да бъдеш благодарен на този покойник! Единственият политик в България, който се опита да направи нещо за селото и селяните — базата на нашето стопанство! По него време ти се разпореждаше с Камбиалния синдикат и стана некоронования цар на валутните операции в страната. Не те питам каква ти е печалбата, но мога да предполагам… Именно при управлението на земеделците ти основа своята банка с обидната за България форма — Френско Нидерландска, за да угодиш на господарите си!

— Защо говориш така! Кой ни срина!? Кой унищожи Синдиката и даде в ръцете на некадърната Народна банка да се разпорежда с нещо, от което няма понятие? Чиновник търговец не става! Никога България не е изпадала в такова безпаричие!

— Вярно е, що се касае до държавата. Тя сега е във финансова разруха. Кой партньор ще иска да му посредничи такава кървава власт! Търговията е в упадък. Би трябвало и твоята банка да страда, и тя да претърпи някои последици… А какво? Колкото България затъва, толкова твоята банка цъфти! Печалбите ти се увеличават! Драги Йосифе, ти в мътна вода риба ловиш! Това е същността и на банката ти, и на Командитното ти дружество, което, апропо, запази…

— Е, аз нямам амбициите да ми издигне паметник благодарното отечество! Нали вие с Неделев сте строителите на индустрията?!… Само че като приятели ви казвам — твърде много инвестиции хвърлихте в една разкапана държава. Изтощавате банката и може да рухнете заедно с държавата.

Настъпи мълчание. Това, което каза Карасулиев, беше вярно. Дали линията, която водеше Търговската банка, наистина не е погрешна? Дали Йосиф знае нещо?… Без да иска, Скарлатов погледна към Туше Динев. Очите им се срещнаха. Динев спокойно каза:

— Ако държавата пропадне, всички търговци ще загубят, включително и ти, Йожи!

— Какво искаш да кажеш?

— Предстои втори тур.

— Значи вие, полицаите, готвите ново кръвопускане?…

— Откак свят светува, полицията никога не е имала нито силите, нито възможностите да направи преврат. Тя само застава на една или друга страна и по принцип е на страната на победителите. Има само една сила и тя е армията!

Отново настъпи мълчание. Всеки от присъстващите правилно разбра думите му. Предстоеше нов тур, но какъв? Кога?… Никой и не го попита повече. Той нямаше да каже. Бояха се от него, от осведомеността му. Отделът, който завеждаше в политическата полиция, му даваше неограничени възможности да събира сведения. Той използваше държавния апарат и за целите на Търговската банка. Скарлатов бе абсолютно сигурен в лоялността на Динев. Така, както едно малко кученце скланя глава, за да я погали пръв господарят му, и след това завинаги то остава привързано към него. Туше Динев бе предан на Скарлатови до гроб. Докато Карасулиев никога нямаше да бъде сигурен в действията си, понеже сянката на Динев щеше да пада върху всяко негово начинание, изискващо дълбока тайна както в замисъла, така и в провеждането. И знаеше също, че никога няма да може да го купи. Ето защо той се страхуваше, но не си позволяваше нито за миг да се отпусне, още повече, че хората блюдолизнечеха пред Динев. Търсеха неговата благосклонност, както търсят тази на палачите.

Отново металното скърцане и воят на трамвайния мотор нахлу в стаята. Устата на Скарлатов се изпълни със слюнки.

— Не се живей вече! — възкликна той.

— Що не се махнеш оттук? — каза Карасулиев. — И при нас стана много шумно.

— Къде, на небето ли да ида?

— Имаш кола. Една хубава вила близо до София ще те успокои.

— Вила ли?

Скарлатов за миг помисли, че и това е някакво решение.

По-късно всички бяха насядали около огромната маса. Вечерята протичаше мълчаливо. Анастасия седеше от единия край до децата, а Иван там, където започваха възрастните. От едната му страна бе малката Яна, а от другата — жената на Неделев. Изведнъж се разнесе високият глас на малката. Борис намръщено погледна нататък.

— Аз съм виждала майка си, разбра ли! Аз помня мама!

Явно бяха започнали някакъв спор с Евангелия.

— Ти не си могла да я помниш! Била си съвсем глупава!…

— Не е вярно! Аз я помня! Тя ми каза: „Яно, много те обичам“ и ме целуна!

Всички възрастни спряха да говорят. Спорът в детския край ги заинтригува.

— Тя не е била жива! — каза Евангелия спокойно.

Яна, цялата изчервена, хвърли вилицата на пода. Беше изпаднала в типичен скарлатовски гняв. Отникъде не й дойде подкрепа. Щеше да се разплаче. Обърна се към Иван и го хвана за ръка с някакво тържествено изражение. Беше намерила своята опора.

— Нека Иван да каже! Той помни! Той е бил голям! Нали мама каза: мила Яно, много те обичам!

Иван се изчерви. Той мълчеше.

— Кажи! Кажи!…

— Аз помня майка ти. Тя беше добра и много хубава.

— Ето, видяхте ли?! — каза Яна. Тя тържествуваше. Нейната детска логика победи.

Разговорът навлезе в една плоскост, която не предвещаваше нищо добро, но се появи Неда с огромна торта и шест свещи, набучени в нея. Това разреди натегнатата атмосфера. Всички изчакаха момента, когато Яна духна шестте пламъка. Отново настъпи оживление. Малкият инцидент се забрави от всички, с изключение на Борис. Какво ли е станало при децата?… Явно дъщеря му е разговаряла и друг път за това, поне с децата на Карасулиев. Какво ли са разказвали?… Той погледна към тях. Не, никога нямаше да узнае!… Отново му стана тежко. Йосиф, по типичния си македонски табиет, обърна всичко в смях.

— Брей, да се не види! — възкликна той. — Снахата била много сербез! Отсега командва моя мухльо!…

Пак се чу гласът на Яна.

— Искам сладолед!

— Но яж първо от тортата! — каза Анастасия.

— Искам сладолед!

„Много е невъзпитана, дали да се намеся?“ — помисли Борис. Донесоха й купа сладолед. Той я наблюдаваше. Изведнъж детето млъкна и съсредоточено започна да яде. И тогава той видя другата Яна, с гимназиалната униформа, по същия начин да яде сладолед на същата маса. Видението стана почти реално, когато малкото момиченце си помогна с пръстчето на другата ръка, за да не падне парчето от лъжичката. Наследственост, какво силно нещо е! — помисли си той и въздъхна.

Глава втора

На другия ден сутринта първият посетител в кабинета му беше мистер Маркъм, стар клиент, бивш директор на американския колеж в Самоков. По-късно създаде малко издателство с печатница в София за протестантска книжнина. Имаше същевременно и репутацията на добър журналист, чиито статии и обзори за България поместваха американските вестници. През бурните събития в България след войната зае хуманна позиция срещу престъпленията и безобразията, които се вършеха. По сведения на Туше Динев помагаше на хора, гонени от терора. Още с пристигането си в България вложи капиталите на американската протестантска мисия в Търговската банка — вероятно защото Скарлатов беше бивш възпитаник на американския Роберт колеж в Цариград. Не бяха големи, но важни за Борис, тъй като му осигуряваха пряка връзка с американските банки. Мистер Маркъм, делови като всеки американец, пристъпи направо към въпроса. Понеже са изчерпали авоарите си от Банката, попита дали може да му отпусне заема в левове. Касаеше се за доста голяма сума, която далеч надхвърляше нуждите на малката му печатница, а и разноските на мисията. След кратък размисъл отговори:

— По принцип съм съгласен.

— Трябва да Ви кажа, господин Скарлатов, че не знам кога ще получа доларите от Америка. Финансово сме затруднени.

Борис прецени, че в тия времена, когато в страната липсват каквито и да е чужди девизи[191], а най-много се търсеха доларите, тази сума му е добре дошла.

— Ще почакам, колкото е необходимо, мистер Маркъм.

— Благодаря Ви, господин Скарлатов. Винаги сте били много любезен. Не ме попитахте за гаранциите…

— При едно по същество благотворително предприятие, каквото е Вашето, какви гаранции мога да искам? Достатъчна ми е Вашата дума на джентълмен!… И все пак, сумата е доста голяма…

— В живота на всеки народ настъпват тежки моменти. Нещастия се стовариха върху България. Мисля, че е съвсем логично да помагаме на онеправданите с каквото можем, и не на последно място — материално!… Аз, така или иначе, съм свързан с Вашата страна и обичам народа й.

— Филантропията не е най-доброто средство за помощ.

— О, не, разбира се! Както знаете, аз изпращам статии до американския печат в защита на жертвите от терора. Властта не ме обича. Всекидневно получавам заплашителни писма. Как мислите, има ли реална опасност?

— Те няма да смеят да посегнат на американски журналист. Вие сте известно име, мистер Маркъм. Те се боят от Вас.

— Така ли? Един агент ме чака пред Вашата банка…

— Утешете се, че не сте единственият.

— Всъщност какво става, господин Скарлатов, в тази измъчена страна?

— Нещо ужасно, което тепърва предстои.

Борис с горчивина помисли за смазаното обществено мнение, за това, че чужденците трябва да сочат истината и да отстояват правата му. А после без всякаква логика, във внезапен порив и чувство на безсилие пред властта, той каза:

— Мистер Маркъм, ако Ви трябва по-голяма сума, аз ще Ви я дам! Ще я върнете, когато можете. Лихва няма да Ви взема! Все пак Вие, за разлика от нас, вършите нещо, каквото и да е то!

— Ако се наложи, ще се възползвам от любезното Ви предложение.

— Бих бил радостен да Ви помогна с каквото мога!

Маркъм помълча и после добави:

— Господин Скарлатов, аз в момента имам съвсем частен проблем.

— Кажете го, мистер Маркъм.

— Една англичанка пристигна от Индия. Била е дълги години преподавателка по английски някъде далеч в Хималаите, към границата на Непал. Напуснала е страната по лични съображения. Пристигна тук и потърси нашата помощ.

— Казахте, че е англичанка?

— Там е трудността. Тя е протестантка, с други думи — християнка като нас, но британска поданица и ние нямаме право да я назначим в колежа или където и да е в нашата американска мисия. А тя не иска да се връща в Англия.

— Предполагам знаете отношението към протестантите в България…

— Като към чумави, както казвате вие… И все пак, бихте ли ми дали някакъв съвет? Тя владее езици. Би била прекрасна секретарка.

— Трябва да Ви разочаровам, мистер Маркъм. В България не е прието да се назначават секретарки по много причини. Ще ми отнеме много време, ако Ви обясня.

— А кореспондент?

— Работата на кореспондент върши моят секретар. Писмата диктуваме лично аз или господин Неделев на съответния език. Честно казано, кореспонденцията е минимална. Връзките ни с чуждите банки също. В момента България е в криза не само политическа, но и икономическа…

— Простете, господин Скарлатов. Бях нахален. Още веднъж Ви благодаря за Вашата отзивчивост.

Секретарят, току-що завършил американския колеж, изпрати мистер Маркъм като стар познат. Работеше отскоро в Банката, владееше добре и немски език, а също машинопис и стенография. Бе син на търговеца Христов, в миналото всепризнат доайен в житната търговия, който живееше от лихвите на немалкия си капитал, вложен в Банката. Скарлатов го прие на работа по молба на баща му. Беше мълчалив, стриктен, отличен работник, но Борис знаеше, че няма да остане дълго време тук. Банката бе само едно стъпало в кариерата му.

Борис изведнъж се почувства притеснен и стана от бюрото. Взе да се разхожда напред-назад. Кабинетът му се струваше все по-тесен. Чувстваше се като в луксозна килия. И друг път бе изпитвал това усещане. Ако някога построи нова банка, кабинетът му ще представлява един дълъг коридор с дебел килим, врата на единия край, бюро в другия и нищо повече! Но къде да иде? На разходка? Навън е мъгла и студ. При Неделев? О, имаше да поговори и с какво да го ужили, като си излее гнева! Но не си струваше! Знаеше, че той е недосегаем за каквито и да било чувства, както броненосците, когато се свият на кълбо. Други срещи за днес нямаше.

В кабинета му влезе Туше Динев. Борис искрено се зарадва. Видя му се малко странно облечен — с военна мушама и груби туристически обувки.

— Монблан ли ще изкачваш?

— Отивам при Вегенел.

— Не очаквах, че толкова бързо ще уредиш въпроса с отпуската си.

— Не беше проблем.

Скарлатов позвъни за секретаря.

— Нека дойде Спас!

Секретарят се усмихна и каза:

— Изглежда е зает с друго.

— Колата ли поправя?

— Не, качил се е на покрива.

— На Банката?!

Секретарят кимна с глава.

— Странни работи стават тук!… Но да тръгваме, Динев, нали ще ми правиш компания за обед? — и си помисли колко рядко обядваше.

Двамата изкачиха мраморните стълби към горния етаж. Никой не ги посрещна. Още от коридора се чуваше високия глас на Яна, която изтича от кухнята, видя ги и веднага се скри. За учудване на Борис се появи Кюлев. Той посещаваше често дома му, но не по това време. Старецът смутено се изкашля и ги поздрави. В коридора излезе и Неда, погледна към него и цялата се изчерви. Някъде отгоре се носеха ударите на чук.

— Не ме очаквахте, нали?

Неда нищо не каза.

— Едната половина от домочадието ми е на покрива, а другата е онемяла. Все пак, бихте ли ми обяснили?

Но вместо да отговори на въпроса, Неда попита:

— Веднага ли да сервирам?

— О, не. Не се безпокойте! Ще почакам. Ние с Динев сме в библиотеката. И нека коминочистачът слезе при мен или да извикам пожарната команда да го свали от покрива!…

Двамата влязоха в библиотеката.

— Съблечи се тук, Динев. Изглежда е тежко да имаш семейство… Как беше: „Кой за деца плаче, за очи да плаче!“…

Динев се усмихна. Свали мушамата и седна.

— А сега да пием! Ти си напълно свободен човек и не направи глупавата грешка да се ожениш…

— Но направих други, далеч по-големи!… Сега съм убеден, че Негово превъзходителство беше навремето прав, като ми казваше, че единственото свястно нещо в живота, което можех да постигна, е да имам семейство и деца!…

— Съжаляваш ли?

— Каква полза!…

— Днес си настроен самокритично. Виждам те в нова, непозната светлина. Наздраве! — чукнаха се, а после Динев каза:

— Днес аз си подадох оставката от политическата полиция.

Скарлатов искрено се учуди. Само това не очакваше. Искаше да разбере повече, но на вратата се почука. Показа се Спас, целият изцапан и побелял от прах и вар, с тесла в ръка.

— Приготви колата! Тръгвате с Динев при Вегенел! И какво правеше на покрива?

Когато искаше, Спас можеше изразително да мълчи.

— Така, още един глухоням… Свободен си!

Той тъкмо напусна и на вратата отново се почука.

— Е, ще хвърля вече чашата! — викна Борис.

В библиотеката тихо се промъкна Кюлев и застана прав и смутен.

— Играе се някаква невероятна пиеса, на която се мъча да отгатни съдържанието. Е, господин Кюлев, и Вие ли сте глухоням?

— Исках само да ти обясня… Вината е моя. Другите не закачай!

— Така ли? Още един самокритично настроен! В какво се състои вината Ви?

— Аз донесох гълъбите, аз ги купих.

— И ще ги носите дар на йерусалимския храм, жертва за очищение? Но понеже вече не съществува, искате да превърнете Банката в гълъбарник. Особено държа да ми осерат покрива! Така патината му ще стане автентична.

— Яна много искаше гълъби.

— Яна Ви е настойник? Вие, господин Кюлев, трябва особено много да слушате Яна! Тя със своя шестгодишен опит ще Ви напътства и води към светли бъднини! И ако не сте много палав и станете послушен, повече за Вашето възпитание не може и да се желае! Искате ли една мастика?

— Ако ти искаш?

— Седнете, господин Кюлев… Толкова е приятно да си във вдетинена среда. Това облагородява. И така, наздраве!

— Наздраве!

— Вие, освен от нумизматика и злато, и от гълъби ли разбирате?

— Не. Яна разбира.

— И каква задача Ви възложи?

— Аз купих една двойка преметачи и една двойка качулати.

— Простете, господин Кюлев, но с терминологията на гръбначните животни не съм много запознат… Как ще звучи на латински преметач?

— Не знам.

— Е, одобри ли Яна Вашата покупка?

— Единият от качулатите едва накуцва, но тя го забеляза, аз не!

— За един търговец от Вашата класа това е падение! И аз да съм на Янино място, бих се възмутил.

— Вече й мина.

— Друг път бъдете внимателен, не я нервирайте! Преди всичко я слушайте! Все още не всичко е загубено във Вас!

— Пусни ме, моля ти се, да ида в кухнята…

— И последно — какво правеше Спас на покрива?

— Ами отвори капандурата. Там ще гледаме гълъбите.

— Вие ли го накарахте?

— Не, Яна.

— Браво! Напредвате! Във Вас и в Спас има бъдеще. С такъв педагог като Яна ще се качите на Луната!

Кюлев се надигна. Преди да излезе, се обърна към Туше Динев.

— Ела за малко…

Двамата излязоха пред учудения му поглед. Динев се бави доста, но Борис не искаше повече да се заяжда и го попита:

— Добре ли чух, подал си си оставката от политическата полиция?

Той кимна с глава.

— Това е за мен изненада. Така лесно се отказа от една фикс-идея в твоя живот. Положи неимоверен труд. Полицейската школа в Париж. Кариера в България… И щом стигна високия пост, който ти откриваше нови хоризонти, изведнъж захвърли всичко. Защо?

— За мене не е неочаквано. Много отдавна мисля по този въпрос…

— Откога?

— От септемврийския метеж насам…

— Имаш трудности?

— Никакви!

— Тогава, не разбирам…

— Шефе! Като започнеш от краха при Добро поле през 1918 година, Владайското въстание, деветоюнския преврат, септемврийския метеж — това е перманентна гражданска война!…

— Но сега е спокойно.

— Не съм на Вашето мнение! В момента и двете страни усилено се готвят. Шест години гражданска война, навлизаме в седмата! И тя, според мен, е решаващата. Няма по-страшно нещо за един народ от гражданска война! Води до пълно и окончателно разпадане на нацията! Натрупват се страшни престъпления и един ден трябва да се плащат…

— Уплаши ли се?

— Не е точната дума… Беше каквото беше! Повече не искам! Поне нямам вече никакви илюзии! Полицията е само жалък помощник за военната клика. А властта е тяхна и ножа е в ръцете им.

— Толкова ли далеч са стигнали?

— Много по-далеч, отколкото можете да си представите! Списъците са готови. Жертвите са набелязани. Липсва поводът, който не е проблем.

— Мястото в Банката винаги те чака!

— Искам да започна самостоятелна работа. Ще отворя частно детективско бюро, ако, разбира се, сте съгласен.

— По принцип нямам нищо против, но при мен ще си по-спокоен, а може би и материално по-добре.

— Шефе, в сърцето на всеки македонец се крие мечтата сам да си е сайбия на дюкяна. Работата в полицията ми позволи да събера сведения от най-различен характер, за най-различни хора. Настъпва времето, когато трябва да продам стоката. А тя е толкова много, че ще стигне за години наред. Естествено, и за в бъдеще ще водя работата на банковото разузнаване.

— Щом си решил да имаш свой дюкян, ще ти бъдем клиенти, разбира се, с предимство, ако нямаш нищо против. Как практически ще осъществиш начинанието си?

— Господин Кюлев ще ми помогне.

— Имаш добър капитал в Банката — напомни му Борис.

— Няма да посягам на него. Той е дълбок запас в случай на авария.

Влезе Неда и каза:

— Обеда е сервиран.

— Нека първо Кюлев дойде тук! — каза Скарлатов.

Появи се Кюлев, стреснат и малко уплашен.

— Затворете вратата! Няма да разговаряме като гълъбари.

Динев се обади:

— Аз казах на шефа.

Кюлев се изкашля.

— Е, сипи още една мастика, само че малко. Зетко, и аз ликвидирам дюкяна. Туше ще се настани в него.

— Под наем?

— Не. Давам му го халал! Млад, способен мъж. Да му е хаирлия!

Скарлатов искрено се учуди. Не очакваше такава щедрост от скъперника Кюлев, а още по-малко дружба между тези двама души. Може би се е завързала от заключителната част на аферата със златото.

— Все пак Вие ме изумявате. Нали, ако не работехте, щяхте да умрете?… Това са Ваши думи!

— Вече съм на години. Яна расте. Не искам да запомня дядо си като прост сарафин, а като стабилен, стар и уважаван търговец, какъвто бях и съм!

В думите му имаше гордост и достойнство. Той знаеше цената си и искаше внучката да запази добър спомен от него.

— О, значи това е причината да се обличате като паун!…

— Истинският търговец, зетко, и гол да го пуснеш в арабската пустиня, ще се оправи. Аллах керим, в тия години натрупах толкова, колкото хабер си нямаш! Един ден ще разбереш, Яна също! Няма да повторя грешката с дъщеря си!

Кюлев изхлипа. Извади носна кърпа и дълго се секна.

— Е, тогава, честито! — каза Борис.

Той стисна ръката на Динев, след кратко колебание и на Кюлев.

— Да тръгваме, обеда ни чака!

Туше извади от вътрешния джоб на сакото една тънка брошура, сложи я така, че заглавието остана захлупено.

— А това какво е?

— Вчера конфискувахме всичкото издание от печатницата! Взех една. Може би ще Ви заинтересува…

Тримата влязоха в трапезарията. Там ги чакаше цялото домочадие.

Глава трета

Два часа по-късно колата на двора бумтеше напълно готова. В кабинета Динев слушаше последните инструкции на Скарлатов.

— Ще минеш покрай Александровската болница да вземеш професора-невролог. Уговорил съм се и той чака.

— А хонорарът му?

— Това е моя работа! А като се върнеш, ще ти стана първият клиент.

— Мога ли да знам каква ще е първата поръчка?

— Търговецът Евгени Проданов иска голям заем от Банката. На пръв поглед всичко е наред. Но искам точни сведения за него лично и преди всичко за намеренията му. Щом пристигнеш тук, ела да вземеш папката.

— Дайте ми я сега. Все ще ми остане време да я проуча.

Скарлатов му я подаде.

— Е, шефе, радвам се, че първата поръчка е от Вас. Вие имате лека ръка и ще ми върви в новата работа!…

Той излезе. Борис отмести завесата и погледна в двора. Динев се качи в колата. В последния момент изтича Неда и подаде на Спас кошница с храна. Борис спусна завесата и позвъня. Влезе секретарят.

— За днес каква е програмата?

— Друга среща нямате.

— Добре, свободен сте.

Скарлатов се качи в библиотеката. Неда му сервира чаша силно кафе. Погледът му падна върху книгата, оставена от Туше Динев. Взе я в ръце — евтино издание, отпечатано на най-долнокачествената хартия, но веднага го заинтригува библейското заглавие: „Мерзостта на запустението“, автор — Михаил Матов. Бе го взел направо от пророк Даниил, или Апокалипсиса. Споменаваше се и на двете места. „Когато видите мерзостта на запустението на Светото място“… То показваше, че книгата е преди всичко критична. Познаваше добре приятеля си. Нямаше да се спре пред нищо. Страниците не бяха разрязани, взе ножа от бюрото и докато пиеше кафето, прелисти книгата. Грабнаха го още първите изречения. Бяха вопъл на болка, гняв, възмущение от един дълбоко честен човек пред своеволието на властта. После Борис свали сакото си и се излегна на кожения диван. През тапицираната врата не се чуваше нищо. Зачете се и пред очите му сякаш се редяха не страници, а картини, накъсани от едно голямо платно, което авторът даже не се бе постарал да подреди логически, а оставяше това на читателя. Произведението бе написано на един дъх. Една след друга следваха апокалиптични сцени на пожари, масови разстрели, бесения, трупове, вой на кучета, ята гарвани, озверели конници, въоръжени хора в униформи, жестоки и самодоволни лица от извършените престъпления — силните на деня; вдовици, майки, сираци, зрящи тоя ужас… Сякаш чрез тях искаше да оголи дивото страдание на всички десетки хиляди убити в септемврийския метеж. Не се бе старал да подбира думите. Търсеше най-силните, най-ярките в българския език, задъхваше се, че не могат точно да отразят мислите и виденията му, приличащи на изродите от Йеронимус Бош, на картините в Ада на Данте от Доре, на ужасите от серията на Гоя за нашествието на Бонапарт в Испания. Докато накрая оставаше една пустиня без хора и някъде в далечината, забулена от дим и пламъци, ехтеше глас на предупреждение за бъдещата разплата. Той затвори последния лист и остана проснат на дивана с втренчен поглед в полилея. Изтощен, смазан, не можеше да мисли, не искаше да мисли, а после изведнъж заспа. Но това не бе сън. Това бе поредица от картини на войната, убити, ранени, масови погребения в братски могили, озверели мъже с каски на главата, поваляни от избухвания на снаряди. Кервани от бежанци, трупове от холерата край пътища, край шосетата, кръстове от клони по нивите… После се стресна. Някой му говореше… Отвори очи. Над него стоеше уплашена Неда.

— Помислих, че сте зле. Викахте. Извинявайте, господарю.

Той погледна стенния старинен часовник. Дълго се бе мъчил насън.

— Телеграма от Туше Динев — каза Неда.

Скарлатов се надигна. Съобщаваше му, че Вегенел има тумор на мозъка. Състоянието му е критично. Професорът очаква най-лошото в близките дни. Борис се замисли за Вегенел. Докато някога като млад се отнасяше пренебрежително към старите хора, с течение на времето се проникна от уважение към тях. Може би причината бе баща му, а може би това, че и той трупаше години и ако съдбата решеше, един ден щеше да стигне до старост. Какво ли щеше да му донесе тя?…

Борис извика телеграфиста по телефона. Той дойде след петнайсетина минути. Подаде му текст за телеграма до сестрата на Вегенел в Австрия, а после й телефонира да пристигне по възможно най-бързия начин. Повече от това не можеше да направи. Но въпреки действията, които извърши, той още не беше в състояние да се отърси от впечатлението на току-що прочетената книга. За пръв път му мина мисълта, че нещо в тази страна е станало непоправимо и чак сега, благодарение на Матов, той проглежда. Големите събития обрулиха като буря тази измъчена страна, и той, както всички, ги прие подобно поредното природно бедствие. Сега вече не беше сигурен, че е точно така. Не е природно бедствие, а нещо неумолимо. Започваше нова ера, ера на пълно господство на държавата с нейния апарат за подтисничество. И както винаги отдалеч почувства опасността не за себе си, а за Банката. Ерата на свободната търговия, на свободната конкуренция, на личната инициатива, ако щеш и на известна етика в търговията, си отиваше безвъзвратно. Едно чудовище се надигаше на хоризонта и то щеше да погълне всичко това. Щеше да го подчини на своите цели, включително и неговата Банка. Един от постулатите на Марксовата теория за примата на икономиката във всички обществени явления се разколебаваше. Предвидял ли бе Маркс този фактор, наречен „власт“?… Не бе ли Властта главният двигател? Без да иска, направи аналогия със злото. Така както някои философи смятаха, че то е субективно, че обективно зло не съществува, така и той досега схващаше властта — по-малко или повече зла, — но субективна по своята същност. Тогава къде е изходът? И в този миг за пръв път с цялото си същество той усети, че навлиза в друго време, където плътно се стеле мракът на Властта.

Телефонът иззвъня. Той целият се стресна и грабна слушалката. Обаждаше се Неделев. Попита го какво е предприел за Вегенел. Борис му каза, а после избухна:

— Ако толкова сте загрижен, защо не заминахте за Рила?!

— Ще чакам тук. Близките му се нуждаят от моята помощ.

— Какво човеколюбие!

Неделев пожела да се видят веднага. Скарлатов рязко отказа и за да прекъсне неприятния диалог, добави:

— Неделев, целта Ви ми е пределно ясна. Успокойте душата си и не се терзайте! Аз няма да участвам в поредния Ви грабеж. Да, точно така — грабеж! — и Борис тресна телефона.

Малко след това отново се позвъни. Този път се обади Карасулиев — възбуден, многословен и преди всичко загрижен за състоянието на Вегенел. Борис и на него обясни какво е сторил. Йосиф се затюхка за човешкото нещастие, сякаш болестта се бе стоварила върху собствената му глава. Даде най-различни предложения и от своя страна. Особено настойчиво питаше кога ще пристигне сестрата на Вегенел. Тогава Скарлатов му напомни за интереса на Неделев — откровено и грубо. Карасулиев помоли да се видят веднага. Той отказа.

— Ще съжаляваш, понеже съм ти истински приятел!

Накрая Йосиф разочаровано заяви, че тръгва веднага за Рила планина — искал да се прости с Вегенел.

Битката между Неделев и Карасулиев за наследството на австриеца започваше. И двамата искаха да разберат намерението на Скарлатов. Какво той ще предприеме. Нито за миг не вярваха, че няма собствен план.

„Но ще ги успокоя, си рече Борис, и ако мога, ще ги изиграя в полза на наследницата. Какъв хаос, каква аморалност навсякъде!…“ Все пак остатък от някаква почтеност възпираше Скарлатов да се намеси. Тази дълбока норма на морал, залегнала в народа, че не можеш да бъдеш щастлив от нещастието на другите, го възпираше. „Даже в банкерския занаят не съм на ниво!… А какво съм всъщност? Какво искам?…“

И понеже разбра, че не може да остане сам вкъщи, изведнъж реши да отиде при Матов. Не се бяха виждали от години. Нетърпеливо се облече, взе от масата пачка банкноти и ги пъхна в джоба. Може би при него ще намери някаква утеха?… Тръгна в нощта. По улиците тук-там се срещаха забързани минувачи. Магазините още работеха. Направи покупки. Придружи го един чирак, който носеше пакетите. Така стигнаха до къщичката на Матови. Скарлатов даде богат бакшиш на момчето и то тичешком се върна назад. С изключение на една мъждукаща електрическа крушка, едва осветяваща улицата, тук нищо не се бе променило. Бедност и занемареност лъхаше наоколо. Натоварен с покупките, той мина по калдъръмената пътечка на двора и почука на вратата. На прага застана Ирина и като го видя, силно се зарадва. Бе все така тънка, стройна и много по-слаба отпреди. Красиви, гъсти, но вече съвършено бели коси правеха издълженото й лице още по-благородно.

Влязоха в голямата стая. Тук бе топло и уютно. Матов, изправен, с офицерска осанка, с черни панталони, пъхнати в ботуши, с черна рубашка и широк военен колан, пристягащ тънкия му кръст, го очакваше пред масата. Рядката му брада бе станала още по-дълга, прошарена и с жълтеникав оттенък. Ирина пое пакетите.

— Но, Борисе, какво правиш! — каза тя.

— И аз ще кажа като нашия незабравим Марат, че не е грехота, ако си гладен, да си носиш ядене, когато отиваш на гости.

Матов трепна и се извърна назад. Чак сега Борис забеляза, че Матови не са сами. В края на масата седеше едно момиченце — вече ученичка, и пишеше нещо в тетрадката. С нея се занимаваше възпълно момче със скулесто лице, в износена, но чиста гимназиална униформа. Това лице му напомняше нещо… Момчето гледаше, право към него. Малката ученичка захапа края на писалката.

— Децата на Марат и Румяна — поясни Матов.

— Не ги ли взеха?

— Останаха при нас.

Скарлатов се почувства виновен. Искаше да пита за много неща, но Матов го изпревари.

— По-късно ще ти обясня всичко. Кириле, това е Борис Скарлатов — приятел на баща ти и мой приятел!

Момчето отиде при него и му подаде ръка. Беше копие на Брезов. Набит, с къс врат и светъл перчем над открито и умно лице. Момиченцето само дойде при Борис и също подаде ръка.

— Мими, от Мария.

Скарлатов не се сдържа и вдигна детето. То съвсем доверчиво като коте се остави в прегръдките му. Той седна на стола и я постави на коленете си.

— Пристроих още една стаичка за децата, но сега е студено и учат в кухнята. Въобще кухнята в България е изиграла велика роля в учебното дело! — засмя се Матов.

Момчето бе стеснително. То искаше да чуе какво ще си говорят за баща му тия негови приятели, но въпреки това каза на сестричето си:

— Ела да идем в нашата стая!…

— Не искам…

Влезе Ирина.

— Елате — обърна се тя към децата. — Сервирала съм ви оттатък, ще ядем тримата заедно. Нека оставим големите сами! Толкова отдавна не са се виждали…

Тримата излязоха. Матов въздъхна и наля по чаша ракия.

— Брезови успяха да се измъкнат за Югославия през Белоградчик — каза той, — и двамата имаха смъртна присъда…

— Сега там ли са още? — попита Борис.

— Не, във Виена.

— За Брезов не е чудно — командваше метежниците, но какво им е направила Румяна?!…

— Тук, в България, важи принципа на Макиавели: Ако искаш да унищожиш Брут, трябва да избиеш и децата, и внуците, и правнуците на Брут! Впрочем, затруднен съм…

— Имаш проблеми с децата?

— След Ирина ти си първия човек, комуто казвам. Румяна е починала във Виена. Получих писмо от Брезов по нелегален канал заедно с малко пари. На децата не съм казал още…

— Парите не са проблем.

— За тебе вероятно не са, но за повечето хора — от тях зависи живота им!

Скарлатов бръкна във вътрешния джоб, но Матов властно го спря.

— Нямаме нужда от нищо! Засега се справяме добре.

Той се примири и реши, че ще изчака по-сгоден случай.

— И все пак какво смятате да правите с тях?

— Не знам. Брезов иска по някакъв начин да ги изпратя във Виена.

Борис неволно въздъхна, като си помисли, че вероятно всички имат проблеми с децата си…

— Направи ли опит?

— Разбира се. Но те са заложници на правителството. Обградени сме отвсякъде. Непрекъснато сноват агенти и не ни изпускат от поглед. Но децата, защо децата?

— Ако аз се опитам да направя нещо?

— Ще ти бъда благодарен.

— Те нямаха ли още едно дете?

— Най-голямото почина от туберкулоза преди три години.

На Борис му стана още по-тежко. Неговите единствени приятели от младостта преживяха в тия години толкова нещастия! А той не знаеше, по-точно не се бе постарал да узнае, да им помогне, или просто по човешки да им съчувства!

Скарлатов сложи на масата книжката на Матов. Той се удиви, а после се усмихна и зарадва като дете. Почна да я прелиства.

— Откъде я имаш?

— Купих я от полицията.

— Ще ми я дадеш ли? Аз нямам нито един екземпляр! Знаеш ли какво изпитва писател, когато държи вече напечатана своя книга, макар да е уверен, че никога няма да бъде по лавиците на книжарниците?… Моля те, дай мия!

— Не мога. Аз съм банкер и това е библиографска рядкост. За мене е ценна.

— А тогава защо ми я показа? Да ме дразниш ли?

— Нейната стойност ще се увеличи стократно, ако имам и автограф от тебе. Сега разбра ли защо я нося?

— Разбрах, че си един стиснат банкер.

— Не ти липсва интелигентност. Освен това книгата много ми харесва. Това е едно от най-силните неща, които съм чел от български писател!

Матов погледна със съмнение приятеля си, въпреки че Борис го каза напълно сериозно. Той извади от вътрешния джоб автоматичната писалка „Ватерман“, подарена му навремето от Скарлатов. Явно за него това бе ценна вещ, защото изглеждаше като нова. Седна на стола и се наведе над книгата.

— И моля те, не пиши, че съм прасе!

— Добре, не ми пречи да мисля.

След като съчини посвещението и се подписа, Матов му върна книгата. Борис излезе в коридора, сложи я в джоба на пардесюто си и се върна.

— Не искам повече да те изкушавам… Какво смяташ да правиш нататък?

— Засега каквото мога. Аз съм все едно в затвор. Но ще им преча, ще ги изобличавам, ще казвам истината. Светът трябва да знае, че България е попаднала в ръцете на шайкаджии!

По-нататък Матов разказа на Борис бъдещите си планове. Събирал материал по убийството на министър-председателя Стамболийски. Отделни хора му носели сведения по тайни пътища.

— А властта?

— Вероятно се досещат. Но аз ще ги изпреваря. Ще ги изпреваря! — повтори той.

Матов мъчително се закашля. Извърна се с гръб към Скарлатов и плюна в носната си кърпичка. Когато се обърна, лицето му бе посиняло и дишаше бързо, с отворена уста. Не можеше да говори.

— Ти винаги си работил добре в чужбина… Там е по-спокойно…

— Ще остана тук! Вече идва и моят край! Искам тук да ме погребат! Аз съм български писател!

Той пак се закашля.

— Все пак, ако решиш или обстоятелствата те принудят, ще ми позволиш ли да направя каквото мога, за да се измъкнеш от тая клоака, която наричаш Родина?

— Не ме е страх от смъртта.

— Но те е страх, че няма да можеш да кажеш на хората това, което искаш… истината!

Матов нищо не отговори. Скарлатов се замисли, а после изведнъж реши:

— Книгата с автограф няма да остане при мене. Ще я изпратя в чужбина. Там ще я преведат и отпечатат.

— А как ще стане?

— Това е моя работа — отвърна Борис и си спомни за мистер Маркъм. Ще опитам чрез него, си каза той.

Влезе Ирина със супник в ръце. Скарлатов стана да й помогне.

Тръгна си след полунощ… Навън бе паднала гъста, бяла софийска мъгла. Когато се прибра вкъщи, на масата в салона бе оставена нова телеграма от Туше Динев. Състоянието на Вегенел се влошаваше. Изпаднал в безсъзнание.

Глава четвърта

Гроба на Вегенел изкопаха в замръзналата земя на една височинка, надвиснала над планинския поток, който тук правеше завой, а малко по-надолу бе водопадът, чийто шум изпълваше цялата местност. Затова гласовете на хората, събрани тук, едва се чуваха. Само тези от присъстващите, заобиколили ямата, можеха да чуят неясната — на латински език — заупокойна служба на католическия падре, дошъл специално от София. Мястото бе посочено приживе от Вегенел и отразяваше неговата обич към природата. Големият дървен кръст, положен върху изровената пръст, щеше да се вижда отдалеч. От височинката се откриваше изглед към цялата местност — на ширналата се долина, все още зелена, макар и със слана по нея, на голямата къща в тиролски стил, стопанските постройки, стадата, чак до Рилската река, където буйният планински поток се вливаше в нея. Над реката се виждаше дървеният мост от сковани огладени трупи, а отсреща се извисяваха стръмните склонове на планината, обрасли с борове, които постепенно оредяваха, за да се откроят сините скалисти върхове върху фона на ясното синьо небе. Беше студено. В краищата на буйния поток имаше лед. Зад гроба започваше друга стръмна гора. Наблизо минаваше тесният път с дълбоки коловози за Македония през Добро поле — един от най-кратките, използван от ябанджиите, от древните пътуващи търговци, бракониерите, контрабандистите, билкарите, от косачите на манастирските поляни там горе, над гората. Оттук щяха да минават денонощно разни хора и всеки можеше да спре при гроба, да поседне или само да хвърли поглед, да се прекръсти и каже: „Бог да го прости.“ А когато продължеше по стръмния път и излезнеше от боровата гора, пред очите му щеше да се изпречи нова, много по-голяма височина, с друг голям кръст към Царев връх, там където са се срещнали отдалеч свети Иван Рилски и цар Петър. Надолу, към потока, цялата скала бе обрасла в тъмнозелени мъхове, проточили се като водорасли, от които капеха капки. До пътеката още приживе Вегенел бе направил чешма с дървен чучур, от който постоянно течеше обилно вода, и край чешмата скована дървена пейка, за да поседне умореният пътник. Хубаво място е избрал за своя вечен сън, мислеше си Борис. Сякаш и след смъртта искаше да гледа планината при изгрев-слънце, да слуша шума на водопада, да чува говора на хората…

Официалните лица бяха в непосредствена близост до сандъка, здраво направен от дебели, рендосани дъски. Най-напред стояха роднините на Вегенел — една слаба жена, цялата в черно, с черен воал, закриващ лицето й. Подкрепяше я мъж на средна възраст с червеникава коса, луничаво лице и големи мустаци. Това бяха сестрата и племенникът на Вегенел. Тук бяха и новият посланик на Австрия, Неделев, Карасулиев, Туше Динев, двамата техници от електростанцията. Духовенството на манастира не бе представено от игумена, но имаше доста монаси, струпани като ято черни гарвани малко встрани, за да не се омърсят от католическия си събрат, който така или иначе изповядваше като тях християнската вяра. От Двореца бяха изпратили личния адютант на цар Борис III — един млад капитан. Зад този висш кръг следваха хората, които работеха в стопанството на Вегенел. Останалата, най-многобройна част — от околните села — заемаше обширното пространство наоколо. Бяха видели само добро от този човек, когото смятаха за свой близък съселянин. Вегенел, мислеше си Скарлатов, не беше сложна личност, но създаде от живота си едно завършено цяло. Нямаше велики принципи и все пак му бяха достатъчни най-простите правила, за да живее в мир с ближния. Нямаше наполеоновски амбиции, но остави след себе си не разрушения, а блага. Той мина през тази земя като пътник, който знаеше, че не може да вземе нищо със себе си, и затова се постара да остави нещо на другите, които идваха след него. А това вече, разсъждаваше Борис, само по себе си като пример е много.

Когато спускаха ковчега в гроба, много от селяните заплакаха, а жените почнаха да опяват на глас. После всеки мина и хвърли буца замръзнала пръст. Заровиха го. Няколко едри, яки селяни поставиха високия дървен кръст в дълбоката дупка и здраво натъпкаха пръстта около него. С готически букви, издълбани с нажежено желязо в дървото, се четеше името, датите на раждането и смъртта на Вегенел. След погребението се даде голяма заупокойна гощавка на всички присъстващи. Официалните лица бяха в къщата, останалите — навън. Алкохол не се поднесе, но народът предвидливо си носеше свои шишета вино и ракия.

Завещанието му бе прочетено на немски от юрис-консула на австрийското посолство и на български — от нотариус. Беше дълго и подробно. Подаряваше на селото дъскорезницата и цялата долина-пасище, която владееше, за общо ползване. Къщата завещаваше на българското туристическо дружество за хижа. Баражите, клаузите[192] и улеите за спускане на трупи — на манастира. На работниците в стопанството поименно завещаваше земи, ливади и сечива. На метоха долу, в село Рила, оставяше цялата кухня със съдовете. Що се касае до едрата собственост — неговата част от концерна „Херкулес“ — електростанцията, акциите, смесените предприятия, акционерните дружества, — разпорежданията му бяха най-различни: както за родното му село в Тирол, така и за отделни лица в Австрия. Имаше специална точка за постройка на алпийски заслон в Тирол. За главен изпълнител на завещанието сочеше Борис Скарлатов. Беше му приятно, че старият Вегенел е показал толкова доверие към него, и още тук си каза, че ще изпълни разпорежданията колкото се може по-стриктно. Не убягна от погледа му намусеният израз на Неделев, вероятно той се е надявал на тази чест, а също и горещото приятелско ръкостискане на Карасулиев. Играта започваше и участниците се разполагаха около масата за покер. Но главната част от състоянието оставаше на сестра му. От краткото наблюдение Скарлатов извади заключение, че тази възрастна жена е вероятно без никакви познания в големия бизнес, тлъста плячка за играчите. Видимо нямаше своя воля и напълно се подчиняваше на сина си. Племенникът не му направи добро впечатление.

От Динев, който бе присъствал на смъртния му час, знаеше, че и Неделев, и Карасулиев са имали разговори със сина веднага след пристигането им. Неговото самочувствие беше неимоверно пораснало, подложено на натиск и ласкателства, така че се смяташе едва ли не за най-важния човек тук. Скарлатов схващаше, че възложеното му поръчение ще бъде трудно. Трябваше да се бори с всички, включително и с глупостта на роднините, понеже той не се съмняваше, че синът е троянският кон, посредством който играчите щяха да действат. Погледна възрастната слаба жена с типично селско лице и простота, смазана от скръб, и застана напълно на нейна страна. Реши да защитава интересите й. Но каква полза, с горчивина помисли той. Така или иначе, глупакът син щеше да поднесе на тепсия тези богатства на играчите. И все пак ще оставя на нейно име, поне докато е жива, една месечна рента, която само тя и никой друг няма да може да получава, и то в швейцарски франкове. Но и в този случай имаше хиляди начини да измъкнат парите и — било да се заложи рентата, било да се прехвърли приживе на сина й.

След прочитане на завещанието синът веднага отиде при Борис.

— Господин Скарлатов, може ли да се оттеглим някъде насаме? Имаме дълъг разговор…

— Не виждам какво бихме могли да обсъдим в момента.

— Трябва да Ви направя една декларация, че майка ми — Илзе Браун — ме е упълномощила да защитавам правата й. Лицето, с което ще преговаряте, съм аз, Карл Браун.

— Вие ясно чухте завещанието. Аз съм само изпълнител.

— Бих желал да Ви предупредя, че не ще позволя никому да измами мен и майка ми. Аз вече имах своите разговори с деловите хора и получих блестящи предложения.

— Вашият вуйчо бе умен човек и голям индустриалец. Как мислите, защо се е спрял на мен?

— Той бе стар и консервативен.

Скарлатов с мъка сдържаше нарастващия гняв. Не искаше да прави скандал още тук, на погребението. Тръгна да излиза от къщата. Синът го последва. Той вече не говореше тихо.

— Ще ни дадете всичко, каквото ни се полага, и толкоз!

Скарлатов го погледна с цялото си презрение, на което бе способен. Синът уплашено се сви.

— Аз ще изпълня до буква завещанието на вуйчо Ви. Засега мога да кажа само това! Жалко за богатството му! На Ваше място бих помислил не как да ликвидирам наследството, а дали не бих могъл да остана в България и продължа пътя му.

— Имам свои планове в Австрия. Ще изградя нещо модерно, нещо, което ще носи печалба, а не в тая забутана страна! Затова ще са ми необходими капитали.

— Какво работите?

Синът не отговори. Ясно, вероятно майка му го е поддържала…

— Женен ли сте?

— Женен, с две деца. Но това няма отношение към въпроса.

Да, наистина няма, каза си Борис.

— И така, господине, имам честта…

Скарлатов, дори без да му кимне, се обърна и се запъти към двора. Конфликтът се очерта още тук. Когато тръгнаха за София, Карасулиев най-нахално заяви, че ще пътува с Борис, тъй като отстъпил автомобила си на официалните лица и за него не останало място. До София Борис, вместо да се разсейва, като гледа околността, трябваше да издържи атаката на Карасулиев. След дълго мълчание той не се стърпя и проговори:

— Племенникът на Вегенел е пълен абдал!

— Искаш да кажеш, залиняло добиче, което ще стане курбан?

— Зависи на кого…

— Предполагам, че ако ти го изядеш, добичето ще бъде по-доволно.

— Борисе, не виждаш ли какво хоро се вие около теб?

— Уверен съм в твоята обич и с нетърпение очаквам да ме предпазиш.

— Ако говорим така змийски, доникъде няма да стигнем! Ти не ме обичаш, знам. Но аз съм ти приятел! Много по-голям приятел от Неделев!

— А кой ти е казал, че Неделев ми е приятел?

— А-а-а, стигнахме и до главния въпрос! Не виждаш ли, че тоя заспал мушмурок, тая божа кравичка от ден на ден се засилва и ще дойде час, помни ми думите, казани от приятеля ти Йосиф Карасулиев, когато ще се извърне, за да те ухапе. Тогава и аз не мога да ти помогна!

— И предлагаш ние първо да го захапем?

— Не така! Предлагам да запазим равновесие на силите. Това е принцип, с който се съобразяват не само великите сили, но и ние. Ако лапне предприятието на Вегенел, никой няма да може с пръст да го бутне.

— Забравяш, че той е втория директор на Търговската банка.

— И използва авторитета, капиталите ти, всичко за своя полза!

— А ти за чия полза предлагаш да работи Неделев?

— За всеки случай не като ти наврежда!

Имаше много вярно в думите на Карасулиев. Отдавна Неделев бе излязъл извън контрола на Търговската банка. Скарлатов имаше сведения, че влага част от капиталите си в чужди банки, без да го е уведомил, но търпеше. Един конфликт с Неделев, едно скъсване помежду им би имало твърде тежки последици… Но и Неделев не бе свободен. Редица предприятия, фабрики, общи участия в международни обединения ги свързваха. Не, те нямаше да се унищожат взаимно за кефа на Карасулиев! Най-вероятното е, че с годините пътищата им щяха да се разделят мирно и всеки щеше да поеме своя. До открит конфликт нямаше да се стигне. Борис реши да използва разговора, за да получи допълнителна информация относно Неделев.

— Той влага целия си капитал в Банката, а никак не е малък.

— Целия ли?! А искаш ли да ти дам точни данни къде, колко и в кои чужди банки има. Той те мами, Скарлатов…

— Това е в реда на нещата. Зависи само до каква степен. А извода е, че никой от нас не може да бъде приятел на другия.

— Това е вярно. Но временните обединения са също в реда на нещата. Или ще ми говориш за морал и страх от Бога?!

— Не, разбира се.

— Тогава?

— Аз няма да се намесвам в играта.

Карасулиев се обърка от тая декларация.

— Но защо?

— Да ги наречем морални скрупули.

— Разправяй ги на някой друг! Значи сте се разбрали предварително с Неделев.

— Мисли, каквото искаш.

— Гарван гарвану око не вади! Смятах те за по-разумен. Един ден ще разбереш, че съм ти бил приятел. Но и аз не смятам да свия знамена! Ще кръстосаме шпаги.

Дълго, почти през целия път, Карасулиев говори, убеждава, моли, настоява, а после млъкна. Сега Борис спокойно можеше да се наслаждава на гледката край шосето и да остане сам със своите мисли. Някъде към Владайското дефиле той се обърна към Йосиф.

— Би ли ми дал твоите сведения за капиталите в чуждите банки на Неделев?

Карасулиев се оживи. Надежда блесна в погледа му.

— Ама, разбира се, Борисе! Ти си ми приятел! До довечера ще ти ги донеса. Тогава ще ахнеш!

Скарлатов пак млъкна и не проговори до София.

Следващите дни бе погълнат от възложената му неприятна мисия. Паметта на Вегенел му бе скъпа и той докрай изпълни приятелския си дълг. С помощта на Туше Динев и юристите от България и Австрия всичко бе уредено. Едновременно и Неделев развиваше бурна дейност. С ред договори контролираните общи предприятия с Вегенел преминаха в негови ръце. Изкупваше неговия дял на безценица. Шилингът бе паднал много. В Австрия цареше невиждана инфлация. Карасулиев не остана по-назад. Разбира се, той нямаше тия възможности на Неделев. Последният като директор на Търговската банка знаеше всичко, имаше приоритет. Но в цялата тая огромна сделка и бъркотия Йосиф успя да вземе своя дял. Купи дъскорезницата от селото заедно с целия дървен материал. После, подпомогнат от манастирските старци, купи и тяхното наследство от съоръженията по реката за сваляне на трупи. От гледна точка на неосведомения човек постиженията му бяха нищожни, защото там отдавна се бе окопал индустриалецът Балабанов, клиент на Търговската и Италианската банка, който имаше голямо влияние в този край и собствена книжна фабрика в Бараково. Но все пак Карасулиев бе успял да направи пробив, да заеме плацдарм в чужда територия. Лъвският пай остана за Неделев. Навремето, преди да започне Световната война, Скарлатов бе разговарял веднъж с Вегенел и му изказа своите съображения, че Австрия ще изгуби войната, затова го посъветва да има капитали в чужда, неутрална страна — в случая Швейцария. Вегенел неохотно се бе съгласил, така че доста голямата сума в швейцарски франкове стоеше и даваше лихви в Мезон Щерн и Ван Юлиус. След смъртта на стария барон ръководството пое зет му, който замени холандското си поданство с швейцарско и успешно пое банката. Скарлатов запази старите си връзки с Мезон Щерн. Тъкмо тази сума искаше да остане за сестрата. Неделев естествено знаеше за нея и бе уведомен за предприетите стъпки от Скарлатов. За пръв път двамата остро се сблъскаха. Той влезе в кабинета му и съвсем нямаше вид на заспал.

— Скарлатов, аз имам право на вето, нали така?!

— Съвсем вярно, както и аз.

— Е, добре! Аз слагам своето вето върху швейцарските франкове на Вегенел!

— Те не са Ваши и са в чужда банка! Аз съм само изпълнител на завещанието.

— Вие в случая действате като…

Тук Неделев спря.

— Искате да кажете като глупак?

— Вие сте първо генерален директор на Търговската банка, а след това изпълнител на завещания или каквото искате друго!

— Пак повтарям. Само изпълнител в полза на наследницата! Сумата е нищожна част от това, което досега притежаваше. Срамота е, Неделев! Искам да направя нещо съвсем човешко — да може жената да изживее както трябва старините си.

— При такъв син?!

— А Вие какво предлагате?

— В момента притежаваме в австрийските банки голям капитал в шилинги, които ни останаха от войната. Те са достатъчни, за да изплатим на наследниците сумата от швейцарската валута. Ще я включим общо в договора.

— И тази сума ще влезе в твоя джоб?

— Ще се споразумеем. Аз също имам нужда от чужди девизи за моята работа. Освен това всеки ден шилингът се обезценява. На Вас ли, банкера Скарлатов, трябва да обяснявам какво значи швейцарска валута в тия времена?!

— А сега чуйте моята дума! Аз ще обясня на жената цялата Ви игра с тия нещастни пари. Ще й разкажа за машинациите, за глупостта на сина й, за това, че ще остане на пътя.

Той погледна Неделев. За негово учудване последният се усмихна.

— Нямам нищо против. Опитайте!

Този човек бе силен, защото предвиждаше всички трудности и предварително ги бе преодолял. По какъв начин? Чрез сина грандоман и глупак! Разделиха се студено.

Насаме със сестрата на Вегенел Скарлатов трудно постигна разговор. Старата скромна жена бе доведена в кабинета лично от Туше Динев след дълго убеждаване. Бе мръкнало и лампите запалени. Скарлатов я посрещна и й целуна ръка.

— Госпожо Браун, извиках Ви по важен въпрос, от който зависи Вашето бъдеще.

— Аз нищо не разбирам. Синът ми знае…

Борис се помъчи да обясни на жената цялата ситуация. Не се спря пред нищо. Каза й откровено своето мнение за сина й, че ще пропилее всичко, защото е некадърен.

— О, той е много добър. Много добро и умно момче! Само че нямаше късмет. Пречеха му. Сега, когато ще има капитали, той ще учуди всички!

— Но, госпожо Браун, става дума не за сина Ви, а за Вас, за Вашите старини!

— Той ми е единствен. Баща му умря рано. Повярвайте ми, господин Скарлатов, той е едно много добро и честно момче.

Изведнъж Борис се почувства отпаднал и уморен. Изгуби всякакъв интерес към жената. Искаше по-бързо тя да си отиде.

— Нали сте съгласен с мен, господин Скарлатов? Ще видите той какво ще направи! Тогава ще си промените мнението.

Вървете по дяволите и ти, и сина ти!… А после помисли, че човек би могъл да се бори със силен противник и пак да има шансове. Но борбата с човешката глупост бе поначало безсмислена. Глупостта винаги побеждаваше.

Късно вечерта го посети в библиотеката Туше Динев. Разговорът от само себе си се насочи към наследството на Вегенел. Динев разказа някои подробности от обработката на племенника. От Карасулиев очакваше всичко, но действията на Неделев го изненадаха. Беше устроил голям банкет в запазена зала на хотел „България“. Поставил на централно място наследниците, на няколко пъти вдигал тост за големия австрийски индустриалец „хер Браун“ и неговите заводи! Обградил ги с подаръци и внимание. Водил ги непрекъснато с колата, така че Йосиф да не може да се докопа до тях. Бюдолизничел и ласкаел, докато накрая ги преместил в собствения си дом. Разказът на Динев го отрезви и върна предишната му суровост. По-добре жертва, отколкото палач! — бе извикал някога Еразъм Ротердамски. Но щом не е съгласен с тази формула, оставаше му другата — да бъде палач, а не жертва! За миг през съзнанието му минаха картини от студентския живот и тогавашните идеали, но бързо помръкнаха. Не обичаше да си спомня миналото. Затова заговори по предстоящата сделка с фабриканта Евгени Проданов. Изтъкна му всички трудности и рискове. Динев внимателно слушаше.

— А ти какво научи за него? — попита накрая Скарлатов.

— Съвсем противоречиво. Добър организатор, фабрикант с твърда хватка, чувство за модерна индустрия… От друга страна, живее нашироко, основна слабост — жените. Харчи доста за тях. Живее под наем, въпреки че би могъл да си купи къща или апартамент. Въобще, ден за ден!…

— Но той е млад, ергенин…

— Не мога нищо сигурно да Ви кажа. Нуждая се от помощ.

— Имаш пълната свобода да плащаш на който и да било при твоите издирвания!

Наистина в тия години, докато Динев работеше в полицията, той строго си изпълняваше задълженията към Банката, като използваше държавния апарат и подчинените му лица. Само при нужда теглеше необходимите суми за подкупи, заплащания, каквито намереше за добре. Скарлатов имаше пълно доверие и знаеше, че харчи минимално.

— Любопитен съм как ще се добереш до необходимите сведения?

— Чрез жена.

— Звучи несериозно.

— Не съм на същото мнение.

Той сигурно бе имал връзки с много жени, които използваше за работа, помисли Борис, а гласно каза:

— Това ли научи от полицейската школа в Париж? Французите изобщо са маниаци на тема жени-шпиони. Вземи историята с Мата Хари!… От една глупава и повяхнала танцьорка, която дори не е била сексапилна, направиха криминално-сантиментална история, съперничеща на „Парижките потайности“ от Евгени Сю.

— Не съм съгласен с Вас! От моята практика мога да кажа, че най-добрите, най-сигурните осведомители са жените. Те са далеч по-интелигентни от мъжете и рядко се лъжат, защото имат непогрешим инстинкт. А са и по-почтени!

Глава пета

В края на седмицата обикновено работата в Банката намаляваше от само себе си. По-скоро по навик, от нямане какво да прави, тази събота Скарлатов слезе в Банката. Пред кабинета на Неделев чакаха двама клиенти. Този човек работеше прилежно от сутрин до вечер. Борис се учуди, че го чака един мъж, седнал на пейката пред неговия кабинет. Той никога не определяше делови срещи в събота. В едната ръка държеше кожена чанта.

— Добро утро, Ваше превъзходителство.

Скарлатов с любопитство го погледна — едър мъж с атлетическо телосложение, врат на борец, изпъчени гърди, малко клепнали уши, късо подстригана коса, широко лице със сплескан нос. Заприлича му на силно, расово животно. Но от опит знаеше, че такива разхищения на природата са за сметка на останалата съвсем малка част, наречена мозък. След като му кимна сухо, Борис влезе в кабинета си, последван от своя секретар. Той държеше няколко папки в ръце и чакаше какво ще му заповядат.

— Днес нямам настроение… — каза Борис.

— Да прибера ли материалите?

— Оставете ги на бюрото! Ще видя… Кой е този мъж навън?

— Казах му, че сте зает, но той настоя за среща с Вас.

— Понеже е як като бик?…

— Прави впечатление на кротък и учтив човек. Освен това е спортсмен.

Като помисли, че този ден ще бъде скучен, Борис каза:

— Нека влезе!

Напомняше му някого… Откъде ли го познаваше? Конферансие? Или… такава физика имаха борците, цирковите артисти, полицейските биячи или пазванти на някое посолство.

Мъжът влезе и застана гологлав пред бюрото на Скарлатов. Направи изящен поклон по италиански маниер, като размаха меката си шапка.

Цирков артист! Само те бяха запазили някои елегантни маниери от миналия век или още по-миналия…

— Татарски, бивш генерален директор и собственик на най-големия цирк на Балканския полуостров — цирк „Роял“.

— Седнете, господин Татарски.

Мъжът седна и остави кожената чанта до фотьойла. Сега остава да видим ума му, си каза Борис. Първото впечатление е добро.

— На какво дължа тази чест?

— На нуждите и на беззаветната ми преданост към изкуството.

— Интересно… Изкуството на посещение при Моллох!…

— Беше ми много трудно, докато се реша да дойда при Вас.

— Защо избрахте мен?

— Защото имате славата на един от най-разбраните и славни българи.

Борис се усмихна. Този човек умееше да прави комплименти.

— За коя област на изкуството става дума?

— Цирковото! Единственото наистина народно изкуство, за всички хора — и умни и глупави, и богати и бедни, и възрастни и деца, и лоши и добри!

— А защо казахте: бивш директор и собственик?

— Банкрутирахме. Дълговете ни задушиха. Но един ден пак ще имаме свой цирк и преди да тръгна по света, ще Ви представя програма, каквато никога не сте видели. Само за Вас!

— Смятате ли, че имате качества на добър администратор?

— Ваше превъзходителство, аз съм артист и само артист! Този факт знам по рождение и многократно съм го доказвал както на себе си, така и на хората. Започнах от азбуката на това изкуство — чирак, момче за всичко, после станах борец. Обиколих цялата Турска империя — Цариград, Измир, Александрия, Егейските острови. Но не физическата сила ми е идеалът, въпреки че там достигнах върховете. Аз съм един от най-добрите клоуни. Между другото, пантомимата с огледалото без рамка е моя и се играе по всички циркове по света, a фарсът „Пчела, дай на мене мед!“ е от най-добрите! Но основната ми специалност е акробатиката.

Татарски се надигна и подаде изрезки от американски вестници. Скарлатов с любопитство ги разгледа. Този човек се бе подвизавал успешно в американския континент. Една рекламна снимка от Ню йорк го показваше в прочутия му номер „Трапецът на смъртта“.

— Обиколил съм със световноизвестните циркове, кажи-речи, цял свят. Бил съм и в Русия.

— И сега останахте без работа?

— Не става въпрос за мене. Аз мога още днес да тръгна с моя трапец… и отново да обиколя Европа. Но какво да правят бедните ми колеги? Те чакат на мене и ме гледат в ръцете с изгладнели очи. Аз имам дълг към тях, затова съм тук.

— Попитах Ви дали чувствате сили да ръководите финансово предприятието?

Татарски не отговори веднага, накрая каза:

— Там е работата, че не знам… Положението е такова, че в момента цирковото изкуство е в упадък. Нямаме публика. Войни, разбъркано политическо положение, бедност, несигурност… Нашата публика е преди всичко пролетарска. А те нямат и се борят за прехраната си.

— Тогава не разбирам. Помощи ли събирате?

— О, не! Имам идеята да събера всички безработни циркови колеги. Заедно ще работим за парче хляб и нищо повече, докато се замогнем. Искаме да отворим нощно заведение с отлична програма. А за това трябват пари!

— Само идея ли е, или имате вече изготвен план?

— Много сме мислили и направихме първите стъпки. Зданието до Духовната академия в центъра е свободно и се дава под наем. Но трябва да се обзаведе.

Татарски вдигна чантата от пода и извади два изписани листа, които постави на бюрото.

— Ако искате, запознайте се с моите калкулации.

Скарлатов набързо хвърли поглед върху написаното. Цялата предварителна сметка не му хареса — наивна, дори смешна, издаваща финансово невежество.

— А защо наемате цялото здание?

— Горните два етажа ще бъдат нещо като хотел.

— Странно съчетание на нощно заведение и хотел.

— Вие знаете, че няма на тоя свят по-хубави и по-добри жени от цирковите актриси.

— Ще откривате бардак?

— Не, господине. В заведението ще бъдат допускани само изискани хора, които имат пари. Освен това ще поставя и рулетка.

Цялата тая история му се стори фантастична и безсмислена. Но разговорът беше интересен и забавляваше.

— Дотук добре — каза Борис. — Но Вие идвате в банка. А тя отпуска пари само при гаранции. Какви са Вашите? Умение в изкуството? Стойността му е ниска. Това не е картина, чиято цена расте или пада, а зависи от капризите, настроението, възможностите и желанието на хората, които ще посещават заведението.

— Те ще бъдат доволни, повярвайте ми!

— Вярата не е никаква гаранция.

— Аз имам с какво да гарантирам.

Скарлатов се учуди. Татарски стана с чантата в ръка, бръкна в нея и остави на бюрото четири подвързани с кожа албума, които разтвори. Представляваха класьори с чуждестранни марки. Отделно извади един английски каталог.

— Аз нямам никакви претенции да разбирам от филателия. Само знам, че цената на марките в целия свят пада — каза Борис.

— Това е временно. Общата тенденция е, че марките винаги ще се качват. Аз, освен цирков артист, съм и филателист — една моя велика страст, останала ми от общението с интелигентни хора. Можете по каталога да определите стойността им. Това е само част от колекцията ми. Кореспондирам с филателисти от цял свят и мога да кажа, че не съм им непознат. Повярвайте, господине, това е истинската гаранция, както ако бих Ви донесъл чисто злато.

Този човек не се държеше като просител, а спонтанно, като артист. Стойността на колекцията Скарлатов не знаеше, но щеше да повика на помощ експерт.

— Е, добре, господин Татарски. Оставете албумите при мене, след като се посъветвам, ще Ви уведомя за решението си.

— Има ли някаква надежда, Ваше превъзходителство?

Скарлатов нищо не отговори.

— Ще очаквам Вашето решение с нетърпение. До скоро виждане.

Мъжът напусна кабинета. Борис прибра албумите в шкафа на библиотеката. Целият този разговор не му се струваше нелеп, както в началото. Тръгна към Неделев. Навън в чакалнята нямаше никой. Почука на вратата му. Неделев работеше над бюрото и вдигна глава. Скарлатов се заразхожда из кабинета му.

— Неделев, какво е отношението Ви към увеселителните заведения?

— Аз не посещавам такива.

— Опазил ме Бог да помисля такова нещо! Питам от гледна точка на печалбата.

— Знам само, че дават печалба, макар и скромна, и че никой не е пропаднал, като е отворил кръчма, гостилница или ресторант.

— А нощен бар?

— Нямам понятие, но ако съдя по развалата на нравите, ще е още по-голяма.

— Един човек ми направи тази сутрин предложение в този смисъл.

— Приехте ли?

— Колебая се.

— Ако човекът е сигурен и има с какво да гарантира, не се колебайте!

Борис изненадан го погледна. Не очакваше такава реакция от Неделев.

— Мислех Ви за извънредно добродетелен.

— Казах, че одобрявам такава сделка по принцип.

— Искате да направим мрежа от бардаци и игрални домове?

— Те съществуват и печалбата им е огромна, но отива в ръцете на политиците. Попитайте Динев за хазарта, опиатите и проституцията. Той ще Ви осведоми напълно.

— Значи имате някакви проекти?

— Да, имам. Подобни заведения носят добра печалба при малки капиталовложения.

— Ще откривате оперета или театър?

— По никой начин! Не искам да имам работа с актьори и режисьори! С тях банкрутът е неизбежен. Но киното е друга работа. Цял свят е подлудял. Трябва да сложим ред в тази област.

— Отдавна ли Ви занимава подобна мисъл?

— Отскоро. Събрах сведения. Кината са мизерни бараки, но с фантастични печалби.

— Аз не ходя на кино.

— А аз често.

— Странно, България е в упадък, а кината са пълни!

— Именно затова. То ги откъсва от мрачните мисли, от мизерията, макар и за два часа.

Този човек не бе само добър бизнесмен…

— Вие ме заинтригувахте, Неделев.

— В скоро време след като уточня всичко, ще проведем разговор и ще решим. Смятам, че трябва да вземем в ръцете си вноса и разпространението на филмите. Това е първата неотложна задача. А после кината, като започнем с построяването на голям, модерен и изискан кинотеатър за премиерите в България.

— Вие наистина сте замислили голяма акция.

— Ако ние не направим това, ще го направят други…

Неделев действаше със замах. Всяка идея при него нарастваше в дълбочина и ширина, докато наистина се превърне в предприятие или концерн, даващ високи печалби. Отново се изпълни с уважение към него. Беше най-добрият възможен партньор, когато се касаеше до създаване на нещо ново, модерно и перспективно. Да, той гледаше надалеч.

— Все пак имате моето съгласие за заведението, което смятате да финансирате — заключи Неделев.

Не ми трябва такова заведение, искаше да извика Скарлатов, но се сдържа. Редом с проекта на Неделев за кината неговата сделка изглеждаше съвсем провинциална. Излезе си подтиснат, със засегнато самолюбие, обаче не се отказа от намерението си.

Глава шеста

Сутринта, когато излезе от малката спалня, която навремето ползваше и баща му, Борис замалко не настъпи един гълъб. С клатушкаща се походка и присъщото нахалство за вида птицата само се отдръпна, колкото да не я настъпи. По коридора важно се разхождаше втори гълъб. Отначало се ядоса, после се усмихна. Трябваше нещо да се промени в тая къща!… Влезе в тоалетната. Навън по коридора се чу веселият глас на Яна и гугукането на гълъбите. Докато се къпеше под душа, изведнъж се сети за молбата на мистер Маркъм. Може би тази англичанка би приела да стане гувернантка на Яна?… А време й е да изучава чужд език, това е в най-подходящата възраст. След това ще бъде късно. И… разбира се, английски и само английски. Той ще бъде общочовешкият език. Какво ли ще излезе от всичко това?… Беше му крайно неприятно да се занимава с домашни работи. Но Яна бе човек, нов човек в тази къща, негова дъщеря и, иска не иска, отсега нататък щеше да се съобразява и с нея. Той въздъхна.

След като се облече, Скарлатов не слезе в Банката, а се запъти към мистер Маркъм. Знаеше, че канцеларията му е някъде на улица „Гладстон“. Намери я бързо. Помещаваше се заедно с печатницата в една къща. Американецът заемаше целия долен етаж. Издателството му се казваше „Зорница“. Скарлатов влезе направо от тротоара, нямаше даже едно стъпало, измина коридора и почука. Посрещна го мистер Маркъм, учтив и доброжелателен. Канцеларията му имаше съвсем аскетичен вид. Бюрото, касата, закачалката и двата стола за посетители едва се побираха в няколкото квадратни метра. По стените висяха доста безвкусни литографии с религиозни сюжети, календари с цитати от Библията, а също и правила за поведение на християнина — една наивна, детинска изложба на издателската продукция. И ако пред него не стоеше самият мистер Маркъм, сериозен и делови човек, би помислил, че се намира в благотворително заведение за бавно развиващи се деца. Една друга ниска врата стоеше отворена и се виждаше още по-малка стаичка с легло, скрин и върху него леген и кана за вода. Явно тук той си почиваше. Зад стола, на който седна Борис, видя един голям американски флаг върху стената.

— Мистер Маркъм, англичанката все още ли е в България?

— За съжаление, да.

— И не сте й намерили подходяща работа?

— Все още — не.

— На колко години е?

— Мис Стенли е на петдесет години. Характерът й е добър, истинска християнка. Що се касае до възможностите й като преподавател, референциите са отлични.

— Зависи какви условия тя ще постави.

— Имате нещо конкретно предвид?

— Става дума за моята дъщеря Яна. Тя е на шест години. Искам да знае английски език.

— Мис Стенли е в затруднено положение и струва ми се ще приеме всякакви условия.

— Мистер Маркъм, погрешно ме разбрахте. Аз не искам да се възползвам от нещастията на другите. Оставям на Вас да уредите въпроса. Разбира се, освен преподавателка, тя ще се занимава и с възпитанието на дъщеря ми. А Яна е буйно и упорито дете… доколкото я познавам.

— Значи ще живее у вас?

— Да, поне засега. Но ако не се разберем… Искам да кажа, ако не си допаднат с детето…

— Разбирам. Ще обясня и това. Вие тази сутрин много ме зарадвахте, защото аз, от своя страна, ще зарадвам една наша сестра во Христе, както казвате вие, православните. Кога ще ни приемете?

— Днес след свършване на работа.

Когато се върна, повика Неда в библиотеката. Както винаги става в един голям дом, Скарлатов отделяше, или по-точно не отделяше никакво време на хората, с които живееше постоянно. Те сякаш бяха част от заобикалящите го мебели, с които бе свикнал. Приемаше техните услуги, тяхната всеотдайност като нещо съвсем естествено. Плащаше им добре и според него те бяха доволни. Но сега, когато влезе Неда, той сякаш за пръв път я виждаше. Спомни си я в двора на сарая в село Скарлатово — младо, тънко, стройно русо момиче, за което не можеше да предположи, че има вече дете. Тя беше тиха, стеснителна, не се натрапваше, затова остана дълги години незабелязана от него, но не и от жена му Яна. Още от мига, когато Яна заживя в неговия дом, двете се държаха една към друга като че са най-близки приятелки. Често ги бе заварвал в кухнята да разговарят най-сериозно и да се смеят, седнали на чаша чай. Двете заедно решаваха какво ще е менюто, какво има да се прави в огромния дом. След смъртта на жена му с годините тази мълчалива селянка се бе превърнала постепенно в някаква важна опора на семейството, както навремето свекърва й. Донка взе всичко в свои ръце и със спокойствие, такт и ум ръководеше безшумно домакинството. Той никога нямаше да забрави, че в най-тежкия момент от неговия живот — смъртта на Яна — Неда бе тази, която задържа да не рухне напълно семейството му. Благодарение на нея остана жива и малката Яна. Грижила се бе за дъщеря му далеч повече, отколкото за своите си деца. От собствената си гръд откърми Яна. И тя за нея остана втора майка, а син им Никола — неин млечен брат, с когото израсна на село. Да, Борис й дължеше твърде много, но чак днес си даде сметка. И ето, тази тиха, миловидна жена, вече напълняла с годините, с лице, излъчващо доброта и спокойствие, стоеше пред него, навела глава, като понякога го поглеждаше със сините си ясни очи и внимателно слушаше какво й говори. Беше трудно на Борис да й обясни всичко. Защото тя наистина бе привързана към малката Яна като към свое дете.

— Днес следобед ще пристигне една англичанка, която ще се занимава с Яна. Моля те, приготви две свободни стаи.

— Яна сама ли ще спи?

— Не е бебе!

— Тя се плаши от тъмнината.

— Ще свикне.

— Добър човек ли е тази англичанка?

— Не знам.

— Яна трудно се привързва. Ще й бъде тежко.

Изведнъж Борис си спомни и файтона, и баща му до него, и шосето, и как си сдържаше сълзите, когато тръгнаха за Цариград и го откъснаха от майка му. Но после си каза, че сега е далеч по-добре.

— Англичанката ще се грижи за възпитанието й и ще й преподава език. Всичко останало ще бъде както досега.

Тя със съмнение го погледна. Беше й тежко. Той разбра и каза:

— Аз самият съм объркан. Не знам какво ще излезе от всичко това. Разчитам на твоята помощ.

Тя кимна с глава и после заплака.

— Бих ли могъл да направя нещо за теб?

— Искам, много искам да се прибера на село… Разкъсвам се. Децата са там… Спас не иска и да чуе за село. Но ще остана.

Тази жена наистина се разкъсваше в своите чувства. Каква разлика от мъжа й! С годините той дебелееше и ставаше все по-самодоволен. Това, че можеше да кара кола, че е добър шофьор и монтьор в една страна с толкова малко автомобили, връзките му с царя му създаваха някакъв ореол в София, който така или иначе му замая главата. Държеше се тежко, говореше малко, презираше обикновените прости хорица и се оформяше като типично парвеню. Но бе глупав и тъп. Той дори не подозираше колко го превъзхожда Неда! Но и тя, като повечето българки, далеч по-интелигентни, с богат душевен мир, се подчиняваше на простака. Силно нещо са традициите.

— Аз съм сам. Не познавам Яна. Между нас няма никаква връзка. В тоя период ще са ми нужни твоите съвети. Всяко нещо ще трябва да обсъждаме заедно. Ще имаш ли нещо против?

Неда го погледна с добрите си сини очи и лицето й стана меко, женствено. Усмихна се. Тя победи в себе си личното и отново стана радостна.

— Не се безпокойте, господарю. Всичко ще бъде добре.

Тя пак мислеше не за себе си, а за другите.

— Да Ви сервирам ли? Обед е.

— Не мога нищо да хапна. Направи ми едно силно кафе и го донеси тук, в библиотеката.

След работа разгледа с Неда приготвените стаи. Остана доволен. Точно в шест часа на външната врата се позвъни. Скарлатов покани мис Стенли и мистер Маркъм в салона. Последният се извини, че има срочна работа, и Борис остана насаме с англичанката. Покани я да седне. Очакваше някоя от тия сухи, плоски жени, и то непременно с очила, каквито бе срещал на Запад. Но мис Стенли бе възпълничка, закръглена като топка, с весели, сини, сякаш малко измити очи, със силно къдрави светли коси, по всяка вероятност боядисвани. От нея се излъчваха енергия, бодрост и живост. Усмихваше се често. Говореха на английски.

— Тук е хубаво и уютно… — каза тя.

— Радвам се, че Ви харесва. Предполагам, че мистер Маркъм Ви е обяснил всичко.

— Да, той беше много мил към мен. Но къде е детето?

В салона влезе Неда, хванала Яна за ръка. Малката бе хубаво облечена, но стоеше леко назад, сякаш се криеше зад Неда, и гледаше изпод вежди намръщено, като някакво бурсуче. Мис Стенли стана и се обърна към нея на английски.

— Казвам се Кетрин Стенли, мис Стенли…

Яна нищо не отвърна.

— Бих искала да бъдем приятелки… — англичанката протегна ръка. Яна сви юмручето, сякаш някой щеше да й открадне ръката. Първата среща не обещаваше нищо добро. Скарлатов трябваше да се намеси, а не искаше. И в тоя момент от коридора се разнесе лай на куче. Англичанката с пъргави стъпки отвори вратата и в салона нахлу едно малко кученце с пухкава, къдрава козина. Очите му не се виждаха от космите. Спас и файтонджията, който бе довел мис Стенли, внасяха багажа й. Кученцето първо се спусна към господарката си, а после право към малката Яна и замаха с опашка. Тя нямаше никакъв страх от животните, особено от кучетата. Изглежда на село добре се бе разбирала с тях. Изведнъж лицето й се промени, бузите й се зачервиха. Тя клекна и зарови пръсти в бялата му козина. После го пусна и пак недоверчиво погледна към англичанката.

— Джейн, поздрави мис Яна!

Кученцето легна по корем на килима и протегна лапа. Яна най-сериозно я пое и я раздруса.

— А сега да се запознаем… — каза мис Стенли и отново протегна ръка.

Тоя път детето я пое и стисна. Нямаше нужда от преводач. Странно е, че разбира всичко, помисли си Борис.

— Аз се казвам Яна Скарлатова.

— Приятно ми е…

— Кученцето женско ли е? — попита детето.

Скарлатов преведе.

— Да, казва се Джейн.

— Значи ще има кученца?

— Да, като порасне. Сега е на годинка…

Борис акуратно превеждаше. Той взе да се успокоява. Дано всичко тръгне както трябва!…

Англичанката се представи на Неда. Всички излязоха от салона и Борис я придружи до стаята й. Мис Стенли дръпна завесите. Навън мръкваше и падаше есенна мъгла. Кученцето се разлая и се затича след детето. Тропотът на Янините крачета и лаят на Джейн изпълниха коридора чак до кухнята. В стаята почнаха да внасят багажа — два огромни сандъка в медна обковка и още много други неща. Скарлатов леко се поклони и се оттегли. Идваше чужд човек вкъщи, и то жена. Налагаше се да се съобразява и с нея. Навън отново се разнесе тоя режещ, метален звук на трамвая, взимащ завоя край Банката. Сградата леко се разтресе. Трябва да се махна от тоя дом, но къде?…

Глава седма

В понеделник Туше Динев донесе доклада си за Евгени Проданов, изготвен детайлно за две седмици. Прахосник и развратник. Канел се с новата си любовница да избяга в Южна Америка. За тая цел искал да вземе десет милиона от Търговската или от Италианската банка — която лапне въдицата!… Ярост обхвана Скарлатов. След малко трябваше да посрещне в кабинета си този мошеник и му даде отговор. От само себе си се разбираше какъв ще бъде той…

Разговорът, който проведе, бе мъчителен и жесток, защото Борис го разобличи и оплю без остатък. Но завърши по странен начин. На тръгване Проданов помоли Скарлатов да поздрави очарователната Елена, за която искрено щял да скърби. Останал сам, Борис продължи да бъде в плен на разговора. В душата му се утаи неприятно чувство. Опита да се отърси и си каза: „Ти си банкер и правилата на останалите хора не важат за теб! Тогава няма защо да се терзаеш!…“

Идването на адвоката Чернаев прекъсна мислите му. Беше му възложил да уреди покупката на зданието за Татарски. Каквото и да станеше, загубата нямаше да бъде голяма. Самият Татарски подписа без колебание договорите, щастлив, че замисълът му се осъществява, че е намерил работа и храна на своите циркови колеги. По препоръка на Туше Динев в заведението поставиха като техен човек мадам Жорж — парижанка, довеяна по случайните пътища на съдбата в България. Имаше богат опит от такива заведения. Самата тя притежаваше малък моден магазин в центъра на София и като всяка французойка разбираше от сметки и ръководеше добре бизнеса си. Прие без колебание. Новата работа нямаше да й пречи. Нощите й бяха свободни. Късно вечерта го посети Туше Динев. Наля по чаша коняк и двамата седнаха пред камината.

— Динев, коя е тази Елена?

— Новата ми сътрудничка.

— Какво представлява?

— Красива, интелигентна, с големи възможности.

— Тогава сигурно я познавам? В София те се броят на пръсти.

— Едва ли.

— Използвал ли си я друг път?

— Не. Това е първата й акция. Тя е само на деветнадесет години.

Любопитството на Скарлатов нарасна.

— И как успя да измъкне сведенията от Проданов?

— По най-простия и тривиален начин, какъвто жените употребяват от памтивека. Бяха й достатъчни две вечери. Мъжете, колкото и да е странно, стават извънредно глупави в присъствието на красива жена, особено когато е добра слушателка и поощрява излиянията на донжуановците.

— Проданов правеше впечатление на предпазлив и не глупав мошеник.

— Френската полицейска система има своите слабости, но и големи предимства. Англичаните държат преди всичко на фактите, но французите са психолози. Мъжкото тщеславие е проваляло и най-умните мошеници. Разбира се, алкохолът, обстановката също играят голяма роля, притъпяват чувството на самосъхранение.

— Все пак една опасна възраст — на деветнайсет години… Нима е трудно да привлечеш едно момиче с подаръци и екзотично пътешествие до Южна Америка? Откъде си сигурен, че няма да се влюби?

— Момичето е минало великата школа на мизерията и знае цената на парите. Не мога да кажа дали аз и Вие имаме такава корава душа като нейната — неразгадаема зад красотата и младостта й. Чувствата са лукс за нея.

— Значи е твоя възпитаница?

— Има такова нещо…

— Откога я познаваш?

— От бебе.

Скарлатов го погледна изненадан.

— Коя е тя всъщност?

— Дъщерята на бившия Ви секретар Георгиев.

— Тя знае ли, че работи за Търговската банка, следователно за мене?

— Тя работи за мен и вярва на мен! — каза Динев.

— Някога ти живееше след смъртта на Георгиев у тях. Вероятно си им помагал?…

— Да речем…

— От какви съображения?

— Не съм длъжен да Ви кажа, но ще Ви съобщя само едно — аз бях сирак и изпитах като дете целия житейски смисъл на това понятие.

Скарлатов искаше да разпита Динев за още много неща. Тази негова връзка винаги го бе интригувала. Но настъпваше в един интимен свят от живота на полицая и трябваше да се задоволи само с предположения. Все пак се ядоса.

— А как мислиш, хорската мълва за самоубийството на баща й не е ли стигнала до ушите й?

— Искате да кажете, че ще бъде нелоялна към Банката?

— Даже озлобена!

— Вие скъсахте ипотеката и им оставихте къщата — единствения доход на една вдовица с две невръстни деца. За тях Вие сте светец!

— С твоя помощ.

— Казах, че тя слуша мен и само мен, и е приела моята версия за смъртта на баща си!

Скарлатов не се съмняваше, че Динев точно така е представял трагичния случай.

— Е, Динев, добре си възпитал момичето през тия години. Все пак не изпитваш ли някакви угризения, че ти, казано направо, я готвиш за кариерата на проститутка и нищо повече, както и да го извърташ?!

— Знам.

— Бих желал да чуя обясненията ти. Интересно ми е.

— Такива нямам! Момичето ще завърши зле при всички случаи. Ако тръгне по пътя на еснафския морал, чака я фабрика, туберкулоза и ранна смърт. Ако се ожени — деца, пране, чистене, грубости, побоища, унижение пред някой бабаит, с една дума — робство, смазване! Третият изход е проституцията, каквато е в момента в София — кална, долна проституция. А това, което предлагам, до голяма степен ще й помогне да запази поне себе си, тялото си, да се храни, облича, да има покрив и гордо вдигната глава. Тя да избира, а не нея! Такива жени мъжете далеч повече уважават от собствените си съпруги-слугини!…

— Все пак, ако ти беше неин баща, така ли би разсъждавал?

— Не знам. Ако имах такава дъщеря, бих искал да разсъждавам по същия начин, понеже това ще бъде от нейна полза.

Суров човек е Динев, помисли си Борис. Но сигурно такъв трябва да бъде полицаят — неуязвим за човешките страсти, като в същото време познава всички съблазни на тоя свят и пропастта, към която те водят хората. Да остава наблюдател и само наблюдател при човешките трагедии и да използва злото за своите цели, чиито простори бяха далеч по-необятни в тоя свят. Злото бе едно понятие колкото философски абстрактно, толкова и грубо реално, както може да бъде само парчето студена скала, взето в ръка. Ежеминутно, от мига на раждането, човек постоянно се сблъсква със злото. Иска му се да се освободи от робството на мрака. Иска светът да бъде друг, свят на доброто. А изходът е предопределен. То съществува и трябва да се примириш! А някои не само приемат злото, но то става тяхна същност, тяхна пътеводна звезда в дейността им, става част от тях и това са Принцовете, както ги назовава Апокалипсисът, господарите на тоя свят.

Глава осма

В кабинета на Скарлатов нахлу бодро и възбудено Йосиф Карасулиев.

— Ставай, Борисе, да тръгваме!

— Къде?

— Как къде? Ще ставаш сайбия. Намерих ти прекрасна вила на много изгодна цена, без пари!…

Въпреки че Скарлатов бе мислил за едно жилище извън града, смяташе, че това е въпрос на далечно бъдеще, и се изненада от бързината, с която Йосиф действаше.

— Вероятно е ипотекирана при теб и искаш да си вземеш парите! Не желая вила от някой нещастник!

— Нищо подобно! Италианеца ликвидира имуществото си. Ще бъде доволен и на малкото. Впрочем ти вече си го започнал, нали така? Водиш преговори по изкупване на текстилните машини от фабриката му!

Борис наново се учуди на осведомеността му.

— Седни за малко докато се приготвя!

Карасулиев седна и продължи да говори. Случаят бил изгоден. Вилата прекрасна, над Княжево. Шосето е в добро състояние и колата влиза чак в двора. Само пътят трябва малко да се оправи, но това е въпрос на бъдеще. Била напълно обзаведена, с всички удобства, а паркът прекрасен! Ако му хареса мебелировката, ще я включат в цената на вилата.

— А ти разбираш ли от вили?

— Аз разбирам преди всичко от покупко-продажби. Самият аз купих още по времето на Стамболийски вила в Несебър, която принадлежеше на чужденец. Доволен съм. Ако искаш, с моя помощ можеш да купиш вила и на морето.

Влезе Неделев, който със заспалия си вид едва кимна на двамата.

— Седни, Неделев — каза Карасулиев, — днес е сряда, ден на търговеца! Каквото и да съм почвал в сряда, върви на добре. Моят лош ден е понеделник.

— Излизам с Карасулиев, като се върна, ще бъда на Ваше разположение — добави Борис.

— Ще купуваме вила — поясни Йосиф.

Неделев се учуди, като каза:

— Мога ли да дойда и аз с вас?

— Буйрум! — възкликна Йосиф. — Мога и тебе да наредя. Навремето, като започвах работа тук, се занимавах изключително с покупко-продажби, предимно в София. Доста къщи и имоти съм купил и препродал. Българинът мре за къща, за дом и нищо не жали за тая цел. Такива сделки в България винаги ще има и ще носят печалба, каквато и криза да настъпи!…

— А какво ще е твоето комисионно? — попита Неделев.

— Малко, колкото да не е без хич! Понеже, ако направя посредническа сделка, без да взема макар и символично един лев, ще ми тръгне на зле!

— Ти си суеверен?

— Кой търговец на тоя свят не е суеверен? Без вяра в късмета никой от нас не би успял в живота.

— Аз не съм суеверен — каза Неделев.

— Ако е така, внимавай много! Съдбата обича да се шегува, дори да се гаври с такива умници като теб!…

Разговорът взимаше немного приятен обрат. Тези двамата никак не се обичат, отново помисли Борис.

— Да тръгваме, аз съм готов!

Качиха се в колата на Карасулиев, която чакаше пред Банката. Когато излязоха на шосето, се стелеше мъгла. Но от Овча купел нататък взе да се прояснява и в Княжево светеше ярко слънце над замръзналата, покрита със слана земя. След това свиха по един черен път, доста изровен. Шофьорът на Карасулиев караше бавно. Изкачваха стръмна височина и вървяха право към Витоша, после минаха край една висока стена от големи, кръгли речни камъни.

— Такъв зид се прави много трудно — поясни Йосиф. — В цяла България са останали трима-четирима души, които умеят да градят така. Вилата е отвсякъде заградена с такава стена. Само тя струва много пари!

Входът представляваше каменна арка с врата от ковано желязо, направена с вкус, с много извивки и орнаменти. В средата стоеше гербът на италианския граф. Градинарят, който същевременно бе и пазач, ги очакваше. Той отвори двете крила на портата и колата влезе в алеята. Вилата наистина беше внушителна. Изградена в италиански стил, с колони, със зимна градина, с множество направени комини и отдушници, с плосък покрив от медни плочки, хванали патина, с лоджии и прозорци с капаци — тя наистина правеше впечатление на нещо красиво и аристократично. Фасадата й гледаше на юг. Но не постройката беше главното, а паркът, изграден на три тераси, понеже мястото беше с наклон, свързани с каменни стълби. Зад вилата имаше още една тераса. Засадените дървета по краищата на парка, предимно иглолистни, бяха още млади, така че той изглеждаше голям и просторен. Алеите с цветя бяха добре обработени и стеблата завити в хартия, а около корените стърчаха натрупани купчини пръст, за да ги пазят от зимните студове. Първото впечатление бе повече, отколкото можеше да се очаква. Скарлатов особено хареса високите зидове, които запазваха вилата от погледите на хората. Наистина това беше един чудесен кът в подножието на планината, където можеше да намери спокойствие.

Йосиф не се спря нито на архитектурната стойност, нито на околната красота, а със своя прагматичен начин на мислене изтъкваше съвсем други предимства — каменни основи над метър, мазе от витошки гранит, дебели стени, лятото прохладно, зимата топло, четиринадесет стаи, голям салон — побира барем петдесет души! И най-вече евтина!

— Ако не беше мой приятел, бога ми, Борисе, щях да я купя, въпреки че аз лично обичам много повече морето.

Градинарят избърса пейката от росата. Тримата седнаха. Скарлатов се загледа в планината. Право над него се издигаше подковообразният връх на Витоша, наречен „Копитото“. Тук бе тихо и закътано. Даже в този мразовит ден слънцето грееше и топлеше.

— Вилата ми харесва. Оставям на теб да уредиш всичко!

— Сделка ли е, винаги ме прави на луд!… Не мога да разбера как така става?! Ето, не купувам за себе си, даже нямам печалба, а треперя, като че ли от това зависи животът ми.

Без да иска, Борис си спомни баща си и мисълта на Бернщайн, която той обичаше да цитира: „Целта е нищо, движението е всичко!“ Не радостта от постигнатото, а процесът, борбата… Тогава хора като нас никога не могат да стигнат до човешкото щастие, мислеше Борис. Дали това не е цената на печалбата от капитала? Доста висока цена…

— Да ви отворя ли вилата? — попита старият градинар.

Той му заприлича на глухонемия коняр в Банката. Беше вече покойник, отишъл си от света тихо, безшумно, както бе живял сред хората, и все пак сам. Реши да го остави на работа, когато стане собственик на вилата.

— Обясни ми, Йосифе, защо се буташ в дребни сделки? Те вече не ти отговарят на положението, което заемаш.

— Знам ли?… Ето, преди няколко месеца идват при мене двама пияници музиканти. Искат да ми продадат стара цигулка. Изпъдих ги. След два дни пак идват в кабинета ми. Носят цигулката. Рекох им да я оставят. Показвам я на Иван. Според него била много ценна. Моят мухльо ми отвори очите! Да видя и аз някаква полза от глупавата му музика!… И какво? Купих цигулката сравнително евтино. Давам я след това на специалисти. Оказа се „Страдивариус“. Сега ми предлагат безумна цена.

— И какво ще правиш с нея?

— Освен да просвиря, друго не виждам! Но след като ми обясниха, че е съкровище, почнах да гледам по съвсем друг начин на нея. Сложих я във витрината на кадифе. Сега разбираш ли ме?…

— Мъча се…

Тримата влязоха вътре. Скарлатов остана доволен от това, което видя. Прибраха се в София, възбудени от единодушния сполучлив избор.

След вечеря Борис се оттегли в библиотеката. Изглежда, цялата къща се въртеше около Яна. Само тук, зад тапицираната с кожа врата, се чувстваше сам със себе си. Взе старото руско, задгранично издание на „Былое и Думы“ от Херцен. Той обожаваше тая мъдра книга и за разлика от много други произведения, направили му силно впечатление на младини, тя никак не му омръзваше. Винаги намираше в нея нещо ново. Усещаше някакво близко сродство с Херцен по начина на мислене, по волята на действие, по непредубеденото виждане на света, по липсата на страх пред противоречията на живота. За Борис Херцен бе и един от най-добрите писатели в Европа, и смяташе, че ако се бе отдал напълно на литературата, Русия може би щеше да има, наред с Достоевски и Толстой, още един колос. Наслуки отвори книгата и попадна на прекрасния разказ за княз Юрий Николаевич Голицин. Глупавата и смешна, типично славянска история на наивния княз, но с широк замах — диригент на хор, съставен от неграмотни руси, които смело довел от Тамбовска губерния чак в Лондон, го караше да се смее на глас. После той стана и отиде към прозореца. Навън валеше сняг. Ранен първи сняг… Беше краят на ноември. Загледа се в снежинките… Защо, когато вали, човек изпада в размисъл, запита се Борис. Да, сезоните в България все още определяха на хората начина на живот. И понеже селяните преобладаваха, техният начин се налагаше и в града. Още от есента хората се запасяваха със зимнина и топлива, с храна за добитъка, за да посрещнат лютите студове готови, сврели се в своите къщурки, от комините на които се стелеше бял дим. Земята, с която хората се бореха, за да изкарат насъщния, заспиваше и те ставаха по-свободни. Ето и сега зимата настъпи — сезонът на светиите и празниците, на женитбите и седенките, на веселбите и детските радости за всички възрасти… Но този път на хората тя се стори унила и я възприеха без особени надежди за нещо по-добро. Цялата нация знаеше и чувстваше, че войната, революциите, превратите, стопанската изолация, фантастичните репарации, лихвите от външните заеми, терористичният военен режим са непоправими беди — и живееше по силата на навика. Защото този малък народ се задържа, благодарение на великото си качество да търпи. И не ден, месец или години, а векове!… Без да губи надеждата за по-свестни времена и вярата в щастлива звезда. Така минаваше животът на цели поколения. Така се възпитаваха децата, а те, от своя страна, следващите. Но заедно с търпението се набираше като гной и омразата. Тя нямаше нищо общо с търпението и избухваше в определено време. Тогава нацията отново понасяше поредното кръвопускане, като стигаше до пропастта на унищожението. Какво щеше да донесе тази година? Скарлатов не знаеше, но усещаше, както и целият народ, идващото поредно зло.

Той купи вилата заедно с мебелите и направи нужния ремонт по вътрешното обзавеждане. Още през декември домашните се преместиха там. Яна, мис Стенли, Неда, двете камериерки и градинарят станаха постоянните обитатели на новия дом. В стария се мяркаха само Борис, Спас и една възрастна жена, за да се грижи за къщата. Заключиха повечето стаи. Къщата опустя. Скарлатов свикна да прекарва събота вечер и неделя на вилата. Останалото време — в Банката. Хранеше се навън, беше вече чест посетител на „Юнион клуб“. А когато се връщаше късно, тишина и спокойствие царяха в огромния дом. Той никога в живота си не се почувства истински патер фамилиас. За малката Яна намери един прекрасен възрастен учител-пенсионер, живеещ в Княжево. Строгият старец беше от онова славно възрожденско поколение учители, който предложи Яна да се готви като частна ученичка и да не ходи на училище. Той прецени, че за нея ще е най-добре да вземе наведнъж първо и второ отделение. Скарлатов му имаше пълно доверие. Промяната в Яна вече се чувстваше. Удивително бързо проговори английски. Въпреки заниманията си, детето не се претовари, оставаше му много свободно време за игра. И така трудният за Борис въпрос за образованието на дъщеря му се разреши от само себе си по най-добрия начин.

Глава девета

Една вечер в началото на април 1925 година Скарлатов реши да посети новооткритото заведение на Татарски, който многократно го канеше, но Борис все не намираше време. Тази нощ той нямаше какво да прави. Не му се оставаше сам вкъщи. Облече тъмен костюм и тръгна пеша. Въпреки ранния час на нощта, по улиците нямаше хора. След деветоюнския преврат и септемврийския метеж хората сами си наложиха полицейски час и всеки гледаше да се прибере у дома, докато е светло. Искат не искат, дюкянджиите и търговците се съобразяваха със създалото се положение. Те спускаха рулетките и кепенците заедно с обезлюдяването на улиците. А какъв живот кипеше, каква търговия се развиваше преди войната!… Сега по тия улици можеше да видиш само полицаи, закъснели пияници и бездомни кучета. Електрическите фенери осветяваха запустелия град. Нещо тревожно имаше в спокойствието и тишината на нощта. И не само Борис го усещаше, но и софиянци, и целият народ… Той излезе на площад „Света Неделя“. Храмът имаше интересна архитектура и бе една от забележителностите на столицата — вторият по големина след „Александър Невски“.

Заведението на Татарски се намираше в една тиха пресечка близо до площада. Тук, в иначе замрелия град, животът пулсираше за учудване на Скарлатов. Една неонова реклама — новост по онова време, светеше и гаснеше. Бар „Щастлива Арабия“, прочете Борис. По уличката имаше множество хора — продавачи на семки и леблебия, бедняци, зяпащи въртящия се кръг от електрически крушки пред заведението. Пристигаха и си отиваха файтони. От тях слизаха солидно облечени мъже и жени. Тук можеше да видиш събрани всички спекуланти, новобогаташи, търговци… Те плаваха като акули в мътните води на безнадеждната следвоенна разруха и излапваха всичко, което срещаха по пътя си. Те не влагаха печалбите в нови предприятия, нито пестяха пари за нещо по-голямо. Живееха ден за ден и широко пръскаха измъкнатите от бедняците левчета. За тях нямаше нито морални, нито административни прегради. Даже с цената на хляба, въпреки строгия закон, играеха както си искат, камо ли с останалите продукти като месо, сирене, олио, масло, захар… Докато целият свят се приближи и надмина довоенния стандарт, в България нямаше и помен от някаква надежда за добро бъдеще. Държавата приличаше на умрял огромен вол, а тия тук — лешоядите, които изяждаха мършата. Тези негови мисли не за пръв път му се явяваха, но тук, на тая улица, пред заведението на Татарски Борис ги преживя. Всичко е загубено, какво правиш ти?! — отново и за кой ли път се попита той… Навикът! Навикът да се живее е толкова силен, че те прави сляп и глух, отъпява те и те кара да не мислиш!… В края на краищата, ако не е така, всеки ще си тури край на живота… Поне тия, които са добили тая проклета способност да мислят!…

Той спря пред яркоосветения вход на бара. Над арковидната стъклена врата една огромна мида, очертана от неоновите тръбички, хвърляше студена синя светлина наоколо. Още от външното оформление се чувстваше ръката на Татарски. Израсъл в цирковете, артист до мозъка на костите, за него идеалният архитектурен стил си оставаше цирковият — бляскаво разклонение на сецесиона. Портиерът, сякаш излязъл от манежа — в яркочервена униформа със златни галони — посрещаше влизащите. Но късият му врат, огромният гръден кош издаваха бившия цирков борец, макар и застарял. Още тук се чувстваше респектът на физическата сила. Той изглежда го позна, понеже напусна входа и изтича в заведението. След малко се появиха заедно с Татарски, облечен в строг фрак с голямо, яркочервено цвете в бутониерата. Този силен, едър, по своему красив мъж вложи в посрещането на Борис цялата си любезност, възпитание и светски маниери, придобити от безкрайните скитания по континентите и от срещите му с най-различни екземпляри на човешкия род.

— О, господин Скарлатов! Вие ми върнахте самочувствието! Трогнат съм, че дойдохте във Вашия дом!…

— Защо моя? — усмихна се Борис.

— Защото е самата истина! Вие дадохте хляб на мен и бедните артисти. Ние Ви принадлежим, както и заведението. Вие носите щастие, господин Скарлатов!…

Фасадата откъм улицата — тясна по размери, съвсем не даваше представа за големината на зданието. Макар и триетажно, то се простираше в дълбочина, притиснато от двете съседни високи сгради. Прозорците на горните етажи не светеха. Те се спуснаха по широката мраморна стълба, покрита с дълга яркочервена пътека, захваната от лъскави медни пръчки. Долу една завеса като изход за арената, също от червен брокат напълно даваше илюзията за цирк. Явно всичко тук е разположено под земята, прецени Скарлатов. Посрещна ги един огромен набит мъж във фрак. Гардеробиерката — весело момиче с къса по модата рокля, открояваща пъргави, силни крака, пое пардесюто на Скарлатов, окачи го и се върна с едно цвете. Внимателно го сложи на бутониерата му. Борис бръкна за бакшиш, но момичето уплашено отскочи.

— О, господин Скарлатов, цветето е от все сърце!

Татарски доволен се усмихна и леко я докосна с ръка по бузата. Поведе го по-нататък.

— Искате ли да влезем в игралната зала?

— Има още един етаж в зимника?!

— Именно! Затова настоявах за тази сграда. Тя е безценна! Направихме допълнителен изход откъм офиса.

— И как е алъш-вериша?

— За съжаление, господин Скарлатов, печалбите са от рулетката, а не от голямата зала и програмата.

— Не искам сега да слизам долу. Чувствам се като в гробница.

— И аз, но играчите са доволни. За тях бърлогата е повече от дом. Заповядайте, господин Скарлатов…

Те минаха покрай една малка будка, тапицирана с кадифе. Три прозорчета гледаха в различни посоки. Едното към стълбището за рулетката, другото към входа и третото към залата. През полуоткрехнатата врата Борис забеляза мадам Жорж. Тя излезе, за да го посрещне. Облечена по последна парижка мода, с привличащи погледа бижута, закръглена, весела и усмихната, тя се изправи на пръсти и целуна Скарлатов. След това го заля с комплименти на своя напевен френски език. В нейно присъствие той се почувства радостен и спокоен. Тази жена, преминала средна възраст, но напълно запазена, поддържаше своята минала хубост. На пръв поглед изглеждаше безгрижна, дори несериозна, но той знаеше, че в нейното женско сърце парите играят далеч по-голяма роля, отколкото сантименталните преживявания. Тя дойде в България преди войната, мъжът й — чиновник в едно осигурително дружество с чужд капитал — почина рано. Деца нямаха. И тогава тази весела парижанка показа на какво е способна. Тя не покри главата си с черна забрадка, нито издаваше някаква смазваща скръб. Напротив, посрещна удара по мъжки. Не пожела да се върне в Париж. Изглежда там нямаше никой, който да й помогне. Сама реши да се справи и го стори отлично. В този период Скарлатов й помогна много, преди всичко с кредити. Тя отвори малка модна къща с две момичета помощнички. После нае малко магазинче на „Леге“ и скоро пред витрината по всяко време можеше да видиш млади дами, стоящи с часове. Всеки ден тя излагаше нова рокля или костюмче. Чрез мадам Жорж френската мода идваше за броени дни в София. Така работата й се разрасна, клиентелата също. Целият софийски хайлайф купуваше от нея шапки и тоалети. Тя на драго сърце съветваше всички — и младини възрастни — как да изглеждат привлекателни, женствени и желани от мъжете. Влагаше парите си в акции или ценни книжа. Посещенията й в Банката станаха редовни, а разговорите със Скарлатов за малкия й бизнес — приятни беседи. Той с удоволствие я съветваше и й помагаше. Железни търговки са тия парижанки, помисли си той и се усмихна.

— Господин Татарски, аз съм сам. Ще имате ли нещо против, ако тази нощ ми прави компания мадам Жорж?

— Точно това смятах да Ви предложа, но не знаех как ще го приемете.

— Разбира се, с голямо удоволствие, ако мадам не е на друго мнение?…

— Какво приказвате!… Да вървим, господин Скарлатов. С такъв представителен мъж, повярвайте ми, никога не съм била в живота си.

Тя игриво погледна Скарлатов със сините си очи и внимателно го хвана подръка, вдигнала гордо глава, както в блестящите времена на френските крале аристократите са влизали в залите на Версайл. Нейното очарование никой не бе в състояние да изкопира или научи. Само парижкият климат и въздух можеха да създадат парижанката. И наистина, Борис се почувства мъж в истинския смисъл на думата. Когато двамата влязоха в залата, всички се извърнаха. Татарски ги настани на централната маса срещу подиума, Скарлатов огледа кръглата зала, тапицирана в тъмночервено кадифе. Колоните отстрани ограждаха сепаретата. Оркестърът, за негово учудване, заемаше малък балкон отстрани на подиума като в цирка. Така може би целият персонал се чувстваше в свой дом. Млади, стройни и пъргави келнери учтиво и сдържано сервираха на клиентите. Татарски остана прав. Не пожела да седне. Чукнаха се за успехите на заведението. Той се извини и се оттегли. Мадам Жорж, бодра и доброжелателна, не се натрапваше.

— Не Ви ли е трудно едновременно да поддържате магазина и да работите тука? — попита я Борис.

— О, не! Тук се разнообразявам. А идват и много интересни хора. За кратко време завързах много връзки, които ще ми потрябват.

— Смятате ли, че заведението няма да банкрутира?

— Господин Скарлатов, никой не е пропаднал на тоя свят от подобни заведения. Това знам от Париж, но важи за всяка страна.

Изведнъж млъкна. Някаква сянка мина по лицето й.

— Все пак нещо Ви смущава?

— Не заведението, господин Скарлатов, а държавата. Тук стават страшни неща. Питам се понякога дали тази страна и този народ няма да се самоунищожат? Ето кое ме смущава. Ако България пропадне, ще пропадне и бара на господин Татарски, и моя магазин. Всички ще отидем по дяволите!

Лицето й стана сериозно, но след миг пак се усмихна мило и сложи ръка върху тая на Борис.

— Виждате ли, и аз, без да искам, съм станала мрачна като вас, българите. Бъдете весел като нас, господин Скарлатов! Французите и революциите правят весело, нали така?

Разговорът им бе прекъснат от един скандал в сепаретата. В дъното им седеше група руски офицери белогвардейци. Един от тях, напълно пиян, излезе от сепарето и щеше да падне, ако не се вкопчи в колоната. Обръснатата му глава блестеше като билярдна топка.

— Господа, встать! За Царя, за Россию!

Другите също станаха. Всички наведнъж изпиха чашите си и разбиха кристала в пода. Татарски, придружен от двама келнери, хвана за гимнастьорката пияния офицер, който се дръпна силно назад. Парче плат заедно с копчетата остана в ръцете на Татарски.

— Паршивая сволочь! — изсъска офицерът.

Атлетът едва замахна с къс удар на разтворената си длан и пияният се срути подкосен. Изнесоха го навън. Татарски се върна и само фиксира другия скандалджия. Офицерът стана и залитайки, го последва. По-късно той обясни на Скарлатов.

— Това рядко се случва и все с белогвардейци.

— Защо ги допускате? Имате ли печалба от тях?

— Никаква! Напротив — губя!

— Тогава?

— Има свестни между тях. Истински руснаци! Те силно страдат за родината си. А аз, господин Скарлатов, няколко пъти съм посещавал Русия. Живял съм дълго време там, имам отлични приятели и някак си се чувствам задължен. Разбирате ли? Минали са през ада на революцията, после лагерите в Галиполи и накрая — България, която не ги прие много дружелюбно. Жаля ги.

Към полунощ, когато заведението се изпълни до последното място и към входа се трупаха правостоящи, постепенно светлините намаляха и запалиха прожекторите. Те осветиха малка сцена. Завесата се вдигна. Започваше програмата. Излезе Татарски и поздрави присъстващите, а после обяви началото на програмата. Оркестърът засвири. Първи се появиха възрастен мъж с атлетично телосложение и едно слабо като скелет момиче.

— Дуо Гуера, прочуто в цял свят! — обяви Татарски.

И започна играта и балансирането на двамата с бамбуков прът, накрая с рогатка. Номерът изискваше огромно усилие и внимание от страна на двамата.

— Виждате ли, господин Скарлатов — обясняваше мадам Жорж, — колкото е по-нисък таванът, толкова першът трябва да е по-къс. А късият перш трудно се балансира. Ако е под купола на цирка, не е толкова тежко, но тук е направо опасно!…

Номерата следваха един след друг. Всеки от тях завършваше с появата на камерната балетна трупа от млади момичета. Те сменяха костюмите си в зависимост от танца — испански, цигански, руски, френски канкан… Оскъдното облекло показваше на публиката красивите им тела. Мъжете в заведението, изцяло погълнати от гледката, вече достатъчно пияни, не скриваха напиращите желания. Защото тук, в тоя храм на плътта, съблазънта властваше. Това бе и смисълът, и целта на програмата. После лампите светнаха. Чу се ропот. Двама мъже станаха от масата и почнаха да викат:

— Искаме Роза, къде е Роза?

Оркестърът засвири танго, но никой не стана да танцува. Ропотът се усили. Започнаха да свирят с уста. Ръкопляскаха в такт както в цирковете, когато искат да се повтори номерът. Оркестърът млъкна. Всички викаха в хор „Роза“. Скарлатов имаше чувството, че още малко и заведението ще стане на трески. Но в този момент се появи Татарски. Когато настъпи тишина, той се усмихна и извика:

— Цигански танц, изпълнява Роза Иванова!…

Рев и ръкопляскания разтърсиха заведението. Оркестърът засвири туш. Завесата се вдигна и камерният балет от момичетата, облечени като циганки, започна своя танц.

— Каква е тази Роза? — тихо попита Скарлатов.

— Никой не знае. Вероятно е циганка, но сам ще видите. За мен тя е феномен! — обясни мадам Жорж.

Най-после се появи самата тя. Облеклото й напомняше „1001 нощ“ — полугола, обута в шалвари от воал, открояващи стройните й крака. Лъщящата й гладка матова кожа, дългите красиви ръце и веселото й лице, сякаш цялото заето от огромните й черни очи, веднага покоряваха. Гъстите й коси падаха свободно по раменете. Още с появата си тя изцяло погълна вниманието на присъстващите. Това, което последва, остана завинаги в съзнанието на Скарлатов като особено преживяване. Тук имаше всичко — и пластика, и изкуство, и плът, и съблазън… Тя играеше сякаш в транс, без да се щади, но с такава лекота и изящество, които изглеждаха недействителни. Цялото й тяло трепереше в ритъма на източния танц. Тежките гердани от златни монети и гривните звънтяха. Танцът все повече и повече се ускоряваше. Борис помисли, че още миг и ще настъпи краят, и ще се случи нещо непредвидено, но не се случи нищо, а напротив, ритъмът се усили и Роза скочи от подиума в залата. Сега заигра пред масата на Скарлатов. Цялото заведение се изправи, за да гледа по-добре. Някои се качиха на масите. Борис я наблюдаваше от един метър. Погледна лицето й. Тези черни очи не виждаха нищо. Фигурата й се подчиняваше на музикалния ритъм от само себе си, без участието на волята. Зрелището изцяло го погълна. Никога в живота си не бе стоял толкова близо до таланта, защото нито за миг той не се усъмни, че момичето го притежава. Макар за кратко време, тази танцьорка владееше душите на присъстващите тук. И накрая, когато изглеждаше, че вече нещо ще се скъса, музиката внезапно спря. Тя се поклони. Гърдите и буйно се спускаха и спадаха. Мускулите на краката й трепкаха, коремът й също. Отново рев огласи заведението, който продължи минути. Най-сетне, вече успокоена, тя се оттегли към подиума. Но вместо завесата да падне, оркестърът засвири и Роза запя. Странен беше гласът й. Дълбок, малко дрезгав, липсваха височини, но песента разтърсваше, достигаше до сърцето на всеки, защото тя пееше едновременно и за себе си, и за всички. И наивните до глупост думи за любовта звучаха като истина.

Дълго време след като Роза свърши, Скарлатов остана под впечатлението от срещата с нея.

— Тук идват хора, за които не бихте и предположили… — каза мадам Жорж.

— Например?

— Принц Кирил, владиката Стефан, министри, депутати, дипломати.

Татарски се изправи отново пред масата на Скарлатов и мълчаливо изчака какво той ще му каже.

— Поздравявам Ви! Роза е нещо уникално!

— Тя е незаменима. Две са моите опори — мадам Жорж във финансовото ръководство и Роза в художествената част. Те са моят късмет! — каза артистът.

Късно след полунощ Борис стана. Заведението продължаваше да е препълнено. Изпрати го Татарски. Мадам Жорж влезе в кабинета.

— Господин Скарлатов, бихте ли ми отделили няколко минути?

— Разбира се.

— Не тук, нека отидем на тихо място…

Татарски натисна бутона. Чак сега Борис забеляза, че бяха монтирали безшумен, модерен асансьор. Изкачиха се на третия етаж. Минаха по един коридор и той широко му отвори двукрила врата. Влязоха в ярко осветен салон, мебелиран със скъпа, малко крещяща мебел. От салона се виждаше спалня с огромно легло.

— Това пък какво е?

— Седнете, господин Скарлатов, бъдете така добър…

Той седна във фотьойла.

— Бихте ли изпили една чаша шампанско с мен?

— Защо не?

Татарски се бе приготвил и тапата изхвръкна с пукот. Докато наливаше чашите, той попита:

— Ще ме простите за нахалството, но бихте ли приели един малък подарък от мен, в знак на благодарност. Вие ме измъкнахте от калта, господин Скарлатов…

— Зависи от подаръка.

— Вие сте зает човек. Може би Ви трябва място, където да се оттегляте, когато Ви се налага. Позволих си да обзаведа този апартамент за Вас и само за Вас!

— Не виждам такава нужда. Напразно сте изразходвали средства.

Някъде се чу звън. Татарски скочи.

— Извинете, ще Ви оставя само за миг.

И без да изчака отговора му, той излезе. Мина известно време. Вратата тихо се отвори. В салона влезе Роза, облечена, както я видя на сцената. Сърцето на Борис мъчително започна да бие. Той чуваше как мощните удари отекваха в гърдите му. Тя се приближи и протегна ръце. Скарлатов стана. Не трябва, си каза той, но нещо мощно, много по-силно от него го накара да пристъпи и вземе в прегръдките си полуголото момиче. Тази нощ Борис Скарлатов не се завърна у дома.

Глава десета

След новата 1925 година между народа се пръсна мълвата, че ясновидецът Никола Филипов в София разговарял през нощта със светците и по тялото му се появили изображения като икони. Той предсказал, че ще се пролее много кръв и големият божи храм ще бъде разрушен с много жертви. Скептиците се изсмяха, но народът му повярва.

Септемврийският метеж през 1923 година, както наричаха въстанието по онова време — едно от най-кървавите в света, доведе след себе си неминуемо затишие. Убийците бяха уморени, жертвите обезкръвени. Но никой не се съмняваше, че затишието вещаеше бури. Още в началото на годината някой открехна гърнето на Пандора и събраните чудовища с писък и свистене почнаха да излизат и покриват и без това замъгленото небе над страната. Двата непримирими лагера се избиваха от двете страни на смъртната граница. Серията започна с убийството на началника на Шести криминален отдел при Обществената безопасност Недялко Стефанов от неизвестно лице. Взривиха моста по жп линията София — Цариброд. Последва нападение и обир на митницата при гарата. Задигнати бяха осемстотин хиляди лева. В Долни Лозен, Софийско, в къщата на Георги Бинев убиха анархистите Христо Пенчев и Стефан Тодоров. На бул. „Македония“ 13 при обиска на нелегалната комунистическа печатница един агент и двама стражари бяха ранени. В Стара Загора убиха агента на Обществената безопасност Митко Ламбев. Убиха члена на Централния комитет Вълчо Иванов и трупа му изхвърлиха до Зоологическата градина. На бул. „Дондуков“ убиха директора на вестник „Слово“ и председател на Съюза на журналистите проф. Никола Милев, когото всички смятаха за бъдещ външен министър на България. В Пловдив убиха секретаря на общината Върбанов. В София неизвестни лица убиха народния представител Тодор Страшимиров, брат на големия български писател Антон Страшимиров. Той написа най-краткия некролог, какъвто едва ли в света съществува: „Убиха и брат ми“. Застреляха часовоя на Шести пехотен полк. На бул. „Цар Освободител“ убиха народния представител Харалампи Стоянов. Властта свирепстваше. Блокади, обиски, арести при най-малко подозрение. Те станаха част от живота на гражданите. Нарастваше вълната на покушенията — прелюдия към кървавата схватка.

14, 15, 16 април… Столицата не можеше да си поеме дъх от събитията, които я връхлитаха.

На 14 април цар Борис III пътува с колата си, заедно със своята свита. Той е прекарал Връбница в околностите на Орхание и се прибира в София за Великден. Десет часа сутринта е. Близо до завоя при връх Гълъбец се разнасят изстрели. Предното стъкло на автомобила се пръсва. Шофьорът е ранен, а телохранителят до него — мъртъв. Отзад са царят, рот-мистър Стаматов и ентомологът Делчо Илчев. Царят помисли, че шофьорът е убит, пресяга се и се мъчи да обърне кормилото, но не успява. Блъсват се в прикрепителната жица на телефонния стълб и всички изхвърчават на пътя. Ударът обаче не е силен и контузиите са леки. Останалите живи откриват огън. Завързва се престрелка с нападателите. Царят, прикриван от огъня на придружителите, се затичва по прашното шосе обратно за Орхание. Отсреща му се задава редовният автобус, пълен с пътници. Той го спира и заповядва на шофьора да освободи волана. Качва се и с пълна скорост връща автобуса в Орхание, право към казармата. Оттам взима около 30 души войници и със същия автобус потегля за местопроизшествието, където се води сражение. Когато пристигат, Илчев е вече убит. При появата на войниците невидимите нападатели отстъпват в Балкана и изчезват.

Същата вечер, на 14 април, по улица „Цар Шишман“ към номер 39 се прибира за дома си о.з. генерал, депутат от болшинството Константин Георгиев, председател на местната организация на Сговора, секретар на софийския клон на дружеството на запасните офицери, убеден милитарист и антидемократ. Минава край църквата „Св. Седмочисленици“. Службата на Велики вторник от Страстната Христова седмица е започнала. От малкото богомолци се отделят трима мъже в цивилно, спретнато облекло — единият с каскет, останалите с меки шапки. Те бързо излизат и тръгват след генерала. Подир малко тримата стрелят в него. Той пада мъртъв. Мъжете побягват към „Граф Игнатиев“ и изчезват.

15 април. Сензацията е огромна. Правителственият печат е истеричен. Несъмнената лична храброст и съобразителност на Царя са раздути до неимоверност. Умиления и скърцане на зъби. Снимки на спасения цар и Александър Цанков в двора на Двореца, който държи екзалтирана реч за избегнатото нещастие. Снимки на манифестацията, която минава край Двореца и акламира спасеното Величество. Траурни страници за убития генерал. Погребението му е определено за 16 април, а опелото — в храма „Света Неделя“.

Велики четвъртък, 16 април, три часа след пладне. Събрал се е елитът на военната и държавна върхушка. Ковчегът с тленните останки на убития е вече положен в църквата и обкръжен от близките му. Само Царя още го няма и траурната церемония не започва. Военният министър получава бележка, че Негово Величество ще закъснее заради опелото на ентомолога Делчо Идчев. Наближава вече три и двадесет. Вън е пълно с народ и строени войскови части. Църквата също се е изпълнила. Дяконът подава Евангелието на митрополит Стефан. Настъпва тишина и той почва да чете…

В същото време Царят вече е напуснал ентомологическия музей и се насочва с колата си към „Св. Неделя“. В този миг се чува страшен взрив и от църквата излиза черен дим, висок към осем метра. Централното кубе се срутва. Цялата южна част също. По площада се пръсват парчета от икони, шапки, ръце, тухли… Царят, пребледнял, дава заповед за обратен ход. Каква съдба има този генерал — два пъти да умре!… Един път като жив и още един път като мъртъв…

А вътре всичко е изпопадало от труса. Под срутената мазилка се виждат окървавени глави. Парчета човешко месо са залепнали по оцелелите стени. Сто и петдесет души намират смъртта си и около 500 са ранени. Сред гъстия дим от прах и взрив се носят викове и стенания. Живите започват да изскачат през прозорци, дупки и врати — цели побелели, някои ранени по-леко, други — по-тежко. Всички министри и свещеници са живи. Генерал Вълков изскача и се прегръща с депутата Кожухаров за избавлението си. В близката аптека превързват Пенчев и оттам право в столичното комендантство за първите разпореждания, а Александър Цанков — тръгва за Министерския съвет, тъй като е ранен. Скоро се събират с превръзки по главите и тялото, изпълнени вече с лична жажда за мъст…

Скарлатов седеше в кабинета, когато мощният взрив разтърси зданието. Стъклата издрънчаха. Той скочи. Всички чиновници бяха вече изтичали на двора. Черен облак дим се виеше откъм площад „Св. Неделя“. Всеки питаше какво става. Появиха се обезумели хора, които тичаха по улицата. Най-после разбраха, че храмът е разрушен. Скарлатов разпусна чиновниците да си вървят. Залостиха здраво желязната порта откъм „Търговска“. Малко време след това войници с каски и пушки, готови за стрелба, блокираха улицата пред Банката. Скарлатов не се съмняваше, че е станал атентат. Поиска да влезе във връзка с Туше Динев, но безуспешно. Телефоните бяха блокирани. Първата му мисъл бе за Матов. За близките не се безпокоеше. Те бяха във вилата. Опита се да излезе, но освирепелите войници го върнаха обратно в Банката. Оставаше едно — да чака! В кабинета влезе Спас. Уплашен мълчеше и чакаше какво ще каже господарят му. Борис се ядосваше, че Туше Динев го няма. Той дойде едва късно следобед и се извини. Самият срещнал много трудности и не успял да тръгне веднага. Военните взели всичко в ръцете си.

— Трябва на всяка цена да измъкнем Матов — каза Борис.

Динев поклати глава.

— Страх ли те е?

— Разбира се, че ме е страх, но Вашата заповед е закон за мене. Все пак не е ли по-добре да изчакаме.

— По никой начин! Ще бъде фатално.

След кратко съвещание между двамата решиха да излязат с колата. Скарлатов провери пистолета си.

— Оставете го, шефе. Той само ще Ви навреди. Вие нямате понятие какво става.

Качиха се и потеглиха. Отдалечиха се в обратна посока. Тук блокадата не беше още толкова строга, нито пълна и не ги спряха. Динев караше с голяма скорост. Бързо стигнаха до Матови. Завари ги всички вкъщи. Не знаеха какво точно е станало. Скарлатов набързо обясни. След кратко колебание Матов се съгласи да напуснат къщата. Все още София и техният квартал не бяха напълно блокирани. Децата на Брезов не им създадоха никакви трудности. Подобни ситуации за тях не бяха нещо ново и се стараеха, ако не да помагат, то да не са в тежест. Синът на Брезов се грижеше за сестричката си. Бързо събраха оскъдния си багаж. Ирина приготви в две бохчи най-необходимото. Матов се бавеше. Той събираше ръкописите си и някои книги.

— Михаиле, ти с целия ли си?!

— Остави ме още малко…

Но Борис не го остави. Той загъна всичко в един чаршаф и го понесе към колата. Тъкмо се качиха и Матов отново се върна вкъщи. Върна се с пишещата машина.

— Какво те прихваща?

— Щях да си забравя и автоматичната писалка…

Потеглиха. Измъкнаха се от квартала и се понесоха по шосето към Княжево. Само да стигнем вилата и ще си отдъхна, повтаряше си Скарлатов. Но при Павлово бариерата бе спусната. По-нататък, въпреки депутатската и комисарската карта на двамата, не ги пропуснаха, Динев зави обратно към София.

— А сега, шефе, накъде?

— Към Кюлев!

— Не виждате ли, че е невъзможно?

— Тогава карай към „Гладстон“.

След дълги криволичения по околни улици успяха да стигнат до печатницата на Маркъм. Тук бе тихо и не се мяркаше никой. Скарлатов изтича и почука на вратата. Отвори му сам той. Борис дълбоко въздъхна.

— Господин Маркъм, нуждая се от Вашата помощ!

— Моля, заповядайте.

— Не става дума за мен, а за приятеля ми господин Матов — български писател, и за семейството му.

Той помълча, после каза:

— Има ли нещо общо с атентата?

— Не, господин Маркъм. Но е под удар. Властта ще използва случая, за да се разправи с много хора.

— Разбирам. Съгласен съм!

Скарлатов изтича обратно.

— Бързо скачайте всички!

Динев застана зад вратата на входа, за да пази.

Цялата група слезе по една стръмна стълба в приземния етаж на печатницата. За щастие, американецът бе съвсем сам. Печатарите се бяха разбягали. Той ги посрещна спокойно. Доста години бе прекарал в България, за да не знае какво става и какво можеше да постигне тези хора.

— Господин Матов, за мене е чест да Ви видя и се запозная с Вас. Моля, чувствайте се като у дома!

Зад печатницата имаше и един склад за хартия и за готовите произведения, сравнително обширен. Той настани Матови и децата на Брезов там. Помещението беше полутъмно с две малки зарешетени прозорчета и без да губи време, веднага им залепи два табака. Постла още няколко и на земята и чак тогава светна електрическата крушка. За щастие, имаше водопровод и тоалетна. Двамата с Борис отидоха в кабинета му.

— За покривки и храна не се безпокойте, ще намеря — каза американецът.

— Мистер Маркъм, не зная как да Ви благодаря. Излагате се на опасност. В най-близки дни ще направя всичко възможно да ги спася.

— Аз също, господин Скарлатов. Господин Матов е християнин като мен и ние сме длъжни да помогнем.

— Как, господин Маркъм, имате ли идея?

— Ще се опитам да ги измъкна от България. Посланикът ми е състудент. Няма да ми откаже американски паспорти.

— Би било великолепно!

Мистер Маркъм се усмихна.

— Не се безпокойте, господин Скарлатов, имам известен опит… — и извади от бюрото американско знаменце. — А сега идете при приятелите си. От тях искам само едно — да не се показват навън!

— За какво Ви е знаменцето?

— Ще го окача пред вратата. Те няма да посмеят да прекрачат прага на печатницата ми, понеже ще навлязат в американска територия. А че ще започнат обиски, в това не се съмнявам.

— Вашият посланик няма ли да е недоволен от действията Ви?

— Нямам друг изход. В крайна сметка той е принуден да застане на моя страна.

Скарлатов влезе в склада. Върху постланите табаци седяха мълчаливи Ирина и децата. Матов се ровеше в купчина брошури.

— Михаиле, моля те само за едно! Не си показвай носа навън! Разбери най-после, не се касае само до теб! Не си сам! И обърни се, като ти говоря!

— Добре де, чух!

— Миша, моля те… — каза жена му.

— Ирина, разчитам на теб! — обърна се към нея Борис.

— Не се тревожи, свикнала съм…

Той пребърка джобовете си. Имаше няколко банкноти. В бързината не бе взел пари.

— Мистер Маркъм ще се погрижи за всичко. Сметката ще уредя после.

— Стига с твоите пари! — обади се Матов.

— За теб може би са нищо, но живота на останалите хора зависи от тях. Това не са мои думи, а на безсребърника Матов, на съвременния свети Мина, мотаещ се по иконите все още с военна униформа…

Матов се усмихна. Борис отново отиде при мистер Маркъм.

— В момента не нося пари в себе си…

— Не се безпокойте! Касата е тук с всички налични средства, а те не са малко. Щастлив съм, че Ви услужих, господин Скарлатов.

— За мен ще бъде радост да Ви се отплатя, господин Маркъм.

— А за мене доброто дело без отплата е истинското дело!

Двамата с Динев излязоха на улицата. Смрачаваше се. Американското знаменце се поклащаше от лекия полъх на вечерния вятър. Те се качиха в колата и излязоха на булеварда. Там вече ги спряха. Офицерът се оказа приятел на Динев и му даде за придружители двама войници до Банката. Те седнаха отзад със затъкнати ножове на пушките. Динев подкара. Градът в центъра изглеждаше мъртъв. Никой не смееше да запали светлина. Срещнаха няколко полицейски конници. Чаткането на подковите огласяше нощта. Столицата чакаше като осъдена на смърт изпълнение на присъдата. Някъде залая куче. В нощта се чуха един след друг два изстрела. Нови не последваха. Така всички стигнаха до Банката без препятствия. Скарлатов извади останалите банкноти и ги даде на войниците. Те благодариха и си тръгнаха. Двамата влязоха в запустелия дом…

Още същия ден, на 16 април, с Указ №1 в страната се обяви военно положение. Началникът на Софийския гарнизон генерал-майор Лазаров заповяда да се блокират цяла София и околностите. До 17-и вечерта заповедта бе проведена. Забранено беше излизането на моторни средства. В седем часа вечерта се затваряше всичко, а в осем часа се спираше всяко движение. Военните съдилища влязоха в действие. Най-после поводът бе намерен и даден от самите революционери. Сега властта открито можеше да викне с пълна ярост: „Дръж! Който не е с нас, е против нас!“ Тайното нареждане на генерал Вълков, разпространено още преди атентата, започна да се изпълнява. То гласеше: „Всички гарнизони и военни части да влязат във връзка с местните органи на властта за съгласуване средствата на борба срещу комунистите и земеделските дружби. Преди всичко трябва да се ликвидират най-способните и смели носители на тези идеи — интелигенцията. В най-кратък срок да се съставят списъци на тези хора, за да може в даден момент да се унищожат всички тези водачи — виновни и невиновни.“ Из столицата се водеха сражения. Обграден в нелегалната си квартира, членът на ЦК на Комунистическата партия Коста Янков и собственикът на дома полковник Коджейков водиха продължителен бой и загинаха в пламъците на подпалената къща. Един от ръководителите на Военния отдел на Комунистическата партия, бившият капитан от инженерните войски и автор на музиката на „Покойници, вий в други полк минахте“ Иван Минков също бе обграден и след боя се застреля. Самоуби се и членът на Централния комитет на Партията Иван Манев. Край квартал „Разсадника“ нелегалният Боримечков се би с многобройна полиция и бе покосен. Вестниците бяха пълни с разкрити конспирации, процеси, смъртни присъди, убийства и самоубийства. Приличаха повече на бюлетини от Червения кръст по време на епидемия: през изтеклата седмица холерата покоси толкова и толкова, тия и тия… Сам генерал Вълков бе принуден да отговори на интерпелацията[193] от страна на социалдемократите в Народното събрание във връзка с развилнелия се терор. По официални данни на правителството в страната били задържани три хиляди сто деветдесет и четири души, но само срещу хиляда сто осемдесет и двама от тях имало следствени дела. А мъртвите без дела? „Имя им легион!“[194]

Глава единадесета

В края на седмицата след Великден рано сутринта мистер Маркъм посети Скарлатов. Последният помисли, че се е случила някаква беда, но веднага се успокои. Засега Матови били добре, доколкото могат да бъдат при такава обстановка. Издателството и канцеларията му не били под наблюдение. Матов бил много угнетен, изчитал цялата преса, с която го снабдявал. После американецът пристъпи направо към целта на посещението си.

— Господин Скарлатов, пристигнаха трима пратеници от Националния комитет на Лейбъристката партия. Водач на делегацията е депутатът от Камарата на общините във Великобритания — Уеджуут, придружен от Маккиндер и Мейлън, Те дойдоха по повод на терора, провеждан от правителството на Цанков, но се случи така, че попаднаха непосредствено след атентата, сякаш за да станат лични свидетели на събитията…

— А нашите власти приеха ли ги?

— Те идват като частни лица, а не по покана на Министерския съвет. Тяхното присъствие много затруднява външния министър Калфов. Правителството прави всичко възможно да ги изолира и да попречи на срещите им с частни лица.

— Вие имахте ли разговор с тях?

— Да, господин Скарлатов, и им дадох моите сведения за кървавата саморазправа, която цари. Но аз също съм изолиран и нямам контакт с пряк източник за информация.

— Какво е Вашето предложение?

— В качеството си на бивш депутат в Парламента и на изтъкната личност сред деловите кръгове бихте ли се срещнали с тримата англичани?

— Господин Маркъм, аз съм напълно изолиран, а те няма да се церемонят и с мен.

— Навсякъде тази мълчалива стена на страха!… Мислех, господин Скарлатов, че поне Вие ще съберете смелост.

Скарлатов стана и взе да крачи напред-назад. Той събираше сили, за да не излезе подлец в очите на чужденеца. И както винаги ставаше в такива случаи с него, отначало гневът, а после скарлатовската гордост взе надмощие.

— Съгласен съм, господин Маркъм. Ще се срещна с английската делегация. Ще им разкажа каквото знам, но Ви предупреждавам, че ще дам своя интерпретация за злодеянията.

— Отлично, господин Скарлатов! Винаги съм мислил, че сте храбър човек.

— Ще поставя въпроса и за Матов, и за децата на Брезов.

— Оставете това на мене! Аз ще разговарям с англичаните по този въпрос и ще поискам тяхната закрила. Кога предлагате да се осъществи срещата? Времето не чака.

— Трябва ми поне един ден, за да уточня за себе си някои неща и се опитам да събера нови факти.

— А имате ли идея как да ги доведа?

— Ако се срещна официално с англичаните, това ще е най-добрата защита за мен, не смятате ли?

— Напълно съм съгласен. Освен това ще присъствам и аз.

Смел християнин е мистер Маркъм, помисли си Борис.

— Къде са отседнали?

— В хотела няма да можете да се доберете до тях. Пазят ги на всяка стъпка. Ще направим така: утре преди обед, посред бял ден, аз ще ги взема с кола, под безобидния предлог да ги разведа из София. Така колата ще спре пред Вашата банка.

— Не на улицата! Вратите ще бъдат широко отворени и влезте направо в двора!

— Още по-добре! А след това ще Ви посетим официално.

— Аз ще Ви чакам на входа. И не бързайте! Нека всичко разиграем бавно и тържествено, така че колкото се може повече хора да видят.

— До утре, господин Скарлатов.

— Поздравете Матов и му напомнете да се пази.

Веднага след посещението той изпрати Спас с колата да докара Динев, комуто обясни всичко. Искаше подробен доклад за това, което знаеше.

— Не много, шефе.

— А нима убийствата на толкова хора са малко нещо?!

— Уважаеми шефе, има един интересен феномен в историческите събития. Не става дума за интерпретирането им, а за фактите и особено трудно става, когато се касае до кървави престъпления, току-що извършени. По принципа на самия престъпник, всеки мълчи. Истината и подробностите ще се разберат с годините, когато картината ще се съедини в едно цяло, когато отделните парчета ще се слепят и всеки свидетел прибави по нещо. А самите убийци — било в трезво, било в пияно състояние, или в момент на себеизтъкване, или в момент на разкаяние, ще се изпуснат, все пак преследвани от собствената си съвест. Сега всичко е в мъгла…

— Къде ще работиш?

— Ще сляза в старата ми стаичка, долу в Банката. Там се чувствам най-добре.

— Ще те чакам — каза Борис.

Останал сам в библиотеката на горния етаж, Скарлатов поработи по предстоящата среща. Скицира в бележника си своите факти и изводи. Замисли се по всичко… Две тежки войни — 1912/1913 и 1915 до 1918 година, Владайските бунтове, деветоюнският преврат, септемврийският метеж, сега атентатът и последствията от него… Та не е ли това седемгодишна непрекъсната гражданска война?! А българският народ е малък народ. Не го ли е смачкала тя за години напред? И колкото е по-малък един организъм, толкова по-зле понася големите рани. Скарлатов се съмняваше, че България и преди всичко мозъкът на нацията — интелигенцията, ще се оправи някога от този удар. Защото военните простаци с лека ръка разрушиха не само крепкото единство на един народ, без което всякакъв обществен живот е невъзможен, но и основите на икономиката след Освобождението, градени десетилетия с толкова труд, с толкова мисъл и вяра!… Те отнеха надеждата на нацията за по-добро бъдеще. Да, наистина бяха прави анархистите — властта е една чума! Особено в ръцете на офицерството! Те нямаха избор на друг лозунг, освен лозунга на самите убийци: властта е всичко и в нейно име всичко е позволено! В този злокобен период всяка банкова активност спря. Разрушиха се търговските връзки между хората. Борис не се срещаше с никого. Изгуби всякакво чувство на сигурност. В даден момент изпитваше и някакъв смътен ужас. Те нямаше да се спрат пред нищо!… Но както винаги спокойно разгледа всички обстоятелства и възможности, докато стигна до извода, че няма да посегнат на него. Той е богат, неговата Банка е важна част от гръбнака на икономиката. Те добре разбираха, че именно тук е ахилесовата им пета, понеже нищо друго не знаеха и не можеха, освен да убиват. И отново се върна към настоящия миг. В тези дни изчезнаха завинаги от интелектуалния хоризонт на България толкова много хора, хора далеч по-неизвестни и по-известни от Матов!… Все пак до него не можаха да се доберат. Мистер Маркъм се оказа най-добрият вариант в безизходицата. От предпазливост много рядко се срещаха с него. Но за това какво става из страната научаваше ужасяващи подробности от Динев, който акуратно го осведомяваше за всичко. За пръв път в живота си Борис се страхуваше от физическа разправа. Все пак очакваше, че терорът лека-полека ще отслабне, но той продължаваше и Скарлатов със своето мълчание и бездействие се чувстваше истински мръсник, въпреки обясненията на Динев, че играта отдавна се е изплъзнала от ръцете на такива като него, че в момента те нямат никакво влияние, че всичко решава военщината.

Късно вечерта Динев донесе своя доклад, написан на пишеща машина от самия него. Скарлатов разбра, че е готов за срещата.

— Какво мислиш, Динев, може би застрашени от физическо унищожение, хората ще се вдигнат?

— Не, шефе. Народът е уморен.

— И какво ще стане?…

— Лека-полека работите ще утихнат. Военните започват вече да се плашат от мълвата за делата си. Общественото мнение в Европа и в цял свят е против тях! Съседите също.

— Питам за бъдещето.

— Бъдещето ли? То е ясно! Кръвта изисква кръв. Нацията завинаги е разделена. Ще избухне нова революция, не по-малко кървава от сегашния терор.

— Но ти беше в услуга на властта.

— Това бе грешка от моя страна, непоправима грешка! От тоя момент нататък всички пътища за мен са затворени. Аз завинаги съм свързан с убийците, а те не се церемонят. Тактиката им е ясна. Те убиваха на девети юни и по време на метежа, а прехвърлиха всичко на полицията, както прехвърлиха убийството на Стамболийски върху македонците.

Динев си отиде към полунощ. Скарлатов остана буден до сутринта, като се разхождаше, пушеше и се опитваше да измисли своя изход…

Вълната от арести непосредствено след атентата не издаде веднага замисъла на военната банда. Но в цялата страна продължаваха да затварят хиляди… От ден на ден почваше да се очертава една система в терора. А тя недвусмислено показваше, че посягат предимно на най-образованата, най-свободолюбивата и най-критично мислещата част от нацията и, разбира се, на своите политически врагове. Мина време и народната мълва стана зловеща, но действителна, надхвърляща всяка човешка логика. Динев му разказа как задигат хората не само вечер, но и посред бял ден. Водят ги на определените места: Военното училище, казармите, полицейските участъци. По пустите улици на София след полунощ бумтят камиони, реват и огласят тишината. От тия, които влизат, никой не се връща, никого не пускат да разказва. Принципът е: „Само мъртвият мълчи“, и все пак се чуват подробности… Заравят ги в общи гробове на пусти местности. Така, без съд, без най-малък опит на властта да придаде някаква правна основа на кървавите си деяния, се унищожава най-мислещата част от народа. Основният план за геноцид на българската интелигенция е изпълнен. Оттук нататък тя никога не ще може вече да се привдигне. И в това няма съмнение! Няма! — каза си Скарлатов.

На другия ден срещата с англичаните протече точно по запланувания ред. Агентите, които следваха с две коли английската делегация, не очакваха острия завой на автомобила право в двора на Търговската банка. Инструктираният Спас незабавно залости желязната порта след тях. Агентите изглежда нямаха указания за подобен случай. Също слязоха от колите и наблюдаваха през решетките на оградата какво става. Струпаха се и минувачи. Те грубо ги разпръснаха. Така мнозина узнаха за официалното посещение на английската делегация при Скарлатов. Разговорът мина делово, на английски. Предаде им материалите. Извини се, че не е имал време да ги преведе. Мистер Маркъм обеща, че ще свърши веднага тая работа, даде им богата закуска, а после ги изпрати навън без Динев и нарочно се забави, за да събере отново любопитна публика. Автомобилът на англичаните напусна двора.

Съобщението на мистер Маркъм за срещата прочетоха малцина протестанти в неговото вестниче, но още същия ден той изпрати дълга статия по телеграфа за американската преса. Не посмяха да я цензурират. И като последствие от цялата тая акция на Скарлатов пред Банката му денонощно стояха на пост цивилни агенти. Наложи се оттук нататък да се среща с Динев у стария Кюлев.

Глава дванадесета

Тия дни Скарлатов очакваше беда, особено след срещата с английската делегация. И тя не закъсня, само че не оттам, откъдето я очакваше…

В първите дни на месец май, рано сутринта след полицейския час, при Скарлатов дойде мистер Маркъм, крайно разтревожен.

— Господин Матов тази нощ изчезна.

— Обиск? Арест?

— Не. Просто изчезна. Той излизаше вечер на двора зад печатницата — да изпуши няколко цигари и вземе глътка чист въздух. Трудно понасяше доброволния затвор.

— От двора ли го задигнаха?

— Изключено! Дворът е глух, с високи стени и може да се проникне само през входа на канцеларията.

— Имате ли някакво обяснение?

— Имам, но не съм сигурен, че е вярно… Господин Матов четеше цялата преса, аз също му разказвах каквото знам. Беше много мълчалив и вглъбен в себе си. Преди три дни ме помоли да се свържа с две лица. Искаше среща с тях. Казах му, че е невъзможно и че се излагаме всички на голяма опасност.

— Настоя ли все пак да се свържете?

— Не. Нищо не каза. Смятам, че сам е излязъл на улицата и е тръгнал нанякъде. Вероятно е попаднал на патрул и са го арестували.

— Направихте ли нещо досега?

— Официални постъпки не, но разпитах живущите в околните улици. През тая нощ никой не е чул или видял инцидент. Така че кварталът около издателството е бил спокоен.

— А Ирина?

— Госпожа Ирина каза, че е излязъл след полунощ, когато всичко било тихо на двора, да се разтъпче… Не обърнала внимание и заспала. Събудила се към три часа през нощта. Него го нямало. Потърсила го на двора. Вратата към улицата била заключена.

— Имахте ли друг ключ?

— Да. Той стоеше окачен на стената в коридора. Този ключ именно липсва. Значи господни Матов сам е отключил вратата и е взел ключа със себе си.

— Какво смятате да предприемем?

— Трябва първо да разберем дали наистина е задържан, или изчаква в някоя квартира.

— Мистер Маркъм, може би има опасност за Вас?

— Не, господин Скарлатов. В края на краищата при евентуален обиск биха намерили една жена и две деца. А в господин Матов съм сигурен. Той, каквото и да се случи, ще мълчи. Той е християнин, господин Скарлатов, а това за мен е повече от сигурност.

Американецът си отиде. Скарлатов се срещна с Туше Динев у Кюлев. Описа му случая.

— Моля те, започни проверка по полицейските участъци.

— Това е най-лесното!

— Тогава?

— Работата, шефе, не е в участъците, а в казармите. Голямата част от арестуваните са там.

— Провери и там!

— Именно това е трудно, но ще опитам…

Разделиха се угрижени. Скарлатов се върна в Банката, за да чака някакво известие. Трепваше при всеки шум в къщата. Динев дойде чак следобеда направо при него и съобщи, че в полицейските участъци през изтеклата нощ лицето Матов не е задържано. Веднага след това тръгна отново да го търси. Борис вече не се сдържаше. Искаше да действа на всяка цена и с огромни усилия на волята остана в Банката. Не беше свикнал да стои, а трябваше! Най-сетне по тъмно Динев пристигна. В три от казармите и две училища, където пращали арестантите, го нямало.

— Не съм проверил само във Военното училище.

— Тръгвай веднага!

— Вие знаете ли какво е в момента там? Властта задържа в него лицата, които са най-голямата опасност за нея. Никой, който е влязъл, не е излязъл да разкаже. Там е щаба на терора! Взети са изключителни мерки, за да могат да си вършат работите в пълна тайна.

— Тогава ще опитам аз!

Скарлатов вдигна телефона и поиска канцеларията на Двореца. Отговориха му, че Царят не е в София и не е известно къде е. Трябваше да го предвиди. Това е изпробваният способ на Кобургите — при извършване на престъпления са някъде далеч и докато бандитите убиват, те не знаят нищо… Ще се върне и ще се покаже, когато всичко свърши. След кратък размисъл Скарлатов каза:

— Спас да приготви колата!

За пръв път, откакто познаваше Динев, който винаги се владееше, Борис видя, че тоя мъж пребледня като платно.

— Не правете това, шефе! Моля Ви!

Той дори стана от стола и му прегради пътя към вратата.

— Със сила ли ще ме спреш?

— С разум, Ваше превъзходителство…

— Аз не се нуждая от страхливи хора!

— Не сте прав! За да Ви докажа, ще дойда с Вас и аз ще карам колата. Навън е вече полицейски час.

— Отлично. Да тръгваме!

— Изслушайте ме, Ваше превъзходителство…

— И престани да ме кичиш с титли!

— Простете. Моля Ви, изслушайте ме. Позволете ми аз да опитам, ако не успея, ще бъда докрай с Вас!

Борис разбра, че този човек се боеше не толкова за себе си, колкото за него, и не можеше да не оцени това.

— Добре, ще чакам. Но ако не дойдеш до полунощ, ще постъпя както смятам.

— Шефе, знаете ли кой сега е там? Най-безмилостният звяр в България — Кочо Стоянов. Той е новият полицейски комендант на София и Ви мрази отдън душа! Само ако се мернете близо до Военното училище, няма да се поколебае да Ви унищожи. Разбирате ли, шефе?

— Тръгвай! Аз чакам.

Наближаваше полунощ. Скарлатов наблюдаваше улицата от прозореца на библиотеката при загасени лампи. Тиха, спокойна и топла нощ в един марсиански, опустял град, осветен от луната. Град на мъртвите, си каза Борис. Една кола със запалени фарове спря пред Банката. От нея слязоха Динев и един офицер…

Скарлатов светна полилея и ги посрещна на входа.

Офицерът беше полковник Найденов. Туше Динев се оттегли. Борис взе бутилка коняк, напълни две чаши и полковникът я изпи на един дъх. Такава жажда за алкохол изпитват само убийците, помисли Борис, но се овладя и любезно го заговори:

— Вие сте уведомен за моето желание, нали?

Той кимна с глава.

— Къде е господин Матов?

— Не знам.

— Тогава защо дойдохте?

— Не по мое желание. Господин Динев настояваше коленопреклонно да се видим.

— Полковник Найденов, ние никога не сме били приятели, но съдбата ни срещна не като противници. Някога в Свети Врач аз се грижех, доколкото можех, за Вас…

— Не съм забравил, господин Скарлатов.

— Даже имахме период на единомислие по бъдещето на страната…

— Ако тогава, господин Скарлатов, бяхте застанали на наша страна, сега щяхте да сте министър-председател! Военната лига, която според Вас беше несериозно предприятие, пое сега съдбините на държавата!…

Как се израждат идеите и как те се превръщат в престъпление?… Скарлатов би желал много да размишлява. Как Военната лига от антимонархическа се превърна в опора на престола си струваше да разбере, но такъв разговор щеше да доведе неминуемо до скъсване между двамата, а той преследваше съвсем друга цел.

— Ние, полковник, сме дори нещо като роднини — някога бяхте шафер на моята сватба…

— Не съм забравил и това.

— А помните ли, когато помогнахте да напусне страната същият този господин Матов?

Найденов нищо не му отвърна.

— Сега Ви моля само за едно нищожно сведение… Вие знаете, че никога не ще Ви издам!

— Господин Скарлатов, искрено желая да Ви услужа. Аз имам голям заем от Вашата банка. Мога да кажа, че в тия бедни години не ме оставихте да мизерувам и съм Ви благодарен.

— Тогава, полковник Найденов?

— Именно затова и дойдох. Защото изпитвам добри чувства към Вас.

— Мене ме интересува лицето Матов.

— А мене банкера капитан Скарлатов! Нямам право да Ви осведомя, но ще го сторя, за да разберете чувствата ми към Вас. Вие не сте запазен от удари. Даже напротив! Вие също бяхте в списъците на подозрителните лица. Много по-известни хора в тази страна, по-силни политически вече ги няма. А как мислите, защо Вие сте жив и здрав и запазихте всичко?

— Благодарение на Вас?

— На мен и някои други лица. А най-вече благодарение на Негово Величество!

— Ще Ви разочаровам, но не бих желал да съм му благодарен.

— Напразно, господин Скарлатов! Негово Величество на два пъти сложи своето тежко вето върху името Ви. Първия път, когато съставяха списъците и Ви зачеркнаха. Втория път — далеч по-страшен — след срещата Ви с английската делегация. Генерал Вълков и генерал Русев настояваха да бъдете озаптен!

— Тоест, убит?

— Може и така да се каже. Лично Негово Величество даде заповед да не се занимават с Вас.

— А Вашата роля?

— Тя не беше най-важната, но решаваща. Беше въпрос на часове. На заседанието във Военното министерство, където се разискваше Вашият случай, както и за много други хора, аз бях лицето, което тайно уведоми Негово Величество да предприеме мерки и Ви запази. Но Вие вече прекалявате, господин Скарлатов!

— С какво?

— Днес сте се опитали да влезете в телефонна връзка с Двореца. Всички телефони са в ръцете на войската. Много офицери протестират, че сте на свобода. Те никога няма да простят Вашата позиция по време на войната и може би именно защото излязохте прав. Спрете се, господин Скарлатов, докато е време! Негово Величество не е всесилен.

Борис не се усъмни, че сведенията на полковник Найденов са автентични.

— А според Вас, господин полковник, защо е тази грижа за мен?

— Богатите не ги убиват.

Тези думи прозвучаха като изстрел в съзнанието на Скарлатов. Те го унизиха. Отново почувства колко бе далеч от всякакви идеали. Все още до този момент се ласкаеше от мисълта, че не е като всички, че по свой начин се бори срещу престъплението и неправдата, че ако не посягат на него, това е, защото ги е страх от последствията. В тази кратка, но изчерпателна сентенция сега съвсем точно разбра истината. Богатите не ги убиват!

— Ако Ви помоля лично, като човек, да ми кажете нещо за Матов? В края на краищата той е офицер, герой от Сръбско-българската война! В даден период на живота си е бил приближен на Двореца. Писател, хуманист в своята същност. Ако щете, толстоист. А те са безобидни хора.

— Така ли мислите? Ние, военните, сме на друго мнение. Толстоистите ни създадоха много трудности, особено през Световната война. Те отказваха да вземат оръжие и повлияха отрицателно върху патриотичното съзнание на българина.

Скарлатов отново с усилие на волята се сдържа да не му противоречи.

— Господин полковник, Вашето материално положение не е блестящо. Считайте от този момент нататък заема Ви към Банката за ликвидиран!

— Благодаря, господин Скарлатов, аз никога няма да забравя това.

— И второ. Знам, че се излагате на голям риск, ако ми дадете сведения. Бихте ли взели този малък дар в знак на благодарност към Вас?

Той извади една пачка банкноти, която предварително бе приготвил в джоба си, и я сложи на масата. Очакваше най-лошото, но не виждаше друг начин. Не се учуди на отговора му:

— Не мога да приема, простете.

В думите му нямаше нито възмущение, нито обида, а нотки на съжаление.

— Вземете ги като благодарност за това, което сте направили за мен. А за господин Матов можете да ми съобщите нещо само по Ваше желание…

Полковникът дълго мълча. Колебаеше се.

— Не мога да взема подаръка, защото… защото е вече късно.

— Не разбирам.

— Вие искате да спасите господин Матов? Това е невъзможно и вече излишно.

— Мъртъв?!

— Да.

Скарлатов скочи от стола и застана пред полковника. Целият трепереше.

— Кога, как?

— Още веднага след ареста му.

— Застрелян?

— Не е ли все едно?

— Искам да знам!

— Методът е по-прост. Сяда на разпит… Двама души отзад му мятат тънко въженце около шията, без да види, и после дърпат, докато всичко свърши. Гадно, нали?…

За миг Скарлатов видя Матов пред съда на офицерите — пияни, разкопчани, със зачервени и озлобени лица, а зад него двамата, които пазят, се приближават с въженцето в ръка… Жертвата е изненадана, тя дори не може да осмисли какво става. Една-две минути и „разпитът“ свършва. Когато се натрупат достатъчно мъртви тела, камионетката ги натоварва…

Борис целият се тресеше. Той си представи това болно, слабо, изтерзано тяло на Матов, цялото в зараснали рани, с прояден дроб от туберкулозата, с въженце на шията, което лежи в черната земя. Задушаваше се. Разкъса копчетата на ризата, за да освободи яката.

— И за да не се съмнявате, аз лично видях трупа му, когато го товареха на камионетките.

— А гроба къде е?

— Едва ли някога ще се разбере. Война е, господин Скарлатов. Даже по-лошо от война! Простете, аз трябва да тръгвам…

Борис изгуби гласа си. Едва успя да каже довиждане. Догони офицера в коридора и сложи парите в джоба на шинела, после се върна. Няколко мига след това Туше Динев влезе в кабинета му. Той се изплаши от вида му.

— Ще доведа лекар!

— Стой тук при мен!

— Моля Ви, вземете нещо…

— Питам се, Динев, дали е по-добре да живееш, или да си мъртъв?…

Глава тринадесета

На Първи май 1925 година, деня на работническата солидарност, специално подбран от „режисьорите“ — в десет часа и петдесет и пет минути Софийският военнополеви съд започна така наречения процес срещу атентаторите в открито заседание, на което присъстват много чуждестранни журналисти. От тримата подсъдими — Марко Фридман, Петър Задгорски и Георги Коев — само клисарят на храма „Света Неделя“ Задгорски има пряко отношение към атентата. Но изпитан похват на тираните е да обединяват в един процес различни хора, с различни деяния, под едно общо обвинение. Пропаганден трик, който винаги действа безотказно. Така в съзнанието на хората революционерът Фридман може да бъде поставен на равна нога с криминални престъпници или убийци. Свидетелите, уплашени за собствения си живот, изпяват това, което властта им е внушила. И въпреки това тя не постига желания успех. Фридман убедително се защитава. Той е юрист с висше образование, запасен офицер от Българската армия, герой от Световната война. Противопоставя на обвинението не само фактическата си невинност, но защитава и своите идеали. Процесът се претупва набързо, защото не довежда до очаквания ефект от световен мащаб. На 11 май присъдите са произнесени: смърт чрез публично обесване! Страшно петно за България, което вековете няма да изличат. Публична екзекуция в столицата на европейска страна — една от люлките на цивилизацията. Отвратителен спектакъл, всяващ ужас и погнуса в цял свят, независимо от вината на осъдените.

На 26 май присъдата е потвърдена от цар Борис. Веднага след това е върната на военния министър генерал Вълков, който изпраща преписа на началника на военносъдебната част. Той, от своя страна, уведомява председателя на Военнополевия съд, издал присъдата, а последният я предава на военния прокурор за изпълнение. Цяла България вече знае, че на другата сутрин ще се извърши екзекуцията.

Иван Карасулиев не ходеше на училище. Поради събитията ги бяха разпуснали. При други обстоятелства би бил щастлив, но сега те само изостриха до краен предел любопитството му. Вкъщи никой пред него не говореше за атентата, обиските, блокадите, престрелките и военното положение. Но той редовно си купуваше вестници и вечер, когато домашните му лягаха четеше всичко. Не изпитваше никакъв страх. Денем се шляеше по улиците и все очакваше, че ще види нещо интересно. Но нищо не се случваше пред очите му. А страшните слухове за убийства, за черни камионетки, возещи трупове извън София към незнайни гробове, му се струваха невероятни.

Сутринта на 26 май при него дойде приятелчето му Фреди Гауер с цигулката си. Бащата на Фреди беше представител на фирмата „Сименс“ и живееше със семейството си от няколко години в България. Фреди учеше в българска гимназия в един клас с Иван. Този ден Иван обеща на майка си, че няма да излиза, а ще свирят с Фреди. Репетираха за тържеството по случай завършване на учебната година Менует от Моцарт. Иван акомпанираше на пиано. Фреди му се виждаше извънредно смешен. Дребен на ръст, той изглеждаше в гимназиалната си униформа като преоблечено дете. Цялото му лице, вечно усмихнато, беше покрито с лунички и имаше оголени, редки горни резци. Приличаше му на зайче. Но беше наивен, добър и много привързан към Иван, вярваше му на всичко и му се подчиняваше. Иван затвори тапицираната врата в салона. Фреди вдигна дървения капак на цигулката — на Иван му напомняше ковчег, и извади инструмента — старинен, останал от поколения Гауеровци. Според Иван имаше глух тон, като че идващ от зимник. Фреди, вместо да настройва цигулката, каза:

— Утре ще ги бесят на игрище „Глория“.

Той нищо не попита. Знаеше вече. Сърцето му силно се разтуптя.

— Кажи, Иване, когото бесят, той умира, нали?

— Ах, престани вече! Умира, разбира се!

— А как умира? Понеже не може да диша ли?

— Престани с тъпите си въпроси!

— Ще питам фатер и мутер…

— Най-много да изкараш някой бой!

— Но защо тогава не ми обясниш?

Иван натисна клавиша на тона „ла“. Фреди, без да бърза, намаза лъка с колофон, после сложи бялата кърпичка на бялото си рамо и внимателно намести цигулката, като я притисна с брадичката. По всички правила намести пръстите си върху лъка. Целият този ритуал дразнеше страшно Иван, сякаш в свиренето този етап беше най-важен за Фреди. Няколко пъти нетърпеливо удари „ла“. Най-после се обади и цигулката на приятеля му. Разбира се, тонът не съвпадаше и Фреди дълго я настройва. Цялата кожа на Иван настръхна. За него този процес бе мъчение. След като според Фреди цигулката се настрои добре, започнаха все пак да репетират. Иван винаги се преодоляваше, когато свиреха заедно. Отличен пианист, той приемаше това училищно задължение като тегоба. Иначе Фреди знаеше Менуета, технически правилно го свиреше, но тия фалшиви звуци, боже мой, излизащи от некропола, както той наричаше цигулката му струваха много нерви. Скоро Иван спря, по него и приятелят му.

— Защо не свириш?

— И сто години да репетираме, все тая!

— Но нали каза, че в бързата част имаме нещо за доизглаждане?

Тоя Фреди е наистина идиот, помисли си Иван. Как можеш да изглаждаш нещо, изсвирено фалшиво?

— Остави цигулката и ми кажи мина ли покрай игрището на идване?

— Минах.

— И какво става?

— Няма нищо. Празно е… Няколко дечурлига играеха на парцалена топка.

— Рано сутринта ли ще ги бесят?

— Много рано.

— И кои могат да присъстват?

— Всички, без деца и ученици!

Иван се замисли. Възбудата му растеше.

— И аз искам да ги видя — каза Фреди.

— Какви глупости говориш!

— Слушай, Иване, нека идем и двамата, а?

— Ще те изхвърлят, а покрай теб и мен.

— О, аз ще облека цивилни дрехи. Ще взема старото сако на баща ми, панталон имам…

— Само бомбе ти липсва! На тоя ръст…

— Но ти си висок и аз ще вървя с тебе.

— Вярно е, аз мога да присъствам и ще присъствам! — изведнъж реши Иван.

— С мене, нали?

— Не.

— Тогава ще кажа на майка ти.

— Само посмей и за мен няма да съществуваш!

— Казах го на шега…

Вратата се отвори и се показа Анастасия.

— Не чувам да свирите?…

— Обсъждаме партитурата.

Тя затвори вратата.

— Иване, сигурно ще дойдат много хора, а вкъщи имаме две сгъваеми столчета за екскурзия. Ще ги донеса и ще се качим на тях да гледаме.

— Добре. Ясно, че без теб няма да мина… Какъв навлек си понякога, Фреди!

— Вас[195]? — попита той на немски.

— Думата навлек значи човек, от който не можеш да се отървеш и си принуден да го влачиш навсякъде.

— Но нали съм ти приятел, Иване!

— Хайде, вземи цигулката…

27 май 1925 година. Над София разсъмва. На обширното пространство, където е игрището на футболния клуб „Глория“, три бесилки, сковани от дебели греди под формата на буквата П, посрещат изгрева на слънцето.

Шест часа сутринта е, поручикът, комендант на затвора, влиза в килията на Фридман и му съобщава за предстоящото изпълнение на присъдата. Осъденият събира всички сили и спокойно посреща известието. Единственото, от което се огорчава, е, че не е изпълнена молбата му — като бивш офицер от армията да бъде разстрелян, а не обесен. Пожелава да изпие едно кафе и непрекъснато пуши. Вторият, при когото влиза, е Коев. Той посреща съобщението с голямо внимание. Клисарят Задгорски притъпено мълчи.

Мястото на екзекуцията е оградено от войска в пълно бойно снаряжение, с каски на главата. Всеки може да присъства. За съжаление, има и деца. Най-мрачните времена на турското робство се връщат в една модерна, европейска столица.

Фреди и Иван в цивилни дрехи, които им стояха като на чучела, пристигнаха на игрището твърде късно. Опитаха се да пробият тълпата, но напразно. Тогава влязоха в употреба сгъваемите столчета на Фреди. Иван се покачи. Добре се виждаше всичко. Фреди се хвана за рамото му и се изправи на пръсти. Неестествена тишина цареше на това огромно игрище при толкова много народ. Всички чакаха…

Бяха пристигнали журналисти от цял свят. А фотографи се натрупаха толкова много, че се наложи да се намесят военните. Накрая се споразумяха и наредиха апаратите в една дълга редица пред бесилката. Даде се предимство на две кинокамери на чужди фирми. Те щяха да запечатат всяка секунда от събитието. Дойдоха и официалните лица начело с прокурора, секретаря, двама свещеници и равина на София. Но централните фигури бяха екзекуторите — трима цигани. Журналистите ги наобиколиха и им направиха стотици снимки. Апаратите щракаха, операторите въртяха ръчките на кинокамерите. Ето го най-опитния екзекутор — Юсеин Ашаров! Той се смяташе за водач на джелатите. Беше най-свястно облечен, с малки мустачки над горната устна. Чувстваше се поласкан от интереса на толкова много хора към него. Някой мръсник му бе дал за случая цилиндър, но не го беше сложил на главата, понеже имаше мазни, гъсти, черни начупени коси като козината на някои животни и се смяташе за красавец. Бе напълно спокоен и усмихнат. Охотно разговаряше с журналистите. Досега е обесил пет души. Доволен е от работата си. Смята се за всепризнат майстор! Отговаря и за помощниците си. Били млади в занаята и негови ученици. Единият от тях беше Ариф Демиров — със смачкана военна фуражка на главата без кокарда, окъсани панталони, мръсна риза, неприбрана в панталона, върху нея елек и най-отгоре смачкано сако. Имаше вид на зъл идиот. Вторият му помощник — Арунд Алиев — още по-окъсан — няма и сако, а само елек, седеше мирно като войник с прибрани ръце до панталона. Също се усмихваше, доволен от такова внимание. В интервюто си Юсеин Ашаров заявяваше, че на възнаграждението много не разчитал, понеже било малко. Но голяма далавера щяла да падне от продажбата на въжетата!… Щели да ги разделят на малки късове и да ги продават на парче скъпо и прескъпо на многобройните клиенти. Поверието, че въжето на обесения носи щастие, все още не бе заличено от съзнанието на хора, смятащи себе си за православни християни…

Екзекуторите нагласиха под всяко бесило една маса. Публиката нарасна над четиридесет хиляди души, а София броеше двеста хиляди души. Една пета от населението се бе събрала. Погледите на всички се насочиха към бесилките. Нямаше вятър и въжетата с примките не се поклащаха.

Камионът с осъдените пристигна преди осем часа сутринта. Те бяха с вързани отзад ръце. Наредиха ги. По средата Задгорски, а от двете му страни — Коев и Фридман. И тримата стояха гърбом към бесилките, на десетина крачки от фотоапаратите и кинокамерите на триножници. Фоторепортерите и операторите работеха като бесни. Зад тях трескаво пишеха журналистите в бележниците си. Сега напред излязоха тримата свещенослужители. Равинът отиде при Фридман. Разговорът беше кратък. Той отказа да се изповяда. Този мъж и в последните си минути запази самообладание. Държеше се с равина много възпитано и учтиво, дори му кимна с глава за сбогом. Другите попове останаха по-дълго време при Задгорски и Коев, който нещо дълго шепна на ухото на свещеника. После те се оттеглиха. Секретарят излезе и на висок глас прочете присъдите. Четенето продължи. Осъдените слушаха, без да помръднат. Клисарят Задгорски беше навел глава. Коев няколко пъти се обърна назад и погледът му се спря върху примката на въжето. Ръцете му потрепваха и пръстите чоплеха края на въженцето, с което бяха вързани отзад. Фридман гледаше пред себе си, но не хората. Очите му блуждаеха някъде в далечината, към планината, над групата официални лица. След прочитането на присъдите прокурорът подкани подсъдимите да кажат последното си желание, което щеше да се протоколира. Стоя малко при Коев, после при Задгорски и накрая отиде при Фридман, където се задържа. Последният пожела да не се преследва семейството му заради него. Прокурорът му каза, че това в България не може да се случи. Фридман леко се усмихна. Прокурорът — също офицер и участник във войните — беше респектирай. Фридман запази учтивостта си до края и му каза сбогом. Обърканият прокурор отвърна и му пожела в другия свят „животът“ да е по-добър. Какво можеше да се отговори на такава глупост?… Осъдените бяха свалили меките си шапки и те се търкаляха с дъното върху тревата пред бесилките. После прокурорът заповяда да се качат по масите. Пръв се изкачи Коев, след него в средата Задгорски и накрая Фридман. Отново срам и ужас — екзекуторите се засуетиха, тъй като бесилките се оказаха високи и въжетата не стигаха до осъдените. Наложи се да донесат един стол и да го сложат върху масата. Циганите поставиха бяло платно върху главата на Коев. През цялото време Фридман и Задгорски гледаха. Чу се глас: „Дръпнете, по дяволите, масата!“ Циганите дръпнаха масата заедно със стола, Коев увисна. Тялото му лудо почна да се гърчи и върти. Един от екзекуторите го хвана за краката и се залюля заедно с него, докато най-после конвулсиите утихнаха. В тълпата се чу вопъл. Същата процедура се повтори със Задгорски. А Фридман през цялото време наблюдаваше докъде са границите на човешкото страдание… Идваше неговият ред. Нарочно го бяха оставили последен. Екзекуторите не му помогнаха и не го дръпнаха за краката, за да се залюлеят с тялото му и да настъпи по-бързо смъртта. Дълго време неговото тяло се ви и гърчи на въжето. Даже в смъртта съдбата не му даде и най-малка милост. Последен трябваше да наблюдава отвратителното зрелище и последен да умре. В осем и четиридесет минути всичко беше свършено. Тълпата се разотиде. В девет и половина беше срязано и последното въже. Поставиха труповете в дървени сандъци, след като лекарят установи смъртта. В десет часа предиобед на гробищата пристигна камионът със сандъците на обесените, придружен от трима стражари, трима войници и трима цивилни. Единият от тях беше майсторът на екзекуцията Юсеин Ашаров, този път с цилиндър на главата. Заровиха Фридман в източната част, сред еврейските гробища. Коев и Задгорски — в североизточната част, сред парцелите от четвърти разряд, направо в полето. Върху пръстта не оставиха никакъв знак.

И този позор, запечатан на кинолента, обиколи кината на целия свят. Няколко часа по-късно вестниците подробно отпечатаха репортажите от екзекуцията. Излязоха по две, по три издания през деня. Една специална фотостраница отрази самата екзекуция в общ план при четенето на присъдите, с моменти от смъртта на тримата. Отдолу се виждаха портретите на екзекуторите с имената им.

Иван се прибра веднага след екзекуцията вкъщи. Влезе тихо в стаята си. Никой не го видя. Дълго и мълчаливо седя на табуретката пред пианото. После стана и отново се измъкна навън. Заскита безцелно по улиците на София. Но не се разхождаше, а бързаше, почти тичаше, като че ли му се налагаше да направи нещо много важно, а няма време. Пое пътя към Витоша, все така забързан. Настъпи полицейският час. Йосиф и Анастасия се разтревожиха много. Потърсиха помощта на Скарлатов. Той извика Туше Динев. Обадиха се по всички полицейски участъци. От Иван нямаше и следа. Борис престоя цялата нощ с Карасулиеви. От родителите на Фреди разбраха, че двамата са присъствали на бесенето. Фреди бил болен, с висока температура. Едва на сутринта Спас и Туше Динев докараха Иван. Намерили го в една ливада край пътя за Драгалевци. Родителите му обезумели го прегръщаха и целуваха. Йосиф непрекъснато му задаваше един и същ въпрос: Къде беше? Защо нарави това?… Синът им мълчеше. Борис предложи да оставят момчето на мира. Иван се прибра вкъщи. А после настъпи трагедията. Дни и нощи момчето не излизаше от стаята си. Там му носеха храна и съдове за нуждите му. Разнесе се слух, че е болен от шизофрения. Скарлатов не питаше за нищо нито Йосиф, нито Анастасия. По-късно чу, че Иван почнал да се оправя. Лекари от България и чужбина станаха постоянни посетители в дома на Карасулиеви. Синът им не завърши годината. Не говорел с никого, дори с майка си. Кимал с глава вместо да или не.

Неведоми са пътищата, по които народната трагедия стига до всеки кът, до всеки дом. Така и в дома на богатия и щастлив Карасулиев се обруши бедата.

Глава четиринадесета

В един горещ летен ден в края на август 1925 година, малко предиобед, на площада пред гара София пристигна автомобилът на банкера Скарлатов. От него слязоха Ирина Матова и децата на Брезов — Кирил и Мими. Двамата се спуснаха да помагат на Спас, който се зае с багажа. Струпаха го на перона. Скарлатов освободи шофьора си да се върне в Банката. „Ориент експрес“ имаше почти един час закъснение. Двете деца останаха при багажа. Те се разбираха само от един поглед. В тия месеци бяха станали още по-мълчаливи и сериозни. Ирина и Борис тръгнаха по перона. Някога, в миналото, когато „Ориент експрес“ пристигаше от Костантинопол или от Запад, гарата се изпълваше с пътници и посрещачи. Сега никой не пътуваше от България. Паспортите на Ирина и децата извадиха с помощта на мистер Маркъм. За тях се застъпиха и образуваните комитети в чужбина за защита на жертвите от терора. Така че големи трудности нямаше. Тънката, стройна Ирина с гъсти, снежнобели коси бе облечена цялата в черно. Тя прие станалото като нещо, което рано или късно трябваше да се случи. Не се пречупи, не изпадна в безпомощно състояние. Напротив, още повече се стегна заради децата, поверени на нея. Тя умееше да таи скръбта дълбоко в себе си. Тази жена посвети целия си живот не само на мъжа си, но и на неговите идеи. Правеше го тихо и безропотно, но с ясното съзнание, че върши всичко в името на един възвишен човешки идеал. Освен обикновени думи, двамата никога не бяха водили разговори, както с Матов и Брезов. Тя бе само слушател. Може би затова в този ден те се притесняваха един от друг. Че го чувстваше близък, в това Скарлатов не се съмняваше. Някога тя, заедно с жената на Брезов Румяна, бяха единствените приятелки на покойната му съпруга Яна. След смъртта й Матови никога не го заговориха за нея. Бяха извънредно деликатни хора и си останаха такива. Имаше някои делови въпроси, които той отлагаше за последните минути, за да нямат време за спорове. Сега обаче, искат не искат, трябваше да чакат влака. Скарлатов извади от вътрешния джоб един пакет с долари.

— Не мога да приема, Борисе. Във Виена ще ни чака Марат, а пари за пътни разноски имам.

— Не ви ги давам подарък, къщата ви остана. Или смяташ един ден да се върнеш?

— Никога, макар че душата ми остава завинаги тук.

— Къщата, разбира се, струва повече. Като я продам, ще уравним сметката и ще ти изпратя остатъка.

— Борисе, каква къща е тя — една барака! И честно казано, никога не ни е принадлежала! Но Миша я обичаше и казваше, че е удобна за писателя. Той нямаше чувство за собственост, но се гордееше, че има свой дом.

— Все пак тя има своята стойност заради парцела.

— Знам, че не казваш истината, но ще приема… мили Борисе.

— Багажа и книгите ви ще пристигнат след седмица.

— Ако искаш, запази си нещо от вещите.

— Не, Ирина. Ще ми бъде тежко да ги виждам.

— Борисе, ако някога случайно откриеш останките на Миша, нали ще се погрижиш за тях?

— Бъди спокойна.

— Ти знаеш, че дясното му бедро беше засегнато от шрапнел. Освен това не се разделяше от две вещи: един джобен шведски нож с много части, с кука за ботуши — подарък от баща ти, и златната автоматична писалка, която ти му подари. Може би по тях ще го познаеш?

— Едва ли са ги оставили…

— Имаше и златен пръстен с емайл, върху който бе изобразен герба на България — личен подарък от княз Александър Батемберг по случай завършването на Военното училище. Не го слагаше на ръката, а го носеше в джобчето на рубашката.

— Добре, Ирина.

Те пак млъкнаха, стигнаха края на перона и бавно се върнаха. В същото време на площада пред гарата спря колата на Карасулиев. Пръв скочи той, после Анастасия, Иван и Евангелия. Шофьорът им, подпомогнат от носачи, почна да пренася багажа. Карасулиеви в купом се явиха на перона. Скарлатов искрено се учуди, като ги видя. Йосиф изтича към двамата и спря при тях. Анастасия се занимаваше с куфарите. Струпаха ги до тоя на Матови.

— Каква среща! — възкликна Йосиф. — И ти ли пътуваш?

— Само изпращам.

— Аз също съм изпращач. Анастасия и децата заминават за Виена.

Скарлатов представи Ирина на Карасулиев. След малко дойде и Анастасия — все така стройна, красива и елегантна, в джемпър.

— Простете за момент… Борисе, ела малко… — помоли го Йосиф.

Двамата отидоха настрани. Карасулиев бързо и възбудено почна да говори.

— Ти знаеш какво се случи при нас…

Скарлатов нищо не каза.

— Иван не е болен от шизофрения! Шокът го съсипа!

— На лечение ли отива?

— Тя е дълга и широка. Анастасия реши да заминат за Виена. Така препоръчаха и докторите.

— Едно пътуване понякога е повече от лечение.

— Не ме разбра. Отиват задълго. Иван там ще учи. Анастасия ще остане при него, а Евангелия ще дадем в пансион. Това е всичко.

— Мисля, че добре постъпваш.

— А аз мисля, че всичко рухна оттам, откъдето не очаквах…

Камбаните на гарата удариха. Влакът скоро щеше да дойде. Чиновникът с червена шапка излезе да го посрещне. Носачите се засуетиха по перона. Скарлатов отиде при двете жени. Скоро локомотивът се зададе, спирачките изскърцаха и късата композиция спря. Борис се сбогува с Анастасия. Хвана един носач и бързо настаниха багажа в празно третокласно купе. Главите на Брезовите деца се показаха от прозореца. Той се качи при тях. Разположили се бяха удобно. Прегърна Мими, а тя сякаш искаше да скрие главата си в широките му гърди. Нещо му стегна гърлото. Галеше я по косите. Чак сега му стана ясно, че момиченцето е изпитвало чувства към приятеля на баща си. За да не се издаде, извика Кирил в коридора. Момчето застана срещу него и го погледна с открития си поглед. Сякаш виждаше някогашния Марат в неговата младост.

— Кириле, някога баща Ви ми помагаше и аз дължа много на него. Сега Вие сте отговорен както за Мими, така и за Ирина. Разчитам на Вас!

— Не се безпокойте, господин Скарлатов.

— Разбрахме се като мъже, нали?

— Да, господин Скарлатов. Исках, много исках да говоря с Вас, да Ви попитам за различни неща… но така и не събрах смелост…

— Сбогом, Кириле. И аз съжалявам, че не седнахме да си поговорим като мъже — каза Борис и прегърна момчето.

После се върна в купето, целуна Ирина и отново в порив на жалост прегърна Мими. Момичето заплака.

Той слезе на перона. Главите им се подадоха от прозореца на купето. Ирина се мъчеше да се усмихне. Йосиф и Анастасия се настаниха в луксозния вагон. Влакът имаше дълъг престой на гарата, затова и двамата съпрузи слязоха на перона. Борис погледна тази красива жена… И сега, след толкова години, изведнъж разбра, че нейната красота не криеше нищо тайнствено, нищо необяснимо, защото майчинството у нея бе всичко. Тя бе родена за деца и семейство и беше постигнала своята мечта. Сега стоически вървеше по избрания път и приемаше бедите като нещо дадено. Тя не се поколеба да се жертва за сина си и Скарлатов можеше само да предполага какви разговори, какви мъки, какъв труд са били нужни, за да победи упорството на Йосиф — човек със стоманена воля. Но когато тя реши нещо, успява да постигне своето. Карасулиев доказа с покорството си своята любов към жена си и към децата си. Той също жертва всичко, което досега бе смисъл на личния му живот. Иван и Евангелия слязоха, за да се сбогуват със Скарлатов. Тя беше вече голямо момиче и се оформяше като красавица, но имаше нещо посредствено в нея. Иван се държеше все така мълчаливо и вглъбен в себе си, сякаш не присъстваше.

— Акордираха пианото — заговори го Борис. — Когато се върнете, ще ми посвирите, нали?

— Аз никога няма да се върна тук, господин Скарлатов.

— Не Ви ли харесва България?

— Разделям се с болка, но не мога да живея тук.

Борис не попита нищо повече. Майката и дъщерята се качиха в купето, подпомогнати от Йосиф. Чиновникът с червената шапка излезе да изпрати влака. И тогава Иван тихо каза:

— Сбогом, господин Скарлатов, поздравете малката Яна. Няма да я забравя.

— Само Яна ли?

— Да. Тя на никой не е причинила болка и от нея се излъчва само радост.

Момчето изтича и скочи на стъпалото. Влакът се разклати. Локомотивът изсвири. Борис тръгна към третокласните вагони. От прозореца на едно купе го гледаха развълнуваните лица на Ирина, Мими и Кирил. Влакът потегли и постепенно усили ход. Дълго време ръчичката на Мими маха през прозореца и чак зад завоя се скри. Той се почувства ужасно самотен на перона. Някой докосна рамото му. Беше Йосиф. Този железен мъж плачеше.

— Да тръгваме… — каза Борис.

Йосиф се обърна с гръб и избърса очите си с носна кърпичка. Двамата излязоха на площада пред гарата.

— Ще те закарам с моята кола — каза Йосиф.

— Благодаря, имам нужда да походя.

— Ще имаш ли нещо против, ако те придружа?

— Ела, щом искаш.

Тръгнаха пеша по булеварда.

— Е, Скарлатов, след толкова години труд и мъки накрая и двамата сме без семейства. При тебе поне остана детето ти, а при мене кой? Кажи!…

— Децата не се създават за твоя лична полза, щастие или удоволствие. Те се раждат, за да живеят като самостоятелни личности, а не като твоя собственост.

— Не си прав, Борисе. Някога в Македонско всяко семейство имаше по седем, осем, девет деца. В България същото. И децата бяха единственото богатство на бедняците. Сега чак ги разбирам и им завиждам.

— Вярно е… донякъде. Защото децата се смятаха работна ръка и докато се задомят, носеха своята полза на семейството. Но светът се измени, а заедно с него и хората. Вече не е така…

— И жалко! Навремето всички хора бяха сякаш роднини от едно племе, а сега са разделени и всеки е враг на останалите.

— Що се касае до теб и до мене, наблюдението ти е вярно. Но не съм съгласен, че в семейството и роднинството може да се намери идеала за щастие.

— Едно знам, че живота се разбърка и тия мръсници ми отнеха жената и децата. Но, от друга страна, ме освободиха. Сега ще бъда безмилостен и ще им платя за всичко! И не ми говори повече за Отечество, национална икономика и тути-кванти, защото живеем не в държава, а в разбойнически вертеп!

Скарлатов погледна стоманените очи на Йосиф. Този човек не говореше празни думи. Той се чувстваше засегнат и изпълнен с неприязън към всички. Дали това не беше неговата същност?… И сега, освободен от благотворното влияние на Анастасия, накъде щеше да избие този сатанински ум?… Борис почувства тръпки от тия му думи.

— Но какво ти пречи да бъдеш често със семейството си? Ти си богат и можеш доста неща да си позволиш.

— Семейство с посещения от време на време не може да съществува! Семейство аз вече нямам! Имам само жена, която заради децата се махна от мене.

— Но те са твои деца и тя се жертва за твоите деца!

— За сина и само за сина! Поне да приличаше малко на мене! Да имаше надежда, че ще поеме някога работата ми! Тогава бих приел всякаква жертва…

— А ако той е голям музикант? Ако музиката е смисълът на живота му, пак ли ще го мразиш?

— Обичам го, Скарлатов, много го обичам, затова ме боли. Знам, че ако не беше Анастасия, момчето щеше да свърши със себе си. Яд ме е, че е толкова слаб и беззащитен.

— А сигурен ли си, че твоя начин на живот е идеал?

— В едно съм сигурен, че парите са играли и за в бъдеще ще играят най-важната роля в живота на хората! Който това не знае, е обречен на гибел!

— Тогава работи не за себе си, а за другите! Радвай се, че парите ти ще помогнат на децата!

— Това ми е единствената утеха!

Те стигнаха халите и там се разделиха. Карасулиев се качи на колата, която ги следваше отдалеч, а Скарлатов влезе в Банката от улица „Търговска“, но не можа да остане в кабинета си. Всичко му бе опротивяло. Повика Спас и потеглиха за вилата.

Сега седеше в удобния фотьойл и стъклените врати на хола, широко отворени, сливаха помещението с парка. Лек ветрец от планината подухна и полюшна тежките завеси. Слънцето залязваше и ароматът от цветята в градината изпълваше въздуха. Един мирен, летен залез… Някъде в двора се чу лаят на Джейн — кученцето на мис Стенли, и веселият глас на Яна. Но той не се зарадва, нито покой настъпи в душата му. Мислите му бушуваха в главата — мрачни, безнадеждни… През изтеклите месеци той не им позволяваше да го обхванат, но сега, когато всичко приключи, не можеше да ги спре. Беше дошъл часът на равносметката. И както винаги той не скри пред истината главата си в пясъка. А тя бе проста, елементарна и ужасяваща. Живееше в страна без закони, с пиратски правила и пълно безправие на личността. Но не стана ли целият свят такъв след Световната война?… Защото злото раждаше зло, престъплението раждаше престъпление, насилието насилие. И такава държава, изградена на единствения принцип: принуждение чрез насилие, не можеше да има никакво бъдеще. Индустрия, цивилизация, прогрес — кому са нужни?… Те служат на насилниците за още по-голямо потисничество. Властта, държавата е всичко! А икономиката? Отсега нататък тя винаги ще бъде подчинена на целите на държавата. Следователно и Банката му щеше да служи на Сатаната. Тогава къде е изходът? Да бяга? Вече е късно! Старите идеали? Те помръкнаха и не защото престанаха да бъдат такива, каквито са били, а защото той не даде нищо от себе си за тях. Приятелите му дадоха всичко, каквото имаха. Ето, един вече си отиде… Смъртта за него беше логичен, ясен и честен завършек на земното му съществувание. А имаше период, когато сякаш единението на света бе предстоящо, липсваха или почти не се спазваха граничните бариери, икономическите и митническите. Те бяха повече символични, обменът между хората и целия свят беше свободен и вместо тази тенденция да се усили след войната, светът съвсем освирепя — духовно разделение и див национализъм, бодлива тел и вълчи ями между народите, а митническите закони почти прекъснаха свободната търговия. Думите на Йосиф не бяха празна приказка. От една страна; банките и банкерите, от другата — държавата! И главният враг ставаше именно държавата. В това той не си правеше илюзии. Отсега щеше да води неравна борба, изпълнена с хиляди перипетии, предварително изгубена. Но той щеше да впрегне всичките тъмни страни на своята душа. Щеше да бъде безмилостен като Карасулиев. Но с каква цел? Къде щеше да го заведе всичко това? В калта, разбира се! Там и само там, където се боричкат и изяждат влечугите.

Той не видя кога Яна е влязла в хола. Стоеше тихо, внимателно го наблюдаваше и, за разлика от друг път, бе съвсем близо. Изведнъж погледите им се срещнаха. И тогава на Борис му се стори, че в израза на малката имаше някаква загриженост към него лично. Той затвори очи и пак ги отвори. Яна продължаваше да стои до него. Тя направи крачката, която ги делеше, и хвана ръката му.

— Папа, много ли ти е мъчно?

Скарлатов не отговори.

— И на мене понякога ми става тъжно…

Изведнъж в порив той я вдигна и я сложи на коленете си. Тя го притисна с тънките си ръчички. Ето, само преди минути той бе готов да убие, а сега нещо топло, добро и радостно изпълни душата му. Яна слезе от коленете му и застана пред него.

— Папа, ще си имаме кученца. Джейн е бременна.

— Въобще домочадието ми се увеличава и ще е на берекет!

— Папа, много искам да те попитам нещо… Нали няма да ме излъжеш?

— Аз никога не лъжа.

— Истина ли е, че мама не ме е видяла, понеже умряла преди раждането ми?

Скарлатов трепна и разбра, че в малкото сърце на дъщеря му има печал.

Тя го гледаше доверчиво със светлосините си широко отворени очи.

— Питаш дали майка ти те помни?… Доколкото разбрах това е смисъла на въпроса ти…

— Да, папа. Дали ме е галила и обичала, но как, след като е умряла?…

— Слушай сега внимателно и ще се помъча да ти обясня… — Борис набираше сили. — За каква по-голяма обич и за каква по-голяма близост може да се говори, когато тя те е носила вътре в себе си цели девет месеца и ти си стояла точно под сърцето и! Мърдала си, ритала си… Не си й давала да спи и тя денонощно те е обичала, а сега поставяш глупавия въпрос дали те е видяла?!

— О, папа, чак сега разбирам! Тя ме е виждала не веднъж, а всеки ден цели девет месеца!…

Някъде отвън се чуха звънчетата на файтон. Кюлев идваше често във вилата по тоя начин.

— Иди да посрещнеш дядо си!

— О, папа, ако искаш ще остана при теб. Дядо ще почака!

— Иди! А когато съм тъжен, ще те викам, макар и за малко.

— Колкото искаш, папа!…

Тя се изправи на пръсти и го целуна, после весело побягна по алеята да посрещне дядо си.

Част втора

Глава първа

Един мек ден, когато снегът се бе вече стопил, в началото на март 1927 година пред „Юнион клуб“ около обед започнаха да пристигат една след друга колите на министър-председателя Ляпчев, министъра на войната генерал Вълков, министъра на външните работи Буров, министъра на финансите Моллов, председателя на Народното събрание проф. Александър Цанков, останалите министри, председателите на парламентарните групи, изявени политици, депутати, банкери, индустриалци, дипломати, множество акредитирани журналисти от чужбина, представители на българския печат и фотографи. Улицата се задръсти. Зад плътния полицейски кордон се натрупаха многобройни зяпачи. Софиянци — любопитен народ — обичаха такива зрелища. Господата в официални облекла, придружени от накичените си съпруги, пресичаха тротоара и влизаха в клуба. Имаше какво да се види в тоя мартенски ден!

Почти едновременно пристигнаха с колите си Скарлатов и Карасулиев. Никой не ги придружаваше. Още щом влязоха, Йосиф — бърз и нервен, отиде при Борис и го дръпна за ръката.

— Как ти се струва всичко това?

— Уйдурма! — каза Скарлатов.

— Тия тъпанари ще постигнат точно обратния ефект.

— Защо не ги посъветва?

— Защото искам той сам с очите си да се убеди, а и ние с теб имаме полза. Но да влизаме!…

Двамата — един до друг, подадоха в гардероба цилиндрите си. Едновременно се огледаха в огромното огледало — тънкият, слаб Йосиф и по-високият, с по-едра фигура Борис. Йосиф оправи малко папионката си и се отправиха в голямата банкетна зала с гордо вдигнати глави. Разпоредителят ги отведе към местата им, близо до тия на правителството. Масата бе наредена със скъпи сребърни и кристални прибори, с вази, пълни с ухаещи цветя. От отсрещната страна седеше Неделев с жена си. Той кимна на двамата със заспалото си лице.

— Сарданапаловски[196] банкет — каза Скарлатов. Всички разговаряха на висок глас, така че двамата спокойно водеха беседата помежду си.

— За българина кьорсофрата е важно нещо… — говореше Йосиф. — Душа и сърце му е да се наплюска за чужда сметка. Може вкъщи да яде и пие на корем, но банкет на държавни разноски за него е вълнуващо преживяване.

— Струва ми се целта на домакините е изразена по толкова примитивен начин, че изпитвам неудобство за тях.

— Те са уверени, че всеки, който седне да яде и пие с тях, вече им става приятел до гроб! Ще наблюдаваме голям сеир…

Мина около половин час и двамата повече не размениха нито дума. Разпоредителят влезе в залата и на висок глас обяви:

— Господин Рене Шарон със съпругата си!

Настъпи гробна тишина. Всички извърнаха очи към голямата врата. Появи се една млада, елегантна жена, облечена в скромен, но скъп тоалет от черен и червен плат, отличаващ се от тия на всички присъстващи жени с необикновената простота на изпълнението, характерна само за големите парижки модни къщи. Едното й рамо беше голо, а на изящната й ръка имаше тънка гривна с няколко перли. Никакво колие, никакви диадеми. Младата жена леко се усмихваше. А държанието й пред погледа на толкова непознати лица бе най-естествено и спокойно. Тя с интерес наблюдаваше огромната маса, отрупана със скъпи прибори, и господата, насядали там. Малко зад нея застана един мъж, почти младеж, със сериозно, хубаво лице, черни очи и малки мустачки. Гъстите му черни коси бяха сресани назад. За разлика от присъстващите беше облечен не във фрак, а във всекидневен тъмен костюм. В цялото му държание имаше нещо сдържано и аристократично. Разпоредителят ги настани на местата им до министър-председателя Андрей Ляпчев.

Този млад, изискан и спокоен мъж внесе в залата някакъв респект. След като седнаха, разговорът по масата не се възобнови с предишния шум. Всички безцеремонно разглеждаха двойката. След кратко колебание министър-председателят стана. Не се наложи да почука за тишина.

— Дами и господа, щастлив съм да приветствам дошлия между нас… големия приятел на България… — тук той целият се извърна към чуждия гост. Учтиво беше последният да кимне с глава, но той не направи нито едното, нито другото, а седеше и гледаше пред себе си — … господин Рене Шарон — продължи Ляпчев, — главния комисар на финансовия комитет на Обществото на народите…

По-нататък речта му беше изцяло посветена на Шарон. Той съобщи и годината на раждането му, значи в момента този човек беше само на тридесет и три години. Спомена солидното му образование — бе завършил право и финанси в Париж. Изреди множеството дипломатически мисии, с които правителството на Франция го е натоварвало, а после описа работата му в Обществото на народите — главен делегат на комисията за възстановяване на Австрия, член на Комитета по репарациите на Австро-Унгария, специален финансов пратеник на френското правителство в Италия, Англия и Америка, главен комисар на Обществото на народите в Будапеща и така нататък… Една поредица от важни задачи, изпълнени блестящо. Как ли щеше да се справи със службата си в София, с новата си най-трудна задача в своята кариера, която можеше да завърши с пълен провал?… Това си мислеше Скарлатов и наблюдаваше непрекъснато застиналото, отегчено лице на Шарон. След представянето официалният банкет започна. И малко по малко присъстващите, под влияние на френското шампанско, което се лееше без мярка, се оживиха. Гласовете станаха все по-високи. Макар и начело на държавата, тези дами и господа смесваха аристократичната простота с простотията, а алкохолът ги караше да мислят, че всеки, който е седнал на софрата, е техен брат, че е като тях, но понеже не ги познава и не знае с какви славни хора се е събрал, все още не се отпуска. Реакцията на Шарон беше точно такава, каквато очакваха двамата банкери — реакция на културен, умен, наблюдателен мъж с достойнство, което се разграничава от всичко, което го заобикаля. Направи му впечатление, че нито за миг строгото, сериозно изражение на Шарон не се смекчи, дори стана зло. Един от депутатите се опита да се чукне с него, като се пресегна с чашата си през цялата маса и разля виното върху снежнобялата покривка. Намериха се хора да го спрат. Усмивката изчезна от лицето на красивата госпожа Шарон. Скарлатов забеляза, че той не се докосна до чашата си с шампанско. И когато мълчанието на Шарон стана толкова явно, че трябваше да се направи нещо, министър-председателят му даде думата за тост, като предварително вдигна чашата си и с поглед го подкани да вземе своята. Тогава Шарон каза, без да стане от стола:

— Извинете. Ако обичате, чаша минерална вода.

Не само желанието му стресна изведнъж присъстващите, а и това, че бе изречено на добър български език. Келнерите се засуетиха и най-сетне намериха минерална вода.

— Той е полиглот — каза Йосиф на Борис. — Знае единадесет езика и се е постарал да научи български. Значи е слушал и разбрал всичко издърдорено тук. Българинът особено много обича да дрънка каквото му скимне, когато мисли, че не разбират езика му…

Всички бяха притихнали. Рене Шарон се изправи. Не взе чашата в ръка и заговори бавно, но съвършено правилно, ясно, макар и със забележим акцент, на български:

— Дами и господа. Аз съм пратен от Обществото на народите в България да контролирам Бежанския заем, така че парите да бъдат използвани точно за предназначението им. Вие сте страна със стотици хиляди бежанци от войната, водещи мизерно съществувание — без имот, без добитък, без къщи, без бъдеще, на границата на глада. Тези невинни, нещастни хора очакват помощ. Вашето правителство не бе в състояние да задоволи най-елементарните им нужди от хляб и покрив над главата. Затова съм тук и така схващам мисията си. Вие може би очаквате да кажа нещо за България. За да имаш мнение за една страна и за един народ, трябва дълго да си живял сред него. Но ще ви кажа първото си впечатление… От пет дни съм в София и това е шестият банкет, на който присъствам. Не подобава на една бедна, измъчена страна, в плачевно икономическо състояние, с изстрадало население и половин милион окаяни пришълци да дава такива пищни пирове и харчи толкова много пари! Моля да ме извините. Желая ви всичко най-хубаво!…

Той не взе в ръка дори чашата минерална вода. Младата красива жена стана. За общо изумление на всички двамата най-спокойно си тръгнаха и, без да се обръщат, излязоха от залата. Трябваше време, за да разберат присъстващите какво всъщност е станало. Само това никой не бе очаквал. Настъпи мъртва тишина. Този млад мъж поне ги накара да се засрамят. Силните на деня изпаднаха в паника.

Малко по-късно си тръгнаха и двамата банкери. На улицата Карасулиев каза:

— Борисе, отдавна исках да се срещнем и поговорим по много въпроси. Защо ме избягваш? Ако не беше твоят инат, досега да бяхме станали некоронованите крале на тази страна!…

— Пазил ме господ от такива амбиции!… Що се касае до теб, наблюдавам с интерес възхода ти. А той е направо главозамайващ!

— Това като комплимент ли да го считам?

— Защо пък не! Имаш пълното право да приемеш ръкоплясканията на публиката.

— Мога ли да дойда с теб?

— Сядай в колата ми! Отиваме в Банката.

— Не искам да срещна тоя мижитурко Неделев.

— Тогава у дома, но няма да се сърдиш, че ще те посрещна по ергенски.

Йосиф въздъхна.

— Вече свикнах…

Те удобно се настаниха в кожените фотьойли пред горящата камина. На масичката имаше бутилка мастика и коняк. След заминаването на Анастасия Йосиф забележително се промени. Личеше и по пиенето. Капацитетът бе нараснал, така че беше равностоен партньор на Скарлатов. Алкохолът притъпяваше пъргавия му ум, а изявяваше една грижливо прикривана в миналото страна на неговата същност — ставаше зъл и злъчен, защото богатството му даваше това право. Държеше се с хората отвисоко и много често грубо и арогантно. Позволяваше си да казва в повечето случаи истината и по тоя начин шокираше събеседниците си. В тия години той се учеше от Скарлатов и възприе много от държанието и насмешливостта му към събеседниците. Като се прибави и неговата наблюдателност, както и вроденото му чувство за хумор, получаваше се една ярка личност, всяваща респект в себеподобните. Може би само към Борис запази уважението си. И след втората чаша мастика набраната в него енергия избухна в дълга филипика:

— Какъв късмет, а! Да живееш в най-скапаната държава на света! Кажи, има ли по-скапана? Един и половина милиарда златни франка външни дългове! Два милиарда и двеста и петдесет милиона златни франка репарации, без заема към Дисконто-Гезелшафт от двеста и седемдесет милиона златни марки!… Като прибавиш вътрешните дългове от пет милиарда лева и още пет по издръжката на окупационните войски, какво се получава, а? И земя, и море, и въздух, и реки, и население, и внуци, и правнуци — всички купени и продадени!…

— Ти, Йосифе, изглежда си роден за пророк… И както при пира на Балтасар във Вавилон — нали си спомняш, от пророк Данаил? — появява се тайнственият пръст, който написва върху стената: „Мене, Те кел, Фарес“. Тоя пръст, знаеш, изкарва акъла на пияните. И ти искаш сега да ме уплашиш в ролята на тоя пръст, който, предполагам, е бил средният!…

— Ами! Аз самият се плаша!

— При такива печалби?! Имай страх от бога! Все пак може би гледа отгоре и ако продължиш в тая насока, ще го нервираш.

— Не говоря за печалбите. Не се оплаквам. Но защо са ти без сигурност? Ето къде е въпросът, Борисе! Сигурност! А такава в една скапана държава просто липсва. Сега разбра ли ме?

— Не си прав, Йосифе. Такава сигурност съществува на Луната, а не на грешната Земя. И ако един ден се възцари над планетата сигурност и мир, знаеш ли какви ще бъдат последствията за нас, банкерите? Ще станем излишни! Откакто съществуват банките, именно благодарение на тая несигурност ние благоденстваме, тоест печелим, и ти добре го знаеш! Затова не проклинай несигурността!

— Проклинам държавата!

— Това е друго.

— Без нито да са копали, нито сяли, жънат от такива като мене и тебе по трийсет и шест процента от печалбата ни под форма на данъци.

— При положение, че я знаят, нали така? Защо се гевезиш и оплакваш! Ако разберат действителните ти печалби, ще те обесят на първия фенер и може би това ще бъде най-човечният им акт от иначе касапското им управление. Нещо, което ще ги издигне в очите на поданиците!…

— А те знаят ли твоите?

— А по кой начин! Като цялата ми енергия отива да скрия именно тях?!… В момента сме като овчари, затворени с агнетата си в кошарата, откъснати от света, а наоколо вият вълците, гладни глутници, наречени правителство, войска и Дворец. Ако за миг заспим, те влизат и не само се наяждат, но издушват и останалите овце.

— А аз какво ти говорех досега?

— Да речем, същото… Но се питам, каква е целта ти?

— Много проста. Да осъзнаеш, че живеем в държава без бъдеще и че тя ти е главният враг — натърти Йосиф.

— Доколкото схващам, това е първата част от мисълта ти. Искам да чуя и втората.

— Толкова ли ти е трудно да разбереш, или се правиш на улав? Щом тя е враг, ще се борим срещу нея!

— Ако пропееш и „Интернационала“, съвсем ще ме убедиш… Та ти си бил опасен революционер!

— Терсене върви всеки разговор с теб, Скарлатов! Сега ме е яд, че го почнах!

Двамата отпиха от чашите си. Борис се замисли. Йосиф с мъка овладя яда си.

— Общо взето, си напълно прав в изводите си — каза Борис.

Йосиф недоверчиво го погледна.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно сериозно. Тези изводи, до които си стигнал чак сега, аз ги направих през 1925-а, две години по-рано!

— Проклетата година, която ми донесе всички нещастия!

— И така, след като се разбрахме по тоя въпрос, нека преминем на по-интересна тема!… Много бих желал да узная как успя да уредиш Бежанския заем. Ти, Йосиф Карасулиев, направи това, което не можаха нито политиците, нито финансистите на тази страна.

Това беше искрена похвала и Карасулиев я разбра точно както трябва. Той засия и стана весел и дружелюбен. Нямаше нужда да го подканва. Разказа за успеха си в детайли. Разбира се, неговата дейност остава и за дълго време ще остане прикрита. Правителството ще постави пред народа този заем в свой актив. Името на Йосиф никой няма да узнае, с изключение на малко хора. Той имаше амбициите да покаже своите възможности пред света, но естеството на професията не му позволяваше именно това. Пред Скарлатов обаче — можеше! Той щеше да оцени по достойнство ума му! Разказът му бе дълъг, изпълнен с хумористични подробности. Още с падането на Цанков и идването на власт на Ляпчев — един културен, кадърен финансист, правителството, което до тоя момент е напълно откъснато от света, прави опит да спаси потъващия кораб. След разговор с Карасулиев последният заминава на Запад за проучване. Общо взето, банките на Запад са в конюнктура, когато имат свободни пари и търсят място къде да ги вложат. Един външен заем с държавата е добър обект, но ги спират политическата изолация на България и лошото отношение на собствените им правителства в страна, в която цари невиждан терор. Един американски финансист му дава идеята да действа под егидата на Обществото на народите. Тогава Карасулиев се среща с Рене Шарон. Чак като уговарят всичко и сондира с Финансовия комитет при ОН, където Шарон има голямо влияние, тогава се открива път на правителството към официални постъпки.

— Много ли пари пръснахте по техническата част?

— Общо взето, под очакваното.

— А ти?

— Не се прави на неосведомен! Туше Динев ти е докладвал всичко!

— И после?

— Обикалях като шантав всички банки, накрая успях да получа принципното съгласие на Отоман Банк, Джон Хенрих Шрьодер енд Корпорейшън, Щерн Брадърс, Банка д’Италия, Креди сюис и Хоуп енд Корпорейшън — обща номинална стойност два милиона четиристотин хиляди английски лири и четири милиона петстотин хиляди американски долара.

— Поздравявам те! Процента ти е великолепен, да не говоря за влиянието, което придобиваш чрез връзките си с Рене Шарон.

Лицето на Йосиф помръкна.

— Нещо лошо ли има?

— Разбира се! Кога ли съм имал безоблачен успех?!

— Можеш и да не ми казваш.

— Там е работата, че Рене Шарон е много недоволен от мен. Съди сам по думите му: „Вие много ме разочаровахте, господин Карасулиев“. Аз като стреснат питам: „Но защо, господин Шарон?“ „Защото Вие ме излъгахте…“ Идеше ми да се разплача!

— Какво всъщност е станало?

— Тежко ми е да говоря. Ето главната цел на нашата среща! Рене Шарон ще се свърже с теб. Аз съм вън от играта.

— Той ли ти възложи тази задача?

— Не. Но това е единственият му път и съм напълно убеден, че в най-близко време ще те потърси и ще разбереш всичко.

— А ти няма ли да ме осведомиш?

— Не че не искам, но е излишно! Само ще те забъркам. Едно те моля — не ме забравяй! Аз ще съм ти много нужен…

Глава втора

Горещото лято лека-полека премина в най-хубавия сезон за София — златната есен. Скарлатов почти забрави за последния си разговор с Карасулиев. Реши, че той сигурно е оправил отношенията си с Рене Шарон и пак е в центъра на международните сделки. Но в края на септември Борис получи покана от министър-председателя Андрей Ляпчев. Никак не се безпокоеше от срещата. Познаваха се добре още от управлението на Александър Малинов. Смяташе, че ще се опита за кой ли път да го привлече към някоя от политическите игри, за което е необходим неговият вот в Парламента. След преломната в съзнанието на Скарлатов 1925 година, когато той разбра, че бъдещата му дейност ще бъде непрекъснато спъвана от държавата и, иска не иска, ще влиза в конфликт с нея, той отново се кандидатира за народен представител и бе избран като независим депутат. Смяташе, че там ще може донякъде да каже това, което иска. Очакваше, че след новите избори ще повее друг вятър. Но напразно! Военната клика си оставаше най-голямата сила в държавата и нямаше никакво намерение да се раздели с властта. Така нареченият Демократичен сговор, който управляваше страната, откъсна България от останалия свят както политически, така и икономически. Подобно положение повече не можеше да продължава. Нацията вървеше към пропаст. И както винаги, вместо радикални мерки, прибегна се до палиативни промени, целящи едновременно да запазят властта на военните и да хвърлят прах в очите на демократичните среди в Европа. Така Александър Цанков бе заместен от Андрей Ляпчев — македонец от Ресен, в миналото бивш демократ, а сега сговорист. Той пое управлението на България през януари 1926 година, като запази почти целия кабинет непроменен. Според Борис неговият избор бе сполучлив. Този улегнал 60-годишен мъж със солидно икономическо образование, добито в Цюрих, Берлин и Париж, виден кооперативен деятел, имаше дълъг политически стаж. Това, което особено го сближаваше с деловите кръгове, бе безспорният му стопански талант. Той основа Съюза на популярните банки в България, участваше в управителните съвети на много частни банки с български и чуждестранен капитал, както и в ред акционерни дружества. Скарлатов бе един от факторите, които съдействаха за идването му на власт. Деловите кръгове нямаха реална сила в държавното управление, но когато се засягаха интересите на всички им, те показваха ноктите си. Военната клика се принуди да приеме тази промяна, понеже рискуваше да се провали с гръм и трясък в икономиката, а оттам и да загуби кормилото на страната. Ето как постигнаха компромиса. Ляпчев веднага се зае с икономиката. Неговият пръв безспорен успех беше Бежанският заем и не толкова поради парите (той бе минимален), колкото с това, че успя да пробие стопанската блокада, наложена на България. Внесъл в страната по един или друг начин валута, той не се успокои с това и продължи да действа в тази насока. Във външната политика умело изтъкваше опасността от болшевишка революция в България и последствията, които тя би имала за цяла Европа. Плашеше, лъжеше, преувеличаваше — един типичен балкански политик, неподбиращ средствата. Въпреки това имаше уважението в страната, защото поставяше интересите на държавата над своите лични. Той бе богат, пари не му трябваха и бе живял достатъчно на тоя свят, за да узнае преходността на политическата слава. Ето къде му беше силата. От няколкото частни беседи, които бе имал със Скарлатов, той се кълнеше, че главната му цел е да демократизира управлението на България, като направи Парламента основния ръководител на държавата. На парламентаризма и демокрацията особено много наблягаше. Можеше ли да му се вярва? Донякъде — да, отговаряше си Скарлатов. Защото истинското призвание на този човек беше търговията, а такава не можеше да съществува без елементарна демокрация в една страна. Срещнаха се у дома му, в спокойна обстановка, в салон, обзаведен, според всички, с най-красивата и скъпа мебел в България. Той знаеше цената на вещите и обичаше лукса, като не жалеше средства да задоволи тия си прищевки. Любезен, културен, изискан, той покани Скарлатов да седне и като делови човек премина към въпроса, който го вълнуваше.

— Господин Скарлатов, ние пропадаме. Имаме нужда от пари.

Борис правилно разбра, че се касае за чужда валута, за външен заем.

— Не знам защо се спряхте на мен?

— Защото сте един от малцината българи, които биха помогнали безкористно, без да поставят на първо място собствената си полза.

— Вие знаете, че на тоя свят няма сделка без лична изгода. А аз, така или иначе, съм първо банкер, после патриот.

— А ако Ви предложа нещо, в което тези две цели се съчетават?

— Слушам Ви с голямо внимание.

— Бихте ли направили сондажи на Запада за нов заем?

— А защо не използвате връзките на господин Карасулиев. Той пръв проби блокадата. Не виждам защо и този път да не го помолите.

— Защото след дълги разсъждения стигнах до извода, че няма да успее. Дори напротив! Впрочем това е и неговото лично мнение.

— Вие знаете, че основните ми връзки са с Банк дьо Пари е де Пей Ба, а те са тясно свързани с правителството. Аз и да повлияя на ръководството на Банката, пак френското правителство ще вземе последното решение и то ще бъде отрицателно. Франция в момента е с най-голямо политическо влияние в Европа и, за съжаление, наш традиционен противник.

— Съвсем вярно, господин Скарлатов.

— Тогава защо не опитате отново чрез Финансовия комитет на ОН?

— Ето, виждате ли как и Вие сам, без да Ви влияя, дойдохте до моя извод. Разбира се, чрез Финансовия комитет, респективно господин Шарон. Това е единствения път на действие. Бихте ли приели тази задача?

— А защо не господин Карасулиев?

— Защото… това е дълго и широко обяснение. Те не се обичат.

— За добри финансисти, каквито са и двамата, личната антипатия не играе съществена роля.

— Освен това, за да се стигне до това скъсване, известна вина имаме и ние — правителството, така че в момента господин Карасулиев се оказа козел опущения… Е, господин Скарлатов? Приемате ли посредничеството? И за да бъда искрен, ще Ви кажа, че сте единствената ни надежда.

След кратко мълчание Борис каза:

— Приемам, но никак не съм убеден, че ще успея. Затова ще Ви уведомявам за всяка моя стъпка. Не искам да последвам примера на Карасулиев.

Скарлатов стана. Андрей Ляпчев дълго му държа ръката и няколко пъти я стисна. Беше добър актьор и умееше да предразположи събеседника в своя полза, като му вдъхне нужната енергия. Изпрати го чак до изхода и отново му подчерта:

— Надеждата ми е във Вас и не само моята, но и на Негово Величество. И ще Ви издам една тайна. Той и само той принуди останалите министри да приемат Вашето посредничество. Негово Величество много Ви уважава, господин Скарлатов. Можете да бъдете горд от такова доверие!

Още щом излезе на улицата, Борис както винаги започна да анализира разговора. В момента Царят се съветваше с Ляпчев и не се съмняваше, че двамата единодушно са решили той да се заеме с Шарон. С годините, вместо да си изясни окончателно образа на младия Кобург, Скарлатов все повече се заплиташе в разсъжденията си за него. От една страна — нежен, учтив, демократичен в личните си отношения, демонстриращ слабост в политическите решения, които ловко прехвърляше върху правителството, като оставяше впечатлението, че не е съгласен с много неща и действа под натиск. От друга страна, именно при неговото управление за кратко време, откато се качи на престола през октомври 1918 година, в България се извършиха ужасяващи кръвопролития, както при царуването на най-големите сатрапи от световната история. Къде беше истината? В хитростта му. Той съумя да заблуди с привидната си слабост не само него — обиграния банкер, но и голяма част от хората. Скарлатов все още не беше наясно за действителната му същност, но мнението, че той съвсем не е безпомощен, нито слаб, а властник с твърда ръка, надделяваше. И така, това бе височайше разпореждане и Борис точно така схвана бъдещата си мисия. Не му беше приятно да съчувства на монарха, но погледна истината право в лицето и тя не клонеше в негова полза. Той дължеше живота си на него. И сега, две години след събитията в 1925 година, увереността, че именно той го е спасил, не подлежеше на съмнение. Стотици хора — и богати, и интелигентни, и известни в чужбина — бяха намерили смъртта си, а той, Скарлатов, все още живееше. Той щеше да изпълни мисията си, но по никой начин с душа, а само прилежно и толкова!… Нямаше и представа как да се свърже с Рене Шарон. Избра най-простия и пряк път — телефонира в службата му, секретарят записа името му и каза, че ще го уведоми. Той не очакваше, че този висш чуждестранен служител ще прояви някакъв особен интерес и се изненада, когато в края на работното му време се обади по телефона самият Шарон. Скарлатов помоли да го приеме. Чужденецът с развеселен глас му отвърна:

— Господин Скарлатов, не знаех, че в България е на мода церемониалът на Людвик XIV. Имах представата, че сте по-демократичен народ.

Борис се разсмя.

— Тогава къде ще Ви е удобно да се срещнем?

— Където на Вас, господин Скарлатов. Аз съм гост в тази страна и много любопитен. Оставям на Вас!

Ето тук той изпадна в неудобство. Да се срещнат на обед или вечеря в „Юнион клуб“, значеше разговорът да се води пред очите на всички, тоест, притеснени от любопитството на околните. Нищо сериозно не можеха да разискват. Да го покани в Банката? Тук нямаше вече никакви условия за елементарен прием. Живееше по ергенски.

— Е, господин Скарлатов, какво решихте?

— Господин Шарон, имам вила в Княжево.

— Отлично, господин Скарлатов.

— Утре е събота. Ще бъда целия ден на Ваше разположение. Определете Вие часа.

— Ето как ще направим… Аз ще приключа със задачите си следобед. Ако и Вие излезете по-рано от Банката, тогава ще можем да се срещнем към пет часа. Добре ли е, господин Скарлатов?

— Великолепно!

— Тогава — до утре!

Разговорът прекъсна. Изведнъж се сети, че не му обясни как да намери мястото. Поиска пак да позвъни, но му стана неудобно. В края на краищата, нека сам се оправя! В Княжево неговият дом е известен.

Още веднага Борис се качи на колата и замина за вилата. Събра всички домашни и даде разпорежданията си. Освободи Спас, за да бъде с колата на разположение на Неда. Мис Стенли също се зае да помага. Той се успокои. Желаеше да даде отлична вечеря в домашна обстановка, но без биещ на очи блясък. Помнеше добре правителствения банкет. Остана напрегнат и неуверен от предстоящата реакция на Шарон.

На другия ден Скарлатов напуска рано Банката. Спас го остави във вилата и веднага потегли обратно за София да донесе последните поръчки. Борис внимателно огледа приготовленията. Трапезарията му се видя особено хубава с широко отворената врата към верандата и великолепния изглед към Витоша. Бръшлянът от външната страна висеше над портала. Множество вази с цветя украсяваха масата, красиво наредена. Минералната вода стоеше в количка. Имаше всичко. Той излезе на верандата. Алеята, посипана с пясък, обградена от борчета, отиваше чак до голямата желязна входна врата. А розовите храсти около вилата създаваха една цветна стена. Той не очакваше, че гостът ще дойде преди пет часа, и се учуди, когато някой позвъни отвън. Погледна нататък. Беше самият Шарон. Не чу и шума от колата му, нито видя такава. Той имаше може би най-скъпия и елегантен автомобил в столицата — снежнобял, със сребърни лайсни, известен на всички софиянци. Скарлатов забърза по алеята, понеже нямаше кой друг да го посрещне. Стисна му ръката и го поведе. Гостът на няколко пъти се спираше и разглеждаше всичко с искрено любопитство.

— Господин Шарон, как дойдохте дотук?

— С колата. Но я оставих долу на шосето и освободих шофьора. Ще имате възможност да ме върнете в София. А вилата е великолепна! Знаете ли, във Франция повечето вили са в равнина и паркът е геометричен. А тук е на тераси. Такива съм виждал в Италия.

— Съвсем правилно. Бившият й притежател беше италиански граф, фабрикант на текстил.

По желание на Шарон седнаха на верандата и тук им сервираха. Той нагласи фотьойла си така, че да гледа планината и същевременно спокойно да разговаря със Скарлатов. Говореха френски, понеже все пак бе по-лесно за госта му.

— Каква вода предпочитате? — попита Борис и му посочи шишетата в количката.

Рене Шарон весело се засмя на глас.

— Толкова ли зле изглеждам?

— О, не, разбира се.

— Аз никога не съм страдал от стомах. Или, може би, не сте се запасили с алкохол?

— Какво говорите, господин Шарон?!

Наложи се да почакат, докато пристигне втора количка с бутилки алкохол. Шарон стана и почна да ги разглежда.

— Малко „Арманяк“?

— О, не. Предпочитам ей този „Херес“. Нали нямате нищо против? Обичам, особено след работа, да си пийна нещо по-леко като това десертно вино…

Чак сега Борис си даде сметка, че преди няколко месеца Шарон съвсем съзнателно бе изиграл прочутия номер с минералната вода. Значи трябва да бъда много внимателен, за кой ли път си каза той.

Градинарят подкастряше храстите в дъното на алеята. Кученцето на мис Стенли изтича на верандата, завъртя се около двамата и пак се скри. Мис Стенли дойде при тях заедно с малката Яна.

— Дъщеря ми Яна и възпитателката й мис Стенли.

Шарон стана, целуна й ръка, както само французите умеят да правят това, а после се обърна на чист английски език:

— Имате голяма и хубава дъщеря, господин Скарлатов. Завиждам Ви.

— Добре дошли, сър — каза тя и си подаде тънката ръчичка.

— Можехте да дойдете с жена си. Не се сетих да я поканя, за което моля да ме извините пред нея.

— О, не се безпокойте, тя е в Париж. Но когато се върне, с удоволствие ще Ви гостуваме.

Мис Стенли и Яна се извиниха и ги оставиха сами.

Борис бе доволен от възпитанието на малката — сдържана, сериозна, но по никой начин не плаха или стеснителна.

Шарон, за учудване на Скарлатов, сложи бутилката „Херес“ на масичката и набързо изпи две чаши, без да се превзема. Макар гостът му да бе много по-млад, Скарлатов се почувства в негово присъствие както при срещите си с Тюретини. Същият аристократизъм, интелигентност, тънкост в забележките, жив, красив френски език и ум, преди всичко ум… Лека-полека напрежението му спадаше и той взе да се отпуска.

— Е, господин Скарлатов, защо не преминете направо към въпроса? Така ще свършим бързо и ще ни остане време да беседваме за други, далеч по-важни неща… Да гледаме и се радваме на природата… Съгласен?

— Съгласен.

— И за да Ви улесня, ще Ви кажа, че знам поръчението на вашето правителство. Натоварили са Ви да искате пари, нали така?

Скарлатов кимна с глава.

— Трудна работа.

— Господин Шарон, веднъж вече дадохте, сега ще Ви е по-лесно да дадете още.

— Зависи за какво.

— Както първия път. За да може да се стабилизира икономиката и хората да съществуват.

— Уверен ли сте в това, което казахте?

— Напълно.

— Тогава Вие се заблуждавате, както и аз се заблуждавах, но навреме се осъзнах.

— Не Ви разбирам.

— Много просто! Аз съм от няколко месеца в България. Обикалям непрекъснато. Посетих почти всяко кътче, където са настанени бежанците, и какво, господин Скарлатов? Все едно, че не сме отпуснали пари! Къде са те? Ето, тоя отговор търся от месеци. Правителството ви мълчи. Хората не знаят. Печатът ви се занимава с любовни изневери. Вие можете ли да ми кажете къде са тия пари?

— Не знам.

— Вярвам Ви. Но аз започнах да проглеждам. Голямата част от средствата са отишли за военната хунта и главорезите! Имам съвсем точни сведения за доставка на оръжие, за запаси във военните арсенали и погреби, за усилване на армията и офицерството. Разбира се, те се смутиха и върнаха част от парите на бежанците. По-скоро не от тия пари, а от бюджета на държавата.

Скарлатов нито за миг не се усъмни в истинността на твърдението му.

— Но все пак хората са получили нещо.

— Бежанците получиха трохите от трапезата като милост, а не това, което им се полага! И аз принудих тези каналии[197] да построят в няколко месеца къщи с дворове и да дадат пари на хората да закупят добитък! Да живеят! Да се пресушат блатата! Да се прекъсне тази висока смъртност от малария!

— Тогава можете да бъдете доволен.

— Доволен, не! Но смутен. И аз няма да оставя тия сломени хора да умират! Когато видях цяла махала на град Петрич с малки къщички, направени от нас, и благодарни семейства, живеещи в тях, за мене това бе наградата. Аз се разплаках, като разбрах, че тия бежанци са нарекли скромното кварталче „Шаронова махала“. Сега разбрахте ли ме?

Скарлатов събра сили. Аргументите на чужденеца бяха необорими и все пак той потърси път към разбирателство.

— Господин Шарон, не си правя илюзии, че живея във възможно най-лошата страна в Европа, с терористичен режим, ръководена от касапи в пагони. Почти всичко интелигентно и демократично е или избито, или прогонено.

— Знам в подробности.

— Казвам то, за да разберете докъде сме стигнали. Вярно е, че част от парите ще отидат в техни ръце…

— Нито лев! Докато аз съм тук!

— Бихте ли ми позволили да продължа?…

Той кимна с глава. Лицето му стана особено намръщено, дори зло.

— И така, нацията загива. Правителството, и по-специално господин Андрей Ляпчев, са последната възможност страната да се върне към някакви демократични норми. А Вие не давате заем и я тласкате направо към пропаст! Тогава офицерите ще кажат, че са прави и винаги са били прави. Значи, щом всички се отказват от нас, те „родолюбците“, ще управляват страната както знаят и народът трябва да им бъде благодарен за съществуването си!

— А аз трябва да Ви кажа, че съседите ви са възмутени от възраждащия се реваншизъм.

— Имате предвид Югославия, Гърция и Румъния? Та те са грабители! Те взеха това, което никога не им е принадлежало. Там останаха наши братя, които те системно асимилират. Защо, господин Шарон, не погледнете от тази страна въпроса?

— Щом съдействах за заема, значи съм отчел и това, което казахте.

— Все пак, размислете още веднъж… Ако Вие не дадете пари, ако левът не се стабилизира, ако ние не намерим пролука в икономическата блокада, за да се свържем отново с Европа, тогава властта на главорезите ще продължи векове!

Шарон дълго мълча. Логиката на Скарлатов, че без помощ отвън реакцията в страната ще победи напълно, го впечатли. Борис не се опита да поднови беседата. Двамата бяха казали своето мнение. И когато той по навик вдигна чашата да се чукне с Шарон, последният заговори:

— Имахме тежък разговор. Такъв, какъвто не съм очаквал… Вие сте сериозен събеседник. Не очаквах да срещна човек като Вас в тази страна. Искреността Ви ме обезоръжава. Положението е следното: във финансовите среди на ОН България няма никакви шансове! В момента може да се отпусне заем само на една държава. Кандидатите са много, но везните клонят към Гърция. Аз съм натоварен да направя проучване в тази страна, заминавам след няколко дни. И ако изводите ми са, че там има шансове за една бъдеща победа на демокрацията, аз ще дам доклад в нейна полза.

— А ако впечатленията Ви не са добри?

— Какво имате предвид?

— Не искам да Ви влияя. Все пак, ако не останете с добри впечатления от режима в Гърция?

— Тогава ще дам благоприятен доклад за България! Съгласен?

— Съгласен. Мога ли да предам разговора на министър-председателя?

— Но само на него! А ето че сега ще ми трябва време, за да се откъснем от лошите мисли… Затова, ако имате още неприятни въпроси към мен, моля…

— Защо не сте в добри отношения с господин Карасулиев? Той е един от най-добрите финансисти у нас.

— Защото лъже и мами.

— Искате да кажете, че е знаел кой ще присвои парите и е криел?

— Това малко ли е?!

— Но той не е виновен!

— А как ще ми обясните една негова постъпка?… Посещава ме в моя дом в Париж и носи подарък?

— Цветя и подарък… не виждам нищо неестествено.

— Зависи от подаръка! Цветята ги оставете на мира!

— Какво имате предвид?

— Една рисунка от Рафаел, за която биха се избили световните музеи!

— Може би за него тя не е била бог знае каква ценност…

— Господин Карасулиев да не знае цената?! Вие ме учудвате, господин Скарлатов!

— Смятам, че и тук той е изпълнявал правителствено поръчение.

— Но така просташки! О, като се сетя, ме обхваща бяс!…

Борис мислено си представи срещата и, без да иска, се усмихна. Наистина Йосиф здравата бе загазил. Македонската простащина си бе казала думата. Защото Карасулиев и досега се учудва на реакцията на Шарон и смята, че грешката не е във факта на подкупа, а в начина!…

Те стояха на верандата, докато настъпи мрак. После отидоха в трапезарията. Вечерята беше интимна и превъзходна. Шарон се отпусна. Разказа много неща за следването си и за Финансовия комитет при ОН. Беше чудесен разказвач. Пи доста. Тръгна си развеселен и доброжелателен. Спас го откара в София след полунощ.

В понеделник Скарлатов отиде късно в Банката.

Секретарят му съобщи, че Йосиф Карасулиев непрекъснато звънял и го търсел…

— За него ме няма, ясно ли!

— Разбрах, не сте тук.

— Точно така!

Той не му се обади нарочно до обед. Със стария Кюлев, изцяло посветил живота си на Яна, вече рядко му падаше възможност да си почеше езика ей така, без полза, за собствено удоволствие!… Все пак му позвъни, понеже рискуваше да прекали. Йосиф пристигна, сякаш бе хвърчал, целият възбуден и нервен.

— И моля ти се, недей се мъчи да ми сервираш като някой оберкелнер! Ако искам, аз сам ще си сипя!

— Защо тая припряност, Йосифе? Та ти не ми позволяваш в собствения кабинет да си сипя глътка коняк…

Карасулиев въздъхна. Седна във фотьойла, но след миг скочи.

— Ако разказваш — разказвай!

— Co кротце, со благце!… Забравил ли си тая прочута македонска поговорка?…

— Виждам, че си радостен. Значи си свършил работа!

— Не съм уверен, че съм постигнал поне засега нещо!

— Значи си радостен, понеже са ти разказали за мен, така ли?

— Смятам, че финансово си действал безпогрешно.

— А друго нещо има ли?

Той недоверчиво го гледаше със сивите си очи.

— Друго няма. Седни! Да ти сипя ли една мастика?…

— Сипи!

— Драги Йосифе, не само че нищо лошо не чух за теб, а направо ми се издигна в очите! Смятах, че досега си се забил изключително в нумизматиката и музиката…

— Какво месиш музиката?

— Ами нали притежаваш „Страдивариус“? А да притежаваш такава цигулка е все едно да си виртуоз! Тя има такъв тон, че който я пипне…

— Я не ме занасяй!

— Аз дори се осведомих как се учи инструмента. Има самоучители… Но смятам, че за тебе ще е по-добре да изучиш досконално инструмента. Попитах един професор от Консерваторията и той ме посъветва да почнеш със Зейболд — първа и втора школа, след това се прибавя Шевчик и после цялата библиотека на Консерваторията. Но да стигнем един път дотам!… Ще ти трябва ли импресарио? Двама няма да пропаднем!…

— И аз мога да говоря глупости, но не искам!

— И така, направо на въпроса! Искам да си купя една картина. Много обичам Миле… мъж и жена, селяни сред притихналото поле, слънцето залязва… Село с камбанария и сякаш чуваш звъна и до тях дървена количка, и двамата благодарят на бога, че ги е създал…

— Слушай, Скарлатов! Може много да си умен, но с трън да махнеш, не можеш да намериш Миле в цял свят, включително и във Франция!

— Брей, мама му стара! А пък аз толкова го обичам и се надявах на теб!…

— Напразно! Аз да не съм експерт по живопис?!…

— Подлъгах се, значи… Мислех си, че щом в България можеш да намериш рисунка от Рафаел, значи Миле не е проблем…

Като чу името Рафаел, Йосиф, който почти се беше успокоил, подскочи. Стана и пак седна във фотьойла.

— Или Миле е по-скъп?…

Карасулиев нещо измънка.

— Та скоро ще имам рожден ден, Йосифе… И, ако ми подариш Мона Лиза, няма да ти откажа!

— Значи тоя мръсник ти е разказал!

— Той не е мръсник. А и не виждам в какво е виновен?! Или се е държал невъзпитано? Все пак, интересува ме дали починът е бил твой, или си действал под чуждо влияние?

— Мой е — каза глухо Йосиф.

— Ей, виждаш ли какъв простак е Шарон! Язък за възпитанието и титлите му!

— Лигите му течеха!

— Не разбрах на кой от двамата.

— На него, разбира се! Знам ги аз такива безсребърници!…

— Ясно. Само това исках да чуя. А къде намираш тогава грешката, щом не е в подкупа, меко казано… Просто не си улучил методологията?

— Всеки е човек, Скарлатов! Има ли куче на тоя свят, което да не грабне кокала, щом му го дадеш?

— За кучетата не съм осведомен, но изглежда има такива хора и този свой дефект те наричат човешко достойнство.

— Я не ми говори бабини деветини! Човекът е по-лош от кучето!

— А как попадна рисунката в твои ръце?

— От един руски емигрант… граф или нещо такова… те всички оттам са все графове!… Стар, изпаднал и ми я продаде.

— За колко?

— Няма да ти кажа!

— Ясно. На безценица! И оттук глупостта ти да правиш подаръци под грубата форма на рушвети.

— Доволен съм, че не я прие! Запазвам я за себе си, както ще запазя „Страдивариуса“.

— Сега виждам колко Маркс е бил прав, когато е описал човека на бъдещето — сутрин банкер, на обед цигулар, следобед — художник, вечер — нумизматик и на разсъмване — светец!… И този човек, за мое изумление, цял-целеничък седи пред мене и пие мастика…

Йосиф бързо се окопити.

— В края на краищата ще проговориш ли нещо свястно, или да си тръгвам?

Тогава Борис подробно му описа целия разговор с Шарон. Карасулиев внимателно го слушаше. Накрая въздъхна и каза:

— Аз ще ти трябвам. Не ме изхвърляй от играта! Сам няма да можеш!

Скарлатов знаеше, че без Йосиф няма да може да доведе нещата докрай, ако отговорът на Шарон е благоприятен. Но не му го каза, а само го помисли.

Глава трета

След завръщането си от Гърция Рене Шарон отново се срещна със Скарлатов във вилата му. Изглежда тук обстановката и природата много му харесваха, а също спокойствието за водене на разговор. Но сега вън валеше дъжд, черни облаци се спускаха от забулените върхове на планината и всяваха някаква тревога. Шумът на дъжда се сливаше с ромона на капчуците. Те пак седяха в хола и по желание на госта порталът бе отворен към парка. Борис търпеливо го изчакваше да започне пръв. Настроението на французина беше като времето.

— Скоро дъждът ще се обърне на сняг… — забеляза Скарлатов.

— Някога, като дете, обичах тези мигове пред буря и самото начало на бурята. Гръмотевиците ми звучаха като тимпаните от увертюрите на Бетовен. И кожата ми настръхваше от трепетно очакване на нещо тревожно и разтърсващо, което тогава приемах като екстаз. Обичам такова време. У нас във Франция е прекалено слънчево.

Борис разбра двусмислието в последните му думи, но каза:

— А пък аз съм останал с впечатление, че в Париж често вали.

— Така Ви се е случило… Господин Скарлатов, исках да Ви попитам нещо и все се колебая… Какъв е този пръстен на ръката Ви?

Борис погледна големия златен пръстен с пирамидата и тайнствените знаци, подарен му навремето от барон Захариас, и се усмихна.

— Държа го по-скоро като амулет, но ако Ви дразни, бих могъл да го сваля…

— Познавам няколко сатани с подобен пръстен…

— Нямам нищо общо с тях. Всеки, който е участвал във война, има такава вещ: било куршум, закачен на верижката на часовника, било парче от шрапнел… А аз — ето тази вещ, и толкова! Дотам се простира значението й за мен.

— Вие ме успокоихте, господин Скарлатов. Още първия път, като се срещнахме, този пръстен ме направи подозрителен към Вас…

Скарлатов го сне от ръката и го пъхна в джоба на жилетката.

— Така по-добре ли е?

Шарон кимна с глава и каза:

— Господин Скарлатов, какво мислите за италианския фашизъм?

Той не отговори, а се замисли. Терминът „фашизъм“ не бе се наложил и се употребяваше понякога в пресата, по-скоро когато се отнасяше до Мусолини. Само най-далновидните и прозорливите вече се тревожеха. Борис също имаше свое мнение, но още твърде неизбистрено. Затова въпросът на Шарон го затрудни и заговори предпазливо:

— Може би е само временно явление, в тесните национални рамки на Италия?…

— Доскоро и аз така мислех, но има нещо по-тревожно, което не мога да определя — балкански страни, Русия… Струва ми се, че си заравяме главата в пясъка и не искаме да погледнем черните облаци… Затова говорех за „слънчева Франция“.

— Господин Шарон, Вие се връщате от Гърция и аз чакам отговора Ви.

— Ние обсъждаме именно въпроса, който ни интересува!… Обяснете ми, господин Скарлатов, защо в Гърция цари терор? Защо и там, както във Вашата страна, военната хунта е на власт, защо в Италия е същото, защо реваншизмът в Германия се възражда? Не се ли касае до тенденция, а не до изолирано явление?

Същите мисли бе имал и Борис, но той искаше да приключи неприятния разговор.

— Толкова лоши ли са впечатленията Ви от Гърция?

— Да. Тя върви по стъпките на италианския фашизъм. Там се шири насилие и антисемитизъм. По моя преценка в България все още има някаква надежда…

— Тогава, ако правилно съм Ви разбрал, Вие ще съдействате за заема?

— Аз вече изготвих благоприятен доклад до ОН.

— Благодаря Ви, господин Шарон. Мога ли да съобщя това?

— Аз сам официално ще го направя, но Вие не отвърнахте на въпроса ми.

— Ще се помъча, въпреки че съм затруднен в собствените си разсъждения. Според мен не се касае до временно или тясно национално явление, а до тенденция, и ако не в цял свят, то в Европа…

— Така и аз мисля, но се питам защо?

— Поради недалновидността, да не кажа глупостта, на капитализма.

— Употребявате понятия като болшевик.

— Така е по-просто да разберете. Впрочем това, което се случи в Русия, се дължи не толкова на особената гениалност у руските революционери, а преди всичко на богатите страни, на войната, разрухата и като се прибави некадърността на императора, на управляващия елит, които доведоха народа до границата на физическото унищожение, революцията беше неминуема.

— Добре. Русия засега е извън играта, а останалата Европа?

— Тук е същността на въпроса! Не Ви ли прави впечатление, че фашизмът се заражда в победените страни, обременени с непосилни дългове и репарации, с разрушено стопанство? Демократичните правителства не могат да се справят с икономическата разруха без ваша помощ. А вие взимате и последния им залък! Тогава идва часът на пророците, на екстремистите, на националистите, реваншистите, мракобесите, с други думи — на фашизма! Те обещават всичко в името на един добър живот и масите тръгват след тях, тръгват след тоя, който ще им осигури парче хляб, за да ги поведе по-късно към нова по гибел.

— Искате да кажете, че ние сме виновни, че ние ще доведем фашизма в Европа?

— Не изключвам и себе си от това число в качеството си на банкер.

— Смятате ли, че този заем би попречил на една такава тенденция в България?

— Да — каза твърдо Борис.

— Вие ме убедихте.

По-нататък разговорът взе конкретен характер. Трудно беше на Скарлатов да го уговори в необходимостта Карасулиев да се заеме с техническата част и извърши сондажите. Накрая взе съгласието му и по тоя пункт. По-нататък гостът му се спря на книгата, която готви върху значението на „Комите дьо Форж“ за изграждането на френската тежка индустрия, а оттук и за спечелването на Световната война. Вероятно щяла да излезне в малък тираж, повече за специалистите. Скарлатов внимателно слушаше и изказа няколко свои наблюдения по дейността на Комитета. Рене Шарон си отиде късно през нощта.

За изненада на Борис работата по новия заем се развиваше необикновено бързо. От стария си опит знаеше, че за такава сделка са необходими минимум две години. Карасулиев разви голяма дейност. Бързо намери банки и финансови обединения, предимно английски, които да кредитират заема. Оставаше съгласието на ОН, гаранциите на правителствата, а също и гласуването в Парламента. За последното не се безпокоеше. Всички разбираха, че заемът е жизненонеобходим, че министър-председателят нямаше да срещне трудности дори от опозицията.

Дойде зимата на 1928 година. Йосиф уведомяваше за всяка своя стъпка Борис, така че да е в течение на работата. Предстоящият заем получи в пресата и деловите кръгове названието „Стабилизационен“, понеже му се възлагаха големи надежди за съвземането на икономиката. Разшумя се и в световния печат. И още преди да бъде одобрен, българските търговци почувстваха повея на новия вятър. Появиха се кредитори, които в годините преди войната бяха изчезнали. Стопанският живот започна да се съживява. На 10-и март същата година Съветът на ОН прие доклада и протокола на Финансовия комитет за българския стабилизационен заем от четири и половина милиона лири стерлинги при седем на сто лихва. На 15-и и 16-и март започнаха разискванията в Народното събрание и върху интерпелациите по условията на заема. На 3-ти април министърът на финансите Моллов внесе за одобрение в Парламента протокола на Финансовия комитет на ОН. Точно по това време се случи едно събитие, което на пръв поглед нямаше никакво отношение към заема… Една нощ Скарлатов се събуди от гръмотевици, както помисли в първия миг. Но в началото на пролетта такива бури бяха изключени. Той стана от леглото и излезе на балкона. В нощта се чуваха взривове. Някъде на югоизток се появи зарево. Скоро всичко заглъхна. Остана само заревото. Той се прибра и си легна. На сутринта се обади на Туше Динев по телефона. Бил се подпалил някакъв погреб към Слатинския редут от стари снаряди. Към 10 часа сутринта му телефонира Рене Шарон и поиска незабавна среща. Пристигна почти веднага с колата си и влезе в кабинета като буреносен облак.

— Господин Скарлатов, можете ли да ми обясните какво става? — започна веднага Шарон, без дори да поздрави.

— Не разбирам добре въпроса Ви. Моля, заповядайте, седнете…

— Не, няма да сядам. Чакам отговора Ви?

— За какво се касае?

— Нима спахте спокойно тази нощ?

— Не, но разбрах, че се отнася до авария в някакъв стар погреб около Слатинския редут, останал от войните.

— Някакъв стар погреб?! Добре казано, само че не е стар! Военните аташета на Франция, Великобритания, Гърция и Сърбия още сутринта дадоха своето експертно заключение. Касае се за нови, модерни снаряди, може би най-модерните в света, доставени по контрабандни пътища! Как ще обясните наличието им в околностите не къде да е, а на столицата?!

— Вероятно правителството ще даде някакво обяснение.

— Аз питам Вас! Вие твърдяхте, че ако дам положителен доклад до Финансовия комитет, ще помогна не само на икономиката, но и на демокрацията! Ето до какво положение ме докарахте! Вие ме подведохте, господин Скарлатов!

— Господин Шарон, не смесвате ли в яда си две различни неща?

— И това не е всичко! Преди няколко дни са открити модерни оръжия и картечници във врачанските казарми!

— Това за мене е ново.

— О, много новини ще имате още, господин Скарлатов! Аз излязох глупак, че Ви повярвах!

Шарон внезапно си тръгна, без да се сбогува, Борис беше объркан. Още същия ден в пресата на Франция и Великобритания излязоха статии по военизирането на България. В тях се обвиняваха страната и правителството, че използват или ще използват парите от заемите за военни доставки и усилване на армията. Съседите не закъсняха да атакуват и вдигнат вой до бога за военната заплаха от България. Скандалът стигна връхната си точка на 5-и април, когато представител на английската легация протестира пред министър-председателя Андрей Ляпчев, че е осъществена крупна военна доставка от две хиляди и петстотин датски картечници „Бранд“ — най-модерните по това време в света. По-нататък разкритията следваха едно след друго. Английското разузнаване попада по следите на тази афера. Замесен е лично военният министър генерал Вълков. Съобщаваха за големи суми, взети от него като комисионно. Обвиненията в корупцията засягаха най-силния човек след Царя в България. Може би те направиха неудобно по-нататъшното присъствие на генерала в Министерския съвет и по-късно биде изваден от състава на правителството. Но главната и основната причина за неговото отстраняване, според Скарлатов, си остана участието му в кървавите злодеяния през 1923 и 1925 година, които извънредно много компрометираха България, и скандалът в случая послужи само за повод. Правителството се обърка, подписването на договора за Стабилизационния заем се усложняваше. По поръчение на министър-председателя Скарлатов на няколко пъти се опита да влезе във връзка с Шарон. Най-после благоволи да го приеме. Посрещна го в кабинета си съвсем студено, едвам му кимна с глава. И все пак фактът, че го прие, бе обнадеждаващ.

— Господин Шарон, бедата не е толкова голяма. Защо се поддадохте на пропагандните шумотевици?

— И според Вас България не е главната заплаха на Балканите, така ли? Вашите съседи изглежда ще излязат прави!

— Казах, пропагандна шумотевица! Мога само да прибавя — глупост на правителството, или по-скоро на военните! У нас има една поговорка — когато господ раздавал на хората ум и разум, всеки получил по нещо. Само военните не получили, понеже закъснели — били на маневри по това време!…

Рене Шарон се усмихна и с усилие си възвърна сериозния израз. Това не убегна от погледа на Скарлатов и той продължи вече по-спокойно:

— Да вземем факта от най-грубата страна, тоест, че България се превъоръжава. Но кого превъоръжава? В момента ние нямаме армия. Налице са само 15 хиляди души войници и офицери на доброволчески начала. На всички тях се плаща като на наемна войска. Тогава, ако се запитаме, какво са петнайсет хиляди души спрямо половин милион действащи армии на Сърбия, Гърция и Румъния?! Те нямат ограничения по мирните договори и в броени дни ще увеличат контингента си до милиони. Каква заплаха са тия петнайсет хиляди души?! Сам виждате колко е несериозно!

— Вие защитавате милитаризма?

— Далеч съм от тая мисъл! Такъв у нас има и ние се борим срещу него! Защо тогава Вие, господин Шарон, съжалявате, че ни помагате в тая борба?

— Защото парите, които ви даваме, трябва да служат на хуманни цели!

— С подобни думи днес всеки се мъчи да прикрие грозотата на своите действия — каза Скарлатов.

— Това и за мен ли се отнася?

— Е, добре! Заем за бежанците, така ли? Сумата в левове е два милиарда и двеста и петдесет милиона. Веднага Банк дьо Пари и де Пей Ба задържа с ваше съдействие петнайсет и половина милиона във франкове. Номиналната лихва е седем на сто, а реалната осем и половина на сто. В Народната банка са депозирани един милиард и триста хиляди лева. Останалите пари са в Лондон — осемстотин и петдесет хиляди лири стерлинги — и в Ню Йорк — три милиона долара. Е, питам Ви като финансист, можете ли да ми посочите друг толкова неизгоден и тежък заем, като си държите парите във вашите банки! Бих го нарекъл заробващ!

Шарон не беше очаквал подобно внезапно нападение от Скарлатов. Досега наистина витаеше в облаците и се смяташе за хуманист. Българският банкер го принуди да слезе на грубо реална почва и това никак не му хареса, особено когато Борис заключи:

— Това не е хуманен заем, а долнопробно лихварство!

Шарон избухна:

— Аз не искам да разговарям повече, господин Скарлатов! Първия път във Вашата вила ние беседвахме задушевно и вярвахме един на друг…

— Аз и сега вярвам, господин Шарон, че няма да попречите на Стабилизационния заем. Просто Ви изтъквам другата, по-обективната страна на въпроса. И аз не съм забравил разговора за фашизма. Ако наистина мислите хуманно, Вие сте задължен да съдействате. Останалото, което се случи, са подробности.

— Не Ви задържам повече, господин Скарлатов.

Шарон не подаде ръка. Борис си излезе угнетен. Нещо завинаги се беше скъсало между тези двама мъже. Той правилно прецени, че Рене Шарон няма да попречи на заема по няколко причини, най-важната от които беше, че е заложил авторитета си в доклада до ОН. Ако го провали, това означаваше да се самоликвидира като финансист на международната арена. В следващите години продължиха да се срещат. Бяха учтиви един към друг, запазиха и уважението си, но близки не станаха, а още по-малко приятели, за което еднакво съжаляваха и двамата.

На 13 април 1928 година Народното събрание прие протокола на ОН. Новият външен заем влезе в сила. На 14 април същата година стана първото голямо земетресение в Южна България с център Чирпан, последвано от второ на 18 април. Загинаха 109 души, бяха ранени хиляда, разрушени къщи, жп линии, обори, училища, складове, черкви, казарми, селскостопански постройки, фабрики на обща стойност седем милиарда лева. Бог не бе милостив към България…

Глава четвърта

Скарлатов дотолкова бе свикнал със съществуването на Кюлев, че го смяташе едва ли не за безсмъртен. Затова искрено се изненада, когато една сутрин в кабинета му нахлу Спас, без да чука.

— Господин Кюлев е на смъртно легло…

— Невъзможно!

— Сутринта е получил удар. Господин Динев е там.

— Викнал ли е лекар?

— Даже двама, но са казали, че си отива. Ето и бележката, която изпраща по едно дете от махалата.

Скарлатов разбра от краткия текст, че наистина краят на Кюлев е въпрос на часове и въпреки това не можеше още да повярва. Върху листчето пишеше, че са извикали попове, за да извършат елеоосвещение и му дадат последното причастие.

Двамата със Спас потеглиха към вилата. Дъщеря му и мис Стенли имаха урок по английски. Когато малката видя баща си облечен за излизане и намръщен, в миг се промени и го погледна изпод събраните вежди. Скарлатов въздъхна.

— Пригответе Яна, ще я взема със себе си.

Появи се и Неда. По уплашеното й лице Борис разбра, че вече знае.

— Приготви се и ти! Ще дойдеш с детето — каза й той.

Неда и Яна излязоха. Той обясни на мис Стенли какво се е случило. В колата мълчаха, не знаеше как точно да обясни на детето. Когато стигнаха пред едноетажната къща на Кюлев, цялата махала се беше събрала тук. Направиха им път. Никой не ги посрещна. Вратата стоеше отворена. Влязоха в обширната одая, пълна с хора, които пречеха да се види какво става тук. Ръката на малката се изпоти. Тя конвулсивно стискаше тази на баща си и започна да се дърпа назад, но той я поведе. Хората се отдръпнаха, за да им сторят място. Така се озоваха пред леглото на Кюлев — широк миндер, застлан с тъкано бяло платно. Той също бе покрит със снежнобял чаршаф и само главата му се виждаше. Носът му стърчеше, а очите му бяха полуотворени. В скръстените му ръце стърчеше една запалена свещ. Дишаше шумно и нещо клокочеше в гърлото му. Въпреки съпротивата, Скарлатов премести Яна точно пред себе си. Тя вдигна главичка и погледна баща си. В очите й имаше безмълвна молба да я махне оттук, но Скарлатов продължи да стиска изпотената й ръчичка.

Близо до леглото, върху дървена маса с покривка, стояха два лъскави медни съда — единият пълен с жито, от което се извисяваха седем свещи и седем пръчици, обвити накрая с памук. В другия съд имаше вино с елей. Седем свещеници, между които един владика, извършваха тайнството. На масата лежеха още кръст и Евангелие. Чак сега Скарлатов се огледа. Там, в края, един до друг стояха Йосиф Карасулиев и Туше Динев със запалени свещи в ръце. До него хълцаше една старица, сестра на Кюлев. Седемте свещенослужители изпяваха по ред по един текст от Апостола и един текст от Евангелието, като всеки от тях помазваше с пръчицата определено място от тялото на болния: ноздри, бузи, уста, гърди и ръце от двете страни. Докато траеше ритуалът, болният Кюлев не отвори очи. Яна проплака:

— Папа, не искам… Моля те…

В тоя момент дойде на помощ Неда. Тя я хвана за ръка и я прегърна.

— Ела, Яно — прошепна Неда. — Дядо ти иска да се прости с тебе… Най-много с тебе…

Отведе я при леглото. Детето вече не се съпротивляваше, само тихо заплака.

И докато траеше елеоосвещението, Скарлатов, освободен от детето, можа да разгледа одаята, изпълнена до краен предел с хора, както и двора, и улицата. Върху первазите на малките прозорци се виждаха саксиите с цветя, останали още от жена му Яна и грижливо поддържани, откато я нямаше. Всички присъстващи му заприличаха на членове от едно и също племе със свои религиозни ритуали, събрали се рамо до рамо пред лицето на смъртта, защото така се чувстваха защитени от нея. Само той оставаше чужд като Каин, отхвърлен от племето, но по собствено желание…

Погреба Кюлев при жена си. Прекръстиха се, хвърлиха по буца пръст върху ковчега и се разотидоха. Завещанието му, написано собственоръчно, изразяваше неговата последна воля ясно и кратко: оставяше всичко на малката си внучка Яна. Имаше специален пункт — парите от нумизматичната му колекция да бъдат за образованието на Яна в Оксфордския университет. За изпълнител на завещанието определяше „любимия си и уважаван зет“ банкера Борис Скарлатов. Къщата подаряваше на сестра си, докато е жива, с една скромна рента, платима от Търговската банка. Недвижимите имоти: къщи, дюкяни, един малък чифлик, оставяше по усмотрение на Скарлатов да ги запази или превърне в пари. Количеството злато, извън колекцията нумизматично наследство, се равняваше на около пет килограма. Заедно с каталозите, взети навремето от библиотеката на Скарлатов, Туше Динев ги пренесе в личната каса на банкера. Около сто акции от Суецкия канал — притежание на Кюлев, изненадаха Борис. Не очакваше, че такъв закостенял сарафин ще купува акции. Те бяха безценни и може би едни от най-сигурните, даваха високи дивиденти. Скарлатов взе от сарафския дюкян везните, малките бронзови капсули с капаци, старинната лупа и мерките върху основата на турската ока, заедно с литографията от миналия век на Цариград, личния му печат за червен восък и големия му златен пръстен с монограм. Нареди ги в един от стъклените шкафове на библиотеката. Заприлича му на фламандски натюрморт. Женски накити имаше съвсем малко — повечето сребърни, с груба изработка. Красивите бижута даде на Яна още при сватбата. Но от пръстените можеше да се направи интересна колекция. Между тях имаше с турски, с арабски букви, със скъпоценни камъни, с камеи, с камъни, върху които личеха надписи на притежателите им. Не липсваше и един старинен златен пръстен, вероятно от тракийски произход, носен от някой племенен владетел. Но най-интересен и, според мнението на специалистите, уникален беше златният пръстен със син, розетъчен, нешлифован диамант. При една шлифовка в Холандия от камъка щяха да останат не повече от петнадесет карата. Но сини диаманти се брояха на пръсти в света. А произходът му, без съмнение, идваше от Индия. Възрастта на пръстена се губеше във вековете, сменил бе вероятно много знатни притежатели на тоя свят. Карасулиев го помоли да разгледа монетите и вещите и Борис се съгласи, при условие това да стане в неговия дом. Така Йосиф за дълго време се превърна в постоянен посетител и когато Скарлатов се връщаше понякога в полунощ, често го заварваше надвесен с лупа в ръка над разгърнатите каталози, напълно погълнат от заниманията си.

Една вечер го свари да се разхожда из библиотеката. На масата нямаше нищо. Очакваше го за разговор — нетърпелив и възбуден.

— Вече свърши ли с научната си дейност?… С любопитство очаквам да прочета археологическия ти труд…

— Не се занасяй, Скарлатов! Работата е сериозна.

Още не се е освободил от човешките слабости за кичене, каза си Борис. Видът на златото, на пръстените и скъпоценните камъни му действа като на дивак. Скарлатов не бързаше. Спокойно си сипа коняк в чашата и седна във фотьойла.

— Слушай, Скарлатов, колко искаш за всичко накуп?

— Тикви ли пазаруваш?

— Говоря ти най-сериозно!

— Ако кажа пет лева, доволен ли ще си?

— Виж тоя лист!

Скарлатов бегло хвърли поглед, но когато прочете общия сбор отдолу в долари, подсвирна и учуден го погледна.

— Ти имаш тази сума на разположение?!

— Не, разбира се, но ще си скъсам задника, докато я набавя. Ще ме изчакаш като стар приятел половин година.

— А защо са ти?

— Казано честно, не ми трябват. Най-голямата глупост от моя страна е да затварям парите си по тоя начин, но не мога да се преборя със себе си. Искам да ги имам, и толкова! Както и да ти обяснявам, това е истината. Вари ме печи ме — такъв съм!

— А като ги притежаваш, какво ще правиш с тях?

— Ей така, ще си играя. Ще ги слагам пред себе си, когато съм напълно сам, и ще им се любувам.

За кой ли път Борис се учуди от детската откровеност на този голям търговец. Усмихна се. Време е да го охладя…

— Драги Йосифе, ако зависеше от мене, нямаше да имам нищо против…

— Повярвай ми, не те лъжа! Цената, която ти предлагам, е висока, по-висока, отколкото можеш да вземеш от друг, и то в долари.

— Представи си, че наистина ти вярвам. Но това, което искаш да купиш, не е мое. То принадлежи на дъщеря ми. Когато стане пълнолетна, ако имаш търпение, ще направим пазарлъка с нея.

— Но нали тия пари са определени за следването й?

— От твоите пресмятания не е трудно да се разбере, че те са неколкократно повече, отколкото ще и е необходимо за университета. Но те са нейни и само нейни! Така, както навремето запазих личните капитали на жена си в Швейцария на името на дъщеря ми. Банката може да изгори, аз да умра или ме убият, мога да се разоря и тръгна да прося, но това, което е оставено от други хора, а не от мене, е нейно и само нейно! Сега разбра ли?

Изведнъж напрежението в Йосиф изчезна. Той се засмя и отново стана какъвто го знаеше — експанзивен и майтапчия. Сам си взе от бюфета чаша и си наля мастика. Седна до Борис и протегна ръце към огъня.

— Дива работа! Тия дни просто изумях, но ми беше толкова интересно! Нали ще ми позволяваш от време на време да ги разглеждам. Аз самият събирам нумизматична колекция, пръстенчета и дрънкулки, но съм младенец пред тоя стар мюзевир Кюлев! Все пак голям търговец беше. Бог да го прости, ако прощава на такива като нас!…

Двамата отляха по малко алкохол в огнището в памет на Кюлев.

— А акциите от Суецкия канал ще запазиш ли?

— Засега да.

— Бих те посъветвал да ги продадеш и превърнеш във валута.

— В лири стерлинги?

— Лирата ще девалвира, в долари, разбира се. Сега те станаха световна валута.

— Ако реша, ще те уведомя.

— Значи снахата била доста богата…

Скарлатов остро го изгледа.

— Не прекаляваш ли с плоските си шеги?!

Останал сам, Скарлатов отиде към касата и извади оттам нумизматичната колекция. Дълго време разглежда класьорите с малки прозрачни джобчета, като прозорчета от паспарту, отдолу и отгоре станиол. В останалите класьори системата на подредба се определяше от епохата и датировката. Но един от тях му се стори особен. Беше и най-скъп — от червена, дебела кожа, изписан от чужбина. Едва ли Кюлев щеше да изхарчи толкова пари, ако наистина именно той не бе гвоздеят на колекцията. Монетите тук не бяха много на брой. Първата страница започваше с една-единствена златна, нескопосана монета. От обяснението на Кюлев върху малкото картонче, изписано със ситен почерк, с много заврънкулки, разбра, че се касае за монета вероятно от IV в.пр.Хр., с произход от Йонийските полиси. Отдолу имаше собственоръчно написана забележка: „Най-ценната! Да се провери!“ Следващите също бяха златни. Тогава изведнъж в съзнанието му проблесна, че този албум е само от такива монети. Разгледа го нататък. Оказа се, че е така. Лихварят, сарафинът и търговецът Кюлев бе изградил този малък апотеоз на любимия си метал, защото именно в този албум се виждаше система, страст, цел, същност.

Дълго време разглежда монетите. Когато погледна часовника, отдавна минаваше полунощ. Заниманието го бе увлякло. Помисли, че страстта на Карасулиев не е съвсем безпочвена и може би е същност на самата човешка природа.

Глава пета

За разлика от военните битки, които започваха с мобилизация на армиите, придвижването и групирането им на границите за часа на настъплението, при банковите битки до последния възможен момент се пазеше тайна и се правеха обходни маневри, с цел да се заблуди противникът. Тайната си оставаше основната грижа на започналия акцията банкер. Общото между войсковите и банковите сражения бе в нахлуването в чужда територия и съответния отговор на засегнатия. Скарлатов бе разсъждавал за така нареченото навлизане в чужда територия. Според него се касаеше до един биологичен инстинкт, присъщ и на най-нисшите живи същества. Даже една безобидна рибка се превръщаше в смел борец, когато друга нахлуеше в пределите на малките й владения. При по-висшите животни този инстинкт се изявяваше още по-ясно. Вълците и кучетата определяха със знаци от урина границите на своите територии и всеки, нахлул в тях, се смяташе за враг. Що се касаеше до „венеца на природата“ — човека, тук инстинктът достигаше максималното си развитие. Та не обграждаха ли хората няколко квадратни метра земя със скъпи каменни зидове? Не правеха ли към отделните градове крепостни стени? Не се ли охраняваха границите с окопи, с вълчи ями, с войници, въоръжени до зъби? Не се ли заграждаха дори двата квадратни метра за вечен покой? Не се ли избиваха по селата за някоя келява круша на междата между синорите?… Той дълго бе мислил върху частната собственост. Гледището на марксизма, че собствеността се явява на определен етап от човешкото развитие и в края на краищата при безкласовото общество ще загине, не го задоволяваше. Това би било така, ако нямаше и един друг фактор, може би не решаващ, но съществуващ — именно инстинктът за собствена територия, присъщ на всички животни, следователно и на човека. Той често си повтаряше мисълта на Русо, че цялата човешка трагедия е започнала от момента, когато един човек е казал „Това е мое“ и го е обградил, за да не пристъпва никой там. Примерът беше примитивен, но дълбок в своята същност, макар Русо да смяташе, че с възпитание можеше да се преодолее този инстинкт. Скарлатов обаче никак не бе убеден в това. Считаше, че големите умове на човечеството се заблуждават по тази тъмна, ненапълно изяснена страна на човешката душа. Не определяше ли тя в края на краищата поведението на човека в нашия свят?… Не бе никак сигурен, че с промяната на социалния строй ще се промени и тази страна от човека. Защото се касаеше, според него, за явление в основата си биологично, а не социално — вълкът мени козината си, но не и нрава си, казва народната мъдрост. Дали Русо в своята вяра в човека не стигаше дотам, чрез възпитание да преобърне месоядните в тревопасни? Може би някой някъде би успял, например в цирка при дресировката. Но това би било противоестествено. Тогава неравенството щеше ли някога да се преодолее, или под формата на различни рецидиви ще се явява и в бъдещите общества?… И друг път бяха нахлували в неговите владения, и друг път той се беше отбранявал, но особено силно почувства този дълбок инстинкт в началото на 1929 година…

Поводът на пръв поглед беше безобиден. Най-напред нададе тревога Неделев. Една сутрин влезе в кабинета на Скарлатов. Той се учуди. Рядко го посещаваше, въпреки че кабинетите им бяха един до друг, и то винаги по инициатива на Скарлатов. Покани го да седне, но Неделев остана прав. Явно бе възбуден и този път падналите му клепачи бяха необичайно отворени.

— Слушам Ви, директор Неделев.

— Някой е започнал да изкупва горските масиви по поречието на Рилската река.

— Не е трудно да се отгатне, че е Балабанов, но той е наш клиент и не виждам нищо лошо. По-странното е, че не е поискал никакви кредити от Търговската банка.

— Защото ги получава от други!

— Кои?

— Италианската и Френско-Нидерландската на Карасулиев!

Нещо трепна в Скарлатов и тогава с всичка сила почувства как в гърдите му се надигна инстинктът за самосъхранение при нахлуване на неприятеля в собствена територия. Той дори не се замисли, когато каза:

— Трябва да пресечем ръката, която се протяга към горите!

Стана от бюрото и отиде при Неделев.

— Сведенията Ви точни ли са?

— Не напълно. Не съм сигурен и затова искам да разискваме въпроса с Туше Динев.

— Защо досега не ми съобщихте?

— Трябваше ми време, за да осмисля всичко и стигна до заключение, че някой започва битка срещу нас.

На вратата се потропа и влезе Динев. Сега и тримата седнаха да обсъдят създалото се положение. Неделев обстойно разясни миналото на сегашния конфликт: още при ликвидиране на наследството на Вегенел, което преминало изцяло в ръцете му, той донякъде позволил на Карасулиев да обере трохите от трапезата. Такава доста голяма „троха“ била боровата гора на австриеца в рилското му имение. Повечето горски масиви по онова време били притежание на индустриалеца Балабанов — мъж с доказан талант и замах. Последният изгражда неголяма фабрика за хартия и амбалаж в село Бараково. Свързва Рилския манастир с теснолинейна железница-дековилка за пренасяне на дървения материал. А той щял да стигне за много години, тъй като горите, и преди всичко тия в близост до реката, не се експлоатирали прекалено. Първия пробив направил Карасулиев, като закупил участъка на Вегенел. По тоя начин забива клин в територията на Търговската банка. Нали Балабанов беше изцяло в нейни води и така владееха положението. Според Неделев в даден момент те се споразумяват. Карасулиев го финансира. Заемът от Италианската банка е минимален, повече за заблуда. Главният кредитор е Йосиф. Целта е ясна — обсебването на всички гори по поречието на Рилската река, едни от най-добрите и най-старите в България. Търговската банка трябваше на всяка цена да се намеси, беше принудена. Разделиха се угнетени. Туше Динев разви бясна дейност, за броени дни успя да изясни положението. Касаеше се за едромащабен замисъл, изцяло дело на Карасулиев. Той възнамерявал да изкупи всички горски масиви в Рила, да внесе модерна техника с въжени линии, да разшири железопътната линия и построи големи фабрики за вестникарска хартия, която се внасяше от странство. Но идеята му не спираше дотук. Поставяше си като крайна цел обединяването на вестникарското дело в страната. Динев имаше сведения, че се готви да откупи няколко ежедневника. По тоя начин щеше да съсредоточи в ръцете си и пресата на България. Наистина тоя човек действаше с американски маниер — да съсредоточи цялата хартиена индустрия — от отрязване на дървото до будките за продажба на вестници. И не че Скарлатов и Неделев имаха нещо против идеята. Работата бе, че не на тях им бе дошло наум първи да я осъществят. Особено Неделев се считаше за лично изигран. Трябваше да се попречи на Карасулиев и да се заграби идеята му, като се осъществи от Търговската банка. Скарлатов нито за миг не се замисли върху моралната страна на въпроса. Една акула бе нахлула в територията му и смяташе да я прогони с всички средства. Така се стигна до строго определения план за действие, разработен от Скарлатов. Неделев се заемаше с Балабанов и Италианската банка. Динев с Карасулиев и синодалните старци. Върху плещите на Борис легна най-важната част. Когато замисляха настъплението, той стигна до извода, че едва ли ще успеят, ако тръгнат по чисто търговски път. В най-добрия случай щяха да се надпреварват кой по-бързо да изкупи горите, а това неминуемо водеше до повишаване на цените и до чисто материална загуба. Освен това дековилката и реката бяха в ръцете на противника, а транспортът беше най-важният. Защо са ти гори, ако не можеш да свлечеш трупите?… Така че и тук предимството беше на страната на Карасулиев. Борис правилно отчете, че по тоя път ще стигнат до провал. Оставаше другият — разкриване на замисъла, въздействие върху обществеността и натиск върху Парламента. Тук позициите на Търговската банка бяха далеч по-силни. Той имаше връзки с политиците и партиите. Щеше да раздуха въпроса, че се пилее народното богатство и отива в ръцете на алчни хора, които не се спират пред нищо. Знаеше, че и тук ще срещне добре организирана съпротива, но това беше единственият път. Така се стигна до срещата му с един от асовете на пресата в България — притежател на най-четения ежедневник и стар познат — Ризов. Ако успееше да го привлече на своя страна, останалите вестници не бяха проблем. По сведение на Туше Динев, Карасулиев и тук ги бе изпреварил. Така Скарлатов се озова една сутрин в кабинета на Ризов до печатницата на вестника. Шумът беше невъобразим, а мястото крайно неподходящо. Още когато влезе и седна върху клатещия се дървен стол, Скарлатов разбра, че битката ще бъде трудна. Ризов не показа и най-малка радост от посещението му. Държеше се студено и независимо.

— След толкова години благоволи най-после да ме посетиш, и то на работното място!… Чудя се само какво те е накарало да направиш този жест.

— Любопитството. Исках да видя как изглежда една редакция на вестник…

— Не ти вярвам, Скарлатов.

— … на вестник, финансиран някога от мен. Доколкото съм уведомен, още не си изплатил дълга си към Банката за доставката на печатарските машини…

— Ако това е целта на посещението ти, то е безоснователно, защото не съм пропуснал досега да внеса съответните суми, а и падежът на полицата изтича след две години. Но ако толкова си закъсал, още тия дни ще ликвидираме въпроса. Всяка друга банка с удоволствие ще ми заеме пари, за да се изплатя до левче!

— На първо място Френско-Нидерландската, нали?

— И така да е! Това какво те засяга?

— Смятам да взема в ръцете си вашия бранш.

— Така ли? Мога само да кажа, че си закъснял.

— О, не бързай! Разбира се, в замисъла ми вестниците са една малка част от общото обединение. То ще групира и цялото производство на хартия и така нататък…

— Съжалявам, не съм човекът, който ти е нужен.

— Значи Карасулиев вече те е обвързал?

— Толкоз! Повече няма какво да кажа.

— Жалко, Ризов, че ще останеш извън играта. Дойдох заради старото познанство първо при теб. Не искам един ден да смяташ, че съм те разорил.

— Мислиш се за много силен, но и другите имат не по-малко капитал зад себе си. Не виждам как ще постигнеш целта си.

— Много просто, Ризов, чрез един твой познат — собственика на вестникарското обединение „Съединени печатници“ бай Атанас Дамянов. Това е всичко! Аз те предупредих, сбогом!

Както седеше на стола, Ризов скочи и хвана Скарлатов за ръката.

— Стой!

— Ти загуби, Ризов, партньора, на който ще помогна, е далеч по-почтен от теб!

— Слушай, Скарлатов, грешката е моя. Не размислих, когато взех пари от Карасулиев. А сега съм в безизходица, как ще му ги върна!

— Това е вече твоя работа, не моя!

— Борисе, по-подходящ от мен няма да намериш!

Борис въздъхна.

— За съжаление, този път каза истината…

— Помогни ми да се издължа и аз съм твой!

— Защо не прибавиш — до края на света! Е, добре… Нека идем на друго място да обсъдим въпроса…

Двамата излязоха. Горе, в библиотеката на Банката, Скарлатов му постави грубо и категорично своите искания — нито лев преди да почне акцията, напълно да се ангажира. Даде му всички сведения, до които се бяха добрали.

Така в Парламента се започна дискусията по горите. Пръв започна атаката самият Неделев. Депутат от дълги години, той рядко се изкачваше на трибуната на Парламента. И този път речта му беше монотонна, но пак привлече вниманието. Спря се върху износа на варен буков материал за Англия като най-рентабилен, а също и върху производството и износа на орехов фурнир по цени далеч под световните. Но в центъра си останаха боровите гори. С производството на шперплат особено бързо се засили изсичането им. Техниката напредваше. Въжени линии с малък вложен капитал даваха неимоверни печалби. При подобна експлоатация България скоро щеше да остане без гори и трябваше да внася дървен материал от странство. Обадиха се и други депутати.

Първата голяма статия излезе във вестника на Ризов — предимно с образователен характер. Но в нея се съдържаха и интересни факти. Кой всъщност притежаваше горските масиви?… За изненада на несведущите се оказа, че Светият Синод чрез съответните манастири е най-големият притежател. Благодарение на юридическото оформяне на имоти по незаконен ред, той едва ли не беше собственик на цели планини, пасбища, ливади и преди всичко борови гори. И всичко под маската на християнска помощ. Наистина в тия манастири имаше така наречените послушници — предимно хора, облекли черното расо, за да станат неплатени слуги, каквито са били зависимите селяни при феодализма. Цели села бяха заробени по тоя начин и със своя труд увеличаваха богатствата на манастирите. Модерната техника никак не се пренебрегваше от отците. Създаваха се дъскорезници и шперплатови фабрики към тях. Така манастирите се превръщаха в доста рентабилни предприятия с евтина работна ръка и модерна техника, без да са вложили в тях нито лев.

В следващите дни излезе поредица от статии. Лека-полека ударът се насочи към Светия Синод. Има ли той право да продава собственост и кое е юридическото лице, което продава — Светият Синод, манастирът или отделни хора? Разкритията следваха едно след друго, докато на всички стана ясно, че не някой друг, а самите владици от името на институцията извършваха сделките. Не беше трудно да се разбере къде отиват парите от продажбите. Например Рилският манастир бе нещо като акционерно дружество на православната върхушка както по оборот и основен капитал, така и по недвижима собственост. По същество той беше едно от най-големите индустриални и селскостопански обединения в страната. Същото можеше да се каже и за Бачковския манастир, и за всички останали. Църквата добре се беше приспособила към новите времена, а висшите духовници развивала дейност не по-лоша от фабрикантите, банкерите и едрите земевладелци. Само че за разлика от тях, всичко се вършеше тихомълком и не плащаха данъци. Религията беше добро прикритие. Странно бе, че България — първата страна на Балканите, приела християнството от Византия, с развита църква още в Средновековието, страната, където се бе родило богомилството — квасът на цялата европейска Реформация; същата църква, която в най-мрачните векове на турското робство запази писмеността, книжнината и българското съзнание в народа; която се нареди до революционерите в борбата за независимост и не само със словото, но и с оръжие в ръка — тази църква след Освобождението все повече и повече се отдалечаваше от своето предназначение, от народа. Обясненията бяха хиляди: че българският народ поначало не е религиозен, че има материалистично мислене, че прекалено дълго е бил изолиран от европейската цивилизация… Но измежду всички истини една особено ярко изпъкваше — че тези, които представляваха църквата — попове, монаси и висше духовенство — все повече и повече се увълчваха, покваряваха и личният пример бе последното нещо, за което се грижеха. А въпросът за единството между поведението и религиозното изповедание винаги е бил в основата на разпространението на християнската вяра. Житията на светците бяха истории на всеотдайност, жертвоготовност, на отказване от личното благо и именно тази страна на християнството привличаше много хора. Църквата бе дала безброй жертви през турското робство, не по-малко от революционерите, и имаше своята плеяда от великомъченици. Не случайно най-големият революционер на България — Васил Левски — излезе от средата на духовниците. Той бе дякон Левски. Телата на поповете се люлееха по бесилата за назидание на раята. Ето откъде идваше авторитетът на църквата. Но този ореол бързо изгасна в годините на свободна България. Толкова бързо, че църквата се превърна не само в обект на критика, но и на подбив както от страна на атеистите, така и от вярващите. И сякаш за да бъде напълно завършена картината, на хоризонта изскочи митрополит Стефан — разложител без задръжки. Сребролюбец, гуляйджия, женкар, комарджия, той не се спираше пред нищо, за да намери пари и задоволи жаждата си за удоволствия. Обгради се с подобни нему корумпирани типове. Често отиваше на Запад, за да може далеч от миряните да води охолен и развратен живот. Православната църква губеше последните си опори в българския народ.

В един доста четен вестник от жълтата преса за пръв път излезе антрефиле за митрополит Стефан и неговата страст към хазарта. Клопката беше добре скроена от Туше Динев. Най-висшият български духовник често посещаваше заведението на Татарски, разбира се, в цивилни дрехи и под най-строго инкогнито. Стефан запротестира и заведе дело срещу редакцията. Но трябваше веднага да се откаже от иска си, понеже редакцията предяви снимки — доста на брой, — сочещи главата на църквата около игралната маса в компанията на млада красавица. Те бяха толкова красноречиви, че не търпяха възражения. Редакцията заплаши, че ще ги публикува. Никой не разбра как се уреди конфликтът, но преговорите явно бяха протекли задоволително и за двете страни. Фотографиите не излязоха в печата, а малкото жълто вестниче се превърна в ежедневник, благодарение на парите, получени от митрополита за откуп. И когато скандалът се смяташе почти заглъхнал, пресата отново поде атаката. Този път срещу трима души заедно — Стефан, Карасулиев и Балабанов. Вдигна се тревога за българските гори. Излязоха прочути карикатури в ежедневниците. В средата на голяма статия от Ризов на първа страница на вестника, озаглавена „Седмата заповед — не кради!“, имаше огромна карикатура: попове и владици с брадви и триони, със запретнати раса мъжки секат борови дървета, а други стъкмяват огромен кръст до вързания Христос на земята, който чака да го разпънат. Отдолу текст: „Митрополитът — Изсечете всички рилски гори, но направете най-после кръста да го разпием!“ Приликата между нарисувания и истинския митрополит беше недвусмислена. Следващата карикатура, която дълго забавлява публиката, представляваше пак борова гора и духовници, които я секат, а други правят Вавилонската кула. Най-отгоре е владишкият трон и върху него седи подобен на Стефан сановник, който казва: „Най-после, благодарение на рилските гори, построихме Вавилонската кула и сега сме близо до Бога, за да го лицезреем!“

Така групата на Търговската банка успя да подплаши дивеча, да го смути и изведе от равновесие. Оставаше последното действие — звярът да се обади и това не закъсня.

Глава шеста

Една сутрин Скарлатов и Туше Динев заедно преглеждаха пресата в кабинета на Банката, като коментираха статиите и карикатурите. Борис му разказа как от няколко дни Карасулиев прави всичко възможно да се срещне с него, а Балабанов дошъл и направил прочувствена верноподаническа декларация, че единствената банка за него е била и си остава Търговската. С други думи, триумвиратът започваше да се разпада. Разбира се, Борис не изпусна случая да го срази при срещата си и го доведе до отчаяние, а след това с помощта на адвоката Чернаев оформиха с договори новото си споразумение. Балабанов се обвърза от главата до краката. Пробивът в съюза се осъществи, но оставаха двамата главни разбойници. Скарлатов и Динев пиеха кафе и разговорът им протичаше приятно, тъй като по тяхна преценка изходът от акцията щеше да е добър. Изведнъж спокойната атмосфера бе нарушена от внезапно отваряне на вратата и от викове. Младият секретар и Спас се мъчеха да задържат една огромна фигура, облечена в черно расо и калугерска калимявка. Буйната му брада покриваше изпъкналия корем. Физическата сила на новодошлия бе явна, той се справи и с двамата съвсем леко и те отхвръкнаха встрани. Влезе тържествено в кабинета, огледа го с любопитство и фиксира за миг Скарлатов, а после, отивайки към присъствуващите, направи широк кръстен знак с десницата, вдигна взор към полилея и пропя с дълбок, невероятен бас:

— Бог да благослови тоя дом и господаря му, раба божий Бориса…

Туше Динев, който никак не се стресна от ситуацията, веднага добави нови имена, сякаш дяконът четеше парастас:

— Яна, Туше, Спас, Неда.

Попаднал внезапно в капана на механическото богослужение, духовникът напевно ги повтори.

— Яна, Туше, Спас, Неда… — и погледна към Динев за още имена.

— Тишина! — изкрещя Скарлатов разгневен.

Човекът с расото млъкна, но не се стресна.

— Мир вам от архидякон Яша… — заяви той с дълбок бас, в говора му явно се чувстваше руски акцент.

— Дявол да те вземе с твоите благословии! Я земетресение ще срути Банката, я ще изгори от пожар!…

Влезлият нямаше нужда да се представя. Беше прочут — дясната ръка на Стефан участваше във всичките му вавилонски гуляи.

— Няма ли да поканите божия пратеник да седне?

— Къде? В огнената геена?

Но Яша не се смути никак от казаното и се стовари в кожения фотьойл срещу Борис. Лицето му оставаше спокойно, но неестествено зачервено и погледът му блуждаеше.

— Кой Ви праща?

Той с готовност отговори, като бъркаше глаголите и слагаше падежни окончания на съществителните, но тъй като двата езика бяха много близки, разговорът не срещаше затруднения.

— Изпраща ме преподобният отец. Он зле. Многа зле. Лоши хора, дяволски изчадия го нападнаха, но он все благ, както е всеблаг нашия спасител, и като него прощава на враговете си, защото е казано: „Слънцето свети и за добрите, и за злите“.

— Разбрах дълбоката мисъл: добрите сте вие, злите ние.

— Праща ме, за да Ви благословя и съобщя отношението му към Вас.

— Нахалството Ви почва да ме ядосва.

Но Яша не помисли и да се обиди. Той продължи:

— Баща ни Давид, царство му небесно, казваше: „До теб ще паднат хиляда и десет хиляди теб отдясно, но до тебе няма да се приближи…“

— Баща ви Давид, прочутият разбойник от Библията, узурпатор, крадец, прелюбодеец и осквернител на олтарите, този път пророчески е казал истината! Тъй като най-сетне бог чу плача на вдовиците и риданията на жетварите, издигащи се към небето, и избра мен да извърши възмездие върху вас!

— Да пребъде! — с кънтящ глас заключи Яша.

Динев, който внимателно го наблюдаваше, внезапно се обади, сякаш е направил велико откритие.

— Пиян е като мотика.

Огромният посетител не счете за нужно да опровергае заключението му и се усмихна още по-широко. Но изведнъж се сети за мисията си. Лицето му мигновено стана трагично и една сълза се спусна по зачервената му буза. Този човек владееше древното изкуство на прорицателите — да плаче, когато си поиска.

— Вие няма да откажете молбата на един страдащ. Отецът иска да Ви види.

— Няма да откажа, наистина. Бог ми е свидетел. И аз имам мисия, възложена ми свише…

Но Яша и след тия думи не стана, беше се загледал в бюфета зад бюрото. През стъклената витрина се виждаха различни бутилки алкохол.

— Динев, почерпете тази заблудена овца!

Той стана и посегна към някакво шише.

— Не това! — спря го Яша. — Съседното!

Динев го взе.

— „Курвоазие“, пет звездички… — прочете гласно той.

— Благословена напитка, защото е от благословен плод на лозата…

— Библията и за „Курвоазие“ ли споменава? — кисело забеляза Скарлатов, но репликата му бе добродушно отмината от Яша.

Той изпи цялата бутилка без почивка и се наложи секретарят и Спас да го изведат от кабинета и го откарат до манастира, понеже краката му отказваха да носят огромното туловище.

На другия ден колата на Скарлатов изкачваше стръмния, тесен, но добре поддържан път към Витоша. След като излязоха от вековната борова гора, пред тях се ширна равна планинска поляна. Спряха до масивния каменен зид, обграждащ манастира. Там беше вече гарирана луксозната кола на Йосиф Карасулиев. Борис не се изненада. Вилата на митрополита се намираше зад манастира и трябваше да минат през двора. Посрещна ги лично Яша. Този път не беше пиян, а по-скоро угнетен и мълчалив. Той поведе Скарлатов по калдъръма. От църквата се чуваше някакво гъгниво пеене. Зад нея беше входната врата на вилата — красива, неголяма постройка в типичен възрожденски стил. Изкачиха каменните стъпала и влязоха. Миризма на тамян лъхна Скарлатов. След като прекосиха малката чакалня, те се озоваха в покоите на митрополит Стефан. Обширен салон с нисък таван, почти без мебели, с каменен под, а в дъното бяха седнали тия, с които трябваше да се срещне. Заинтригува се от едно ложе, покрито с бял чаршаф, направо върху каменния под. Повдигна леко чаршафа и видя, че то е направено от глина. Погледна към тримата, които го чакаха седнали. В средата Стефан на владишки трон, а от двете му страни — видинският митрополит и Йосиф Карасулиев. Скарлатов се обърна към домакина на дома и му посочи с пръст глиненото ложе.

— Така ли, Ваше Светейшество, се подготвяте за царството небесно?

Той нищо не отвърна. Имаше наистина измъчен вид.

— Бог чете в сърцето на всеки… — обади се вместо него видинският митрополит.

— Няма нужда от него, за да ви съобщя какво аз виждам във вашите сърца… Там има само купчина злато, а не любов към ближния! Разбира се, владиците са лишени от деца, та сигурно на старини се надяват на златото…

— Само бог знае истината! — отново поде видинският митрополит.

Останалите двама упорито мълчаха, сякаш всичко, каквото се говореше, не се отнасяше до тях. Яша донесе стол, постави го точно срещу тримата и с очи прикани Скарлатов да седне.

— Господин Скарлатов — каза видинският митрополит, — ние сме християни. Ако някой те обиди, прости му не седем, а седемдесет и седем пъти по седем.

— Така ли? Сега, свети отци, чуйте какво ще ви кажа! Някога във Вавилон пророк Даниил беше хвърлен в трапа с лъвовете. Но Бог го избави, поради което те останаха гладни. Тъй като Всевишният не обича да повтаря чудесата, а е в дълг към лъвовете, той чака деня и часа, за да ги задоволи с охранени телци в черни раса. Ето защо искам да знам получихте ли пари, много пари, и отговорът ви да бъде „да-да“ и „не-не“, понеже всичко друго е от лукаваго.

— Може и така да се каже за една богоугодна сделка… — каза той.

— Не чух нито да, нито не.

— Да, взехме — сухо потвърди митрополитът.

— Кой ви ги даде?

— Карасулиев.

Йосиф невъзмутимо гледаше напред, без да трепне, сякаш отговорът касаеше друг човек с подобно име.

— И както виждам, не можете да му ги върнете?

— Не можем.

— Има две предположения. Или вече сте ги изхарчили, което отхвърлям, или пък не искате да ги върнете, което е по-вероятно.

— Скарлатов, можем да се разберем по човешки — неочаквано проговори Карасулиев.

— Ако имах работа с хора!

— Както искаш!

— Да не губим време, ще ви изложа моите условия! Концесията ще поеме Търговската банка, респективно директор Неделев, когото лично ощетихте. Тя ще бъде ограничена. Нова фабрика няма да се открие, както я бяхте намислили, понеже за нея няма да стигнат и горите на Амазонка. Само ще разширим предприятието на Балабанов в прилични рамки.

— За бога, първо спрете това издевателство в пресата! — най-сетне се обади и Стефан.

— С удоволствие, след като се разберем.

— Аз хвърлих много средства в този проект и няма да седя като овца да ме колиш! — каза Карасулиев.

— Отчитам, Йосифе, старанието ти. То ще бъде възнаградено. Ще участваш със скромен размер, като приспаднем разноските ти. Но ще води хорото Търговската банка!

— Това, Скарлатов, няма да стане! — опъна се Йосиф.

Сега заговори Стефан.

— Господин Скарлатов, както виждате, ние сме непричом. Вие се биете помежду си, а ние — най-бедните, страдаме. В името на бога, разберете се. Подайте си ръка и нека победи доброто!

— Не е нито мястото, нито момента да обсъждаме вашата бедност. Но ако държите, мога да цитирам някои цифри и ако ги съобщя в пресата, ще възмутите не само земята, но и небето!

— Ние ще съдействаме на този, който иска да се постигне мир и разбирателство.

Тези думи Стефан каза твърдо, а това значеше, че те излизат от играта и ще наблюдават отстрани битката. Нещо повече — бяха узрели да скъсат договора с Карасулиев.

— Ваше Преосвещенство, що се касае до разноските Ви, те ще бъдат напълно възмездени от Търговската банка.

— Тогава ние сме съгласни — каза видинският митрополит.

— Не чух светия отец.

— Съгласен — произнесе Стефан.

Борис погледна право в стоманените очи на Карасулиев. Последният не трепна. Неговите ортаци го бяха напуснали най-позорно.

— Драги Скарлатов, мога само да ти съобщя, че не си победител. Твърде рано тържествуваш! Има и по-силни от тебе и ще си счупиш зъбите!…

Блъф ли е това, помисли той. Отново погледна Йосиф. Не, не беше блъф. Може би твърде рано наистина тържествувам… Но откъде идваше опасността? Йосиф не заплашваше напразно.

— Ако ти, който се смяташ за честен и почтен, ми беше предложил да участвам в сделката, сега нямаше да се заплашваме и да заставаме един срещу друг. Грешката е твоя и само твоя!

Митрополит Стефан стана от трона.

— Казано е: обичайте се помежду си, както и Отец ви обича. Нека бъде мир на земята и благоволение между човеците! Обед е и аз ви каня да споделите скромната ми трапеза.

Яша широко отвори портала към трапезарията — една типична манастирска трапезария с голяма дъбова маса и дървени столове.

— Ще репетираме жива картина на сватбата на Кана Галилейска… — каза Скарлатов иронично.

След като на челно място седна Стефан, всички се разположиха около масата.

— Днес е петък и се яде постно — съобщи видинският митрополит.

Двама манастирски прислужници влязоха, като единият носеше голямо блюдо в ръце, а другият съвсем топла питка. Нея сложиха пред Стефан, а блюдото в средата. Борис не можа да сдържи любопитството си и попита:

— Щом се пости, това какво е в блюдото?

— Шаран в тесто, пълнен с орехи и локум.

Йосиф, който се опитваше да си върне веселостта, каза:

— Само това не съм ял, но съм чувал…

Стефан мълчаливо разчупи питката и подаде на всеки по къшей. Яша се занимаваше с един голям гюм от лъскава мед. Наля в чашите гъсто, червено манастирско вино. Яденето наистина бе приготвено пикантно, както готвят само в манастирите, а виното беше силно, тежко, сладникаво и отлежало. Под негово влияние компанията се развесели. Борис се обърна към Стефан.

— Отче, защо не издадете манастирска готварска книга, както Александър Дюма, а пишете никому ненужни катехизиси?

Стефан нищо не отговори. Когато изпиха и втория гюм вино, Яша избърса с опакото на ръкава червените си устни и брадата. Изкашля се и мощният му бас проехтя в голямата трапезария с чудесна акустика: „Нине отпущаещи владико…“

Скарлатов погледна към Карасулиев. Лицето му бе зло. Къде е опасността, попита се отново той, а после се заслуша в прекрасния бас на Яша.

Глава седма

Още в края на лятото 1929 година пред Скарлатов изпъкна неочакван проблем. Отнасяше се до дъщеря му Яна. Като частна ученичка с помощта на великолепния стар учител и на мис Стенли тя взе изпитите за първоначалното училище и прогимназията. Знанията й бяха точни, стабилни и осмислени. Следваше да се реши по-нататъшното й образование. Възможностите се свеждаха до две: или да запише гимназия, или да влезе в колеж. Но в България не беше прието единадесетгодишни деца да са гимназисти. Яна щеше да се озове в непривична среда, която неминуемо ще я травматизира. Евентуален колеж се явяваше като по-добро решение на въпроса, но и там имаше трудности. Тя знаеше английски, така че се налагаше да прескочи подготвителния клас и да бъде заедно със съученички, няколко години по-възрастни от нея, преминали пубертета. Що се касае до физическото й развитие, тя се беше метнала на фамилията Кюлеви. Съдейки по жена си, и тя щеше да има по-късен пубертет. Засега си оставаше дете. С годините се издължи, крехка и тънка като тръстика. По вроден навик за оценка според наследствеността той вярваше, че един ден ще стане красива девойка. Но това щеше да стане по-късно от другите й връстнички. Най-много го смущаваше психиката й. Израсла в непосредствена близост до една жена с високи морални качества като Неда и възпитана от мис Стенли в протестантски дух, тя се разви като искрено и правдиво момиче. Но това дали щеше да й помогне в средата на другите деца?… Сблъсъкът щеше да е неминуем и последствията неясни. Ето тук се криеше проблемът. Той не взе никакво решение, а учебната година започваше на 15 септември. Все още имаше време, но като най-вероятна възможност се очертаваше тази година Яна да си почива. Увлечен в работата си, Борис почти се примири. До другата година имаше много време… Но две непредвидени случки ускориха решението. Една събота в края на октомври той се прибра във вилата. Единствено тук оставаше насаме със себе си. Седеше на фотьойла пред камината и четеше английски роман. По принуда, заради мис Стенли и Яна, говореше английски. Така и в него се възвърна езиковият навик от времето на колежа в Цариград. Той се срещаше с мис Стенли обикновено на обед в неделя и по-рядко на вечеря. Що се касаеше до финансите й, тя бе предоставила всичко на него. Той влагаше парите в европейски банки с добър лихвен процент, закупуваше акции на нейно име, както и ценни книжа. Два пъти годишно имаше делови разговори с нея за личното й състояние. Тогава й разясняваше някои неща, даваше й съвети и според нейното съгласие предприемаше следващите стъпки. Заради това тя му бе благодарна. Лека полека с течение на времето тя се превърна в член на семейството му. Борис свикна с нейното присъствие така, както с останалите домашни, доволен, че са до него, но без да им отделя много от времето си.

И ето тази събота мис Стенли влезе при Скарлатов. Навън валеше. В негово присъствие тя се притесняваше и изчервяваше. Той я покани на съседния фотьойл.

— Слушам Ви, мис Стенли.

Тя се вълнуваше и трудно заговори.

— Господин Скарлатов, мисля, че дойде времето да ви напусна. Яна порасна и вече няма нужда от мен.

— Не съм съгласен с Вас. Ако един ден Яна отиде да учи другаде, то винаги за Вас ще има работа.

— Господин Скарлатов, наближавам вече шейсет години. Времето ми, прекарано в България, във Вашия дом, ще остане като най-щастливото и безоблачно в живота ми. За мене беше радост да бъда възпитателка на Яна. Аз я обичам и…

Тя едва сдържаше сълзите си. Борис изчака да се успокои.

— Както знаете, брат ми почина… и остави две деца и безпомощна жена. Малкият му бизнес изглежда не е давал достатъчно печалба и е оставил материалните си дела доста разбъркани. Мой дълг е да се върна в Англия. Досега живях на чужди места… Не съжалявам, но е време, като котките, да се прибера в родния дом. В края на краищата всички сме смъртни.

— Мис Стенли, щом Вашето решение е окончателно, аз нямам право да Ви спра. Но ако един ден Ви се наложи, помнете, че моят дом е винаги отворен за Вас.

— Ооо, господин Скарлатов!

— И ако позволите, един малък съвет. Лирата девалвира. Почнете ли да посягате на основния си капитал и ценните книжа, неминуемо доходът Ви ще се намали. Разчитате ли на наследство?

— Само на част от родната ми къща.

— Е, добре. Поне няма да плащате наем или да купувате нов дом. Ще пиша до банката „Лазар Брадърс“. Вие сте техен клиент и те ще поемат Вашите интереси чрез своите юристи. По тоя начин скромният Ви капитал ще бъде запазен. Това устройва ли Ви?

— Още веднъж безкрайно Ви благодаря, господин Скарлатов. Ще спазвам Вашите съвети.

— Вие сте добра християнка, но внимавайте що се касае до бъдещето, затова направете завещание в полза на тези, които обичате. Това ще е най-справедливо. Вашите близки имат семейства, деца. Вие сте сама… хората са лоши към себеподобните, изпаднали в беда.

— За мене хората бяха добри.

— И кога смятате да напуснете България?

— До една седмица.

— Е, горе главата, мис Стенли! Накарахте ме и аз да се замисля.

— За какво, господин Скарлатов?

— За котките…

Тя се усмихна по своя мил маниер и пак се изчерви.

— Простете, че Ви отнех от почивката.

Тя стана.

— Отивам при Яна… Разбира се, трябва да се сбогувам с братята и сестрите в църквата, а и да посетя мистер Маркъм. Толкова много дължа и на него!…

— За визитите, които Ви предстоят, колата ми е на Ваше разположение.

Когато остана сам, Борис се размисли. Детето щеше тежко да понесе раздялата и той трудно успя да отхвърли тревожните си мисли. В края на краищата — каквото стане…

А нещата се развиха неочаквано бързо. В неделя го посетиха Карасулиеви. Анастасия внезапно се бе върнала за кратко време. Скарлатов не попита защо. Той не обичаше да се меси в хорските работи. Все пак се учуди. Йосиф му се видя щастлив и напрегнат. От изпуснатите язвителни реплики по адрес на сина му Борис получи обща представа за нещата. Явно Иван се е отдал напълно на музиката. Йосиф, както навремето старият банкер, дълго спотайваше надеждата, че един ден наследникът му ще поеме Банката, а сега трябваше да се раздели с една от основните идеи на своя живот. Анастасия обичаше сина си и макар да бе запазила младостта и красотата си, жертваше за него личното си щастие. Скарлатов се съмняваше дали тя изпитва същите чувства към дъщеря си Евангелия. Живееше за сина си, а дългият престой в Австрия съвсем я откъсваше от живота и проблемите в България. Те просто не я интересуваха. Но когато я попита за Виена, тя надълго и широко заразказва за оперите, концертите, симфоничните оркестри, за новите влияния в музиката и говореше почти като специалист. Йосиф се мръщеше. Странно, че такава нежна жена с толкова мекота успяваше да укроти тоя див, жесток боец и да го накара да прави каквото тя смяташе за правилно. А той не само се примиряваше, но искрено се мъчеше да я разбере, защото Анастасия използваше освен женското си обаяние и едно друго, далеч по-мощно оръжие, с което си служат умните жени — да играе ролята на безпомощна. Така този скептичен и аналитичен мъж напълно попадаше под нейно влияние и бе готов на жертви, само и само да помогне на това великолепно, но безпомощно създание. Защото едно от най-странните и необясними неща в човешката любов бе съжалението, сила не по-малка от половия нагон. А Скарлатов знаеше, че Анастасия не само не е безпомощна, но е не по-малко твърда и силна от Йосиф, когато се наложи. Тази игра между двамата го забавляваше.

— Жената е слабо същество… — въздъхна Карасулиев.

— Така ли? Аз пък мисля обратното. Анастасия при нужда би извлякла топ на връх Шипка! Или забравяш, че е македонка?

Внезапно някаква дупка се отвори в съзнанието на Йосиф, но Анастасия не му даде по-нататък да погледне през нея и да види истината. Отново заговори за трудностите и когато мъжът й се обърна към нея, тя в миг закри изгледа към действителността, защото говореше искрено развълнувана. Сега той отново й принадлежеше телом и духом.

По-късно, когато седнаха на трапезата пред пълненото агне — любимото ядене на Йосиф, те се разговориха по различни неща. Така се стигна до напускането на мис Стенли. За изненада на Борис, Карасулиеви направо се развълнуваха и както винаги бързо намериха решението на проблема. Анастасия предложи Яна да запише колеж някъде в Европа. Годината току-що е почнала. Намеси се и Йосиф, който доуточни, че католически колеж е най-добре. Спряха се на Швейцария. Анастасия допълни, че ще са близо до детето и ще ходи често при нея, а ваканциите ще прекарва във Виена. Изтъкнаха и предимствата на такъв колеж. Яна знае английски, но в Швейцария говоримите езици са френски и немски, така че ще научи още два! За учудване на Борис, Карасулиеви се заеха със задачата. Още в понеделник се обадиха по телефона на редица колежи и с бърза поща получиха проспектите. Така се стигна до заминаването на Яна за Швейцария. Не можеше да се желае по-добре. Раздяла няма да има. Яна заминаваше с близки хора, които я обичат. Щеше да я придружи мис Стенли. Скарлатов знаеше, че ще й помогне, както би помогнала на собствените си деца.

Започнаха да събират багажа. Денят на заминаването наближаваше. Вечерта преди отпътуването, след дълго отлагане и колебание, Борис най-после повика при себе си Яна. Баща и дъщеря седяха пред камината, взираха се в пламъците и мълчаха. Той знаеше, че никога няма да се ожени втори път, нито да създаде ново семейство. Тя му оставаше единственото най-близко същество в света. Борис я погледна. Едно стройно, тънко момиче с детско лице, светлоруса коса, сини очи, изящни черти и млечнобяла кожа. Гледаше профила й с чипо носле, което по никой начин не беше кюлевско. Сдържана, учтива, непосредствена и правдива, тя приличаше на майка си. Английското възпитание се чувстваше в цялото й поведение. Само стиснатите устни и очертаните скули на слабото и лице издаваха донякъде чувство на тъга от раздялата. Ето поредната издънка от Скарлатови поемаше по традиция своя самостоятелен път в живота прекалено рано и той, Борис, знаеше, че настъпват трудностите, с които Яна неминуемо щеше да се сблъска. А тя нямаше и представа от тях. Затова тази вечер я жалеше. Ако беше жива майка й, щеше да е друго, помисли той и една ледена вълна стегна гърдите му. Но нея я няма, а аз не съм човекът, който да й помогне, да й каже няколко напътствени думи или мъдри сентенции за цял живот. Би било глупаво и безсмислено. Всеки сам трябва да стигне до своите истини. А те се научаваха чрез страдания. И ако в тия години, докато тя живееше до него, той й отделяше поне няколко минути на ден, сега би могъл да я прегърне и целуне. Все още този бащин порив можеше да се осъществи. Бе малка, още дете и нямаше да има нищо неестествено в това. Но чак сега, тая вечер, разбра колко е невъзможна такава стъпка. Никога, мислеше си Борис с горчивина, между тях няма да се създаде онази човешка близост, каквато имат и най-простите и обикновени хора с децата си. Той събираше сега плодовете на просвещението. И докато мълчеше, несъзнателно изпи чашата коняк и я напълни отново.

— Папа, нали знаеш, че Скарлатови трябва да се пазят от пиенето.

— А ти коя си?

— Извинявай, исках да кажа, че ние, Скарлатови…

— А кой ти е дрънкал такива глупости?

— Гран фадър.

— Аз не ти давам подобен съвет, нали? Би било смешно аз, който пия, да те поучавам.

Яна се усмихна и лицето й стана съвсем по детски весело.

— И аз така мисля. А добри хора ли сме ние, Скарлатови?

Борис въздъхна. Какво ли ставаше в нейната главичка?…

— Във всеки случай не по-лоши от останалите, но в замяна на това — по-умни и толерантни.

— Папа, ще идваш ли да ме виждаш?

— Когато мога.

— Вземи със себе си и леля Неда. Мъчно ми е за нея.

— Това е добра идея.

— А пък аз ти обещавам, че при всеки удобен случай ще се връщам.

— Далече е.

— Важно е ти да искаш!

— Казано честно, аз нямам по-близък човек…

— Истина ли?

— Съди сама!

— Знаеш ли, и аз понякога мисля, че е точно така, само че като те видя да идваш, отведнъж ми се струваш чужд.

„Е, да, разбира се! Но какво знаеш ти за мен, за работата ми и проклетата Банка?! И ще узнаеш ли някога, за да ме оправдаеш? Вероятно не.“ — За миг през мозъка му минаха картини от отношенията със собствения му баща.

— Колко всичко се повтаря на този свят… — каза гласно той.

Малката Яна не го разбра. Разговорът, започнал трудно помежду им, изведнъж прекъсна. Те нямаха повече какво да си кажат. Кученцето влезе в хола и отиде право при детето. Изправи се и сложи лапи на фотьойла, като я гледаше в очите. Яна го погали и въздъхна.

— О, Джейн, и двете остаряхме, а ни предстои дълъг път!…

Скарлатов се усмихна.

— Е, не те задържам повече…

Яна с облекчение скочи и излезе, последвана от кученцето. Някъде отдалеч се чу веселият й смях. Останал сам, Скарлатов пи до полунощ. Когато се надигна от фотьойла, залитна. Наистина прекалявам с пиенето, каза си той.

Изпращането мина добре. Дойдоха на гарата малко преди пристигането на експреса, така че нямаше време за нищо. Влакът тръгна и Скарлатов дълго маха след него. Отказа да се прибере с Карасулиев, Спас го върна в Банката заедно с Неда. Тя беше много разстроена. През цялото време плака. И сега стоеше права в кабинета му и се мъчеше да не ридае.

— „Partir, c’est un peu mourir…“[198] — повтори си на глас старата френска поговорка и си наля коняк. — Защо не седнеш?

Неда нищо не каза, а само го погледна. В изражението й имаше молба. Без да му я каже, Борис разбра каква е.

— Искаш да ме оставиш? Аз нямам ли нужда някой да се грижи за мен? От какво, по дяволите, сте недоволни?

— Ще остана, щом искате — каза Неда.

Скарлатов разбра колко е несправедлив и за да заглади грубостта си, каза:

— Доведи малкия Никола в София. Време е да помислим за образованието му. — Той още повече се смекчи и добави: — Ако искаш, можеш да заминеш за село. Все един месец със Спас ще изкараме някак си без тебе.

Неда мълчаливо си тръгна. Влезе секретарят му с голяма папка и я остави на бюрото.

— Борсовите и банковите бюлетини — каза той.

— Вие четохте ли ги?

— Положението е тревожно. Не ги реферирах. Смятам, че Вие лично трябва да се заемете с тях.

— Оставете ги…

Секретарят излезе и Скарлатов се зачете…

Повече от година големите банки предупреждаваха да не се отпускат нови кредити и да се събират по възможност всички вземания. В бюлетините нямаше нищо ново, ако не се смята почти истеричната настойчивост, с която повтаряха съвета си, и страхът, граничещ с паника, който издаваше собствената им несигурност. Но именно днес той нямаше сили да работи и затвори папката. Скарлатов не остана в кабинета. Качи се горе в библиотеката и прекара сам целия следобед. Когато мръкна, почувства, че ще се пръсне. Облече се набързо и тръгна по безлюдните софийски улици. Незабелязано стигна пред заведението на Татарски и веднага се ободри. Не беше предупредил за идването си, но портиерът изтича и Татарски заедно с мадам Жорж го посрещнаха усмихнати и най-важно искрени. Заведението, макар и бавно, вървеше към банкрут. Печалбите не можеха да покрият разходите. Широк по душа, Татарски не беше създаден за финансов ръководител. Донякъде мадам Жорж с френската си практичност все още задържаше предприятието на повърхността. Така че и тримата знаеха накъде отиват работите, но Скарлатов не изпитваше лошото чувство на човек, загубил пари. И той като тях посрещаше весело нещата. В края на краищата ги прие като една своя приумица, като игра, а не като финансова сделка. Все пак трябваше в близко време да го ликвидира. Оставаше въпросът за размера на загубите и за някои юридически операции, които да се сведат до минимум. И въпреки че корабът потъваше, на палубата цареше веселие. Той завиждаше на хора като Татарски, чиито житейски и финансови крахове не ги съкрушаваха, нито ги правеха мизантропи. Защото Татарски беше преди всичко артист в пълния смисъл на тая дума, а не сметкаджия. Той вярваше в таланта си, вярваше в щастливата звезда и чакаше своя ден и час не на материалното благополучие, а на мимолетната слава, за която жертваше всичко на този свят — и лично щастие, и имане, и спокойни старини. Истинските артисти ще останат винаги както тези от дълбоката древност — скитащи номади, цигански табор, тръгнали по широкия свят, за да раздават радост на хората и получават техните сълзи и възторзи. Даже несантименталната мадам Жорж се бе заразила от царящата тук веселост и безгрижие. И ако досега Скарлатов все още не ликвидираше заведението, то се дължеше само на личните му чувства, а не на здрав финансов размисъл. В края на краищата имаше право да си позволи и такива волности!…

Тримата седнаха на централната маса. Програмата започна по-рано и продължи по-дълго от друг път. Всички присъстващи чакаха с нетърпение появата на Роза. Тя се бе превърнала в атракция на заведението, звездата, привличаща млади и стари, бедни и богати… Поне веднъж в живота си всеки софиянец я бе гледал и слушал и завинаги оставяше в сърцето му нещо радостно, защото нейната непосредственост я сближаваше с хората, независимо от тяхното образование или обществено положение, тя пееше и танцуваше за всички и им показваше с чистотата на детско безсрамие прелестта на младото си, гъвкаво тяло, тя раздаваше всичко, а в замяна на това не искаше нищо. Тук се криеше силата на таланта й и въздействието му върху хората. Когато се появи на подиума, ревът на мъжете огласи салона, както навремето при гладиаторските битки в Колизеума се е носил към небето и, според Плутарх е причинявал падането на летящо ято врани. И сега, забравил своите неприятности, угнетеният, напрегнат банкер Борис Скарлатов пиеше шампанско, без да се напива. Наново се почувства, че живее, по-скоро, че тялото му живее, подтискано дотогава от мозъка.

Той не се прибра и след като последните посетители напуснаха заведението, се качи в апартамента, мебелиран с любов и грижа от Татарски. Само за този му жест той никога нямаше да го срине финансово. Тук, в тази малко бутафорна обстановка, той бе изпитал единствените радости през изтеклите години. Тук се бе откъсвал макар за няколко часа, от мъчителния навик да мисли.

Нощта прекара с Роза.

Събуди се късно сутринта. Някой стоеше над главата му. Беше Туше Динев. Той пръв му съобщи голямата новина: на нюйоркската борса е настъпил крах. Банките спрели всички изплащания.

Голямата световна икономическа криза започваше, но още никой не подозираше това…

Глава осма

Въздухът трептеше от горещината. Тясното шосе, сякаш издялано в скалите, вървеше по стръмния склон на каньона, прорязан от река Струма. От двете страни се издигаха стръмни височини, обрасли с гори. Малко под шосето минаваше теснолинейната жп линия за юг. А още по-долу шумеше реката. Зад нея наново се издигаха отвесни скали, затулящи хоризонта. През многобройните завои видимостта бе малка и колата вървеше бавно. Гюрукът й бе махнат. Скарлатов седеше до кормилото по разкопчана бяла риза, но топлите вълни на насрещния вятър не го разхлаждаха. Ръцете на Спас стискаха волана. По тях се стичаха мръсни вадички пот, примесени с прах. В тоя час не срещаха дори обичайните магарета, натоварени с кошове тютюн. Всички се бяха изпокрили на сянка. Но банкерът изпълняваше височайша заповед — така възприе получената от Двореца бележка в запечатан плик. В нея Царят учтиво го молеше да тръгне на юг към град Петрич и около 12 часа на обед да се намира в каньона на Кресненското дефиле. Текстът беше доста неясен, без уточнения за място и време. Учудваше се, че монархът е избрал за среща тъкмо тази част на България — едва ли не с двойно управление — на правителството и на ВМРО, начело с ръководителя на организацията Иван Михайлов. В този забутан край се водеха постоянно някакви сражения. Убийствата следваха едно след друго и всеки — сам съдия и господар — решаваше споровете със засади и с оръжие. Тук, през този каньон, са минавали велики пълководци на древността. Тук бяха ставали решителни битки от времето на феодална България, а неотдавна на това място гръцката армия, водена от брата на гръцкия крал Константин, бе обградена от нередовна българска войска и трябваше Великите сили да се намесят, за да я освободят. Някъде по околните височини витаеха сенките на избити войводи, революционери, прочути терористи или просто убийци и на хиляди обикновени, невинни хора… Приликата със Сицилия се налагаше не само от горещината. Ето защо до седалката на Скарлатов стоеше изправена карабина „Маузер“, трофей от войната, а Спас бе запасал на кръста си револвер. Но ако някой нещо си наумеше, нищо нямаше да ги спаси!… Назад не се виждаха никакви очертания от вдигналия се облак прах. Въпреки шума на мотора Скарлатов долови звук от клаксон. Друга кола наближаваше. Спас се отдръпна да направи място. Този зад тях караше извънредно бързо и ги отмина. Облак прах ги засипа. Спас спря. На около 20-ина метра пред тях стоеше другият автомобил. Оттам слезе цар Борис по риза, голф, половинки туристически обувки и шофьорски очила.

— Господин Скарлатов, нека Спас се качи на моята кола и продължи бавно след нас. Аз, ако нямате нищо против, ще бъда Вашият шофьор.

Царят седна зад волана. Борис се учуди.

— Сам ли пътувате, Ваше Величество?

— Защо не? Ако ми е писано, ще умра и при най-голяма охрана!…

Смел е. Не се уплаши и след атентата при Гълъбец, но и времената станаха по-мирни. А може би това не е смелост, а детерминизъм…

Потеглиха. Царят караше бързо и сигурно.

— Учудвате се защо избрах това място? Имах работа натук… А предпочитам Вашата кола. Изглежда поданиците бързо ме разпознават и после не мога да се отърва от тълпите. Вашата кола ще ми е защита. В края на краищата сега съм само шофьор.

— Къде отиваме, Ваше Величество?

— Изненада, господин Скарлатов… Смятам, че ще Ви бъде интересно и ще останете доволен.

Когато излязоха от каньона на Струма, шосето се разшири и пред тях вече се простираше полето на Свети Врач, трептящо от маранята на горещото лято на 1930 година. Отляво стърчаха високите върхове на Пирин, вдясно се протягаше веригата от заоблените върхове на Огражден, а някъде в далечината пред тях се синееше Беласица.

— Тук може би е най-красивото място в България… — каза Царят. — И плодородни поля, и планини, и река, и множество минерални извори…

— Ако не е маларията — добави Скарлатов.

— Да, ако не е маларията.

Колата се носеше край теснолинейката. Те догониха влакчето. Царят намали скоростта и известно време локомотивът и автомобилът се носеха един до друг. Той махна с ръка за поздрав на машиниста. После натисна газта и бързо се отдалечи от влака. Локомотивът изсвири в отговор на поздрава.

След Свети Врач Царят отби по един тесен коларски път покрай бостани и бахчи. Накрая изскочиха пред каменистия бряг на Струма. Реката течеше бавно и спокойно, обградена от две страни с върбалак. Слязоха и седнаха под сянката.

— Малко да починем и погледаме водата… — каза Царят. — И за да свършим с деловите въпроси, бих Ви помолил за нещо, любезни господин Скарлатов…

— Целият съм слух, Ваше Величество.

— Сестра ми, княгиня Евдокия, притежава гори по поречието на Рилската река. Както може би Ви е известно, ние не сме от богатите владетели, така че се налага понякога да продаваме имуществото си…

Нямаше нужда от повече думи, за да разбере изведнъж цялата ситуация. Ето къде бе заплахата на Карасулиев!… С други думи, акцията за горите е засегнала царската фамилия.

— Княгиня Евдокия не губи нищо.

— Не бихте ли могли, господин Скарлатов, да уредите мирно въпроса. Не ми се ще точно сега да се изострят отношенията със Светия Синод…

— Какво предлагате?

— Мир и само мир!… Каква измамна дума нали, господин Скарлатов?

— Доколкото разбирам, искате и вълкът да бъде сит, и агнето цяло.

— Ако е възможно, и то без ущърб за Вас.

— Вече е направено много в тази насока, а като се върна в София, ще уредя останалите малки търкания.

— Така ще е най-добре. Както беше формулата на римския Сенат при избиране на диктатор: „Отечеството да претърпи най-малка загуба“.

— Можете да успокоите заинтересованите лица именно в този смисъл.

— Вие винаги сте ме радвали, господин Скарлатов, и от малкото срещи с Вас съм оставал доволен. Но да се качваме, още път ни чака.

Царят погледна карабината на предната седалка откъм Скарлатов.

— Мислите ли, че би ни запазила?… Днес е хубав, мирен ден… И колкото и да не вярвате, аз имам интуиция. Нищо лошо няма да ни се случи!

Наближаваха град Петрич. Беласица се извисяваше пред тях. Но Царят не продължи по шосето, а кривна по някакъв черен път вляво. Минаха покрай ливади, овощни градини и излязоха на равно място. Въпреки горещия ден, от многобройните минерални извори се издигаше пара. Царят спря колата под три високи тополи. Двамата слязоха. Наистина мястото бе странно… От едната страна имаше висока скала, а там, където извираха водите, се виждаха изкопани дупки като басейни. Поточетата осветяваха дъната с най-причудливи цветове на дъгата, благодарение на утаените соли. Те се сливаха в един по-голям поток. Имаше и дупка с топла кал. Някои от изворите бяха обградени със сламени рогозки. В естествените басейнчета се къпеха мъже, жени, деца… И всички болни и сакати. Патериците им стоеха покрай изворите. Други пълзяха като червеи по хлъзгавата камениста почва.

— От дълбока древност тази местност е била известна с лечебната си сила. Нарича се Рупиите. На върха на скалата е имало тракийски светилища с прорицателка.

— Ако беше в Австрия или Германия, щяха да направят великолепен курорт…

— Да се надяваме, господин Скарлатов, че в бъдеще и това ще стане. А сега, вървете след мене…

Царят тръгна напред, без да си сваля очилата. Борис се извърна, за да погледне отново… Цялата картина с издигащата се пара от изворите и болните хора сякаш бе взета от Евангелието. Може би така е изглеждала банята при Витезда в Палестина по времето на Христос?

В дъното на ливадата зад друг ред високи тополи имаше малка, бедна дървена къщичка с двор, като барака. Към нея водеше тясна пътека. Дворът бе изпъстрен с цветя. Между тях Скарлатов видя една девойка — слаба и цялата в черно. Царят отвори портичката и последван от Борис, застана на алеята. Девойката, която дотогава се занимаваше с цветята, с гръб към тях, сега се извърна. Тя стоеше със затворени очи, сякаш клепачите й бяха залепнали.

— Сляпа е от дете… — прошепна Царят.

Момичето погали едно цвете и каза с напевен глас:

— Цветята са ангели. Те мислят само доброто на хората. Не трябва да се късат, понеже ги боли.

— Растенията нямат душа — каза Скарлатов.

— Грешно мислиш. Те са духове, добри духове, с които си говоря…

На Скарлатов му стана неприятно. Той се обърна към Царя.

— Аз ще Ви почакам на поляната…

— Нека този богат мъж остане! — каза девойката. — Ти се казваш Борис! А жена ти Яна. Тя е умряла. Имащ щерка, също Яна…

Борис се закова. Тя тръгна съвсем сигурно по пътеката между цветята, а те след нея. Но не влезе в къщичката, а я заобиколи. Зад нея имаше скована маса с две пейки под една ябълка с голяма корона, която хвърляше плътна сянка. Тук се чувстваше прохлада. Девойката стоеше права. Стройна, не много висока, с черни коси, разделени на път и сплетени на две плитки отпред, с черна памучна рокля на боси крака, тя приличаше на италианка с присъщата им красота. Затворените й очи и свободата, с която се движеше и боравеше с околните предмети, придаваха на момичето особено излъчване за нещо свръхестествено. Тя нито веднъж не се усмихна, но Борис забеляза, че има бели равни зъби и красиво изрязани устни. Дали знае как изглежда външността й, помисли си той.

— Седни, Царю, седни и ти, богати човече!

Двамата се подчиниха.

— Знам, Царю, за какво си дошъл. Искаш да се ожениш за една хубава царкиня. Иванка се казва. Ще сполучиш! Този богат човек до тебе ще ти помогне. Ще имаш две деца. Момиче и момче… Твой наследник.

— А после? — попита Царят.

— Слушай и не питай! Ти си белязан. Ето белега на бузата ти!…

Тя посочи към лицето му. Скарлатов неволно се извърна и го погледна, сякаш наистина щеше да види белег. Но кожата му бе чиста и гладка както на всички Кобурги.

— Имаш в рода си евреи. Това е еврейския знак…

— Нямам.

— Имаш! Една от прабабите ти по баща.

— Ах, да… но тя е била полуеврейка.

— Ето, виждаш ли?…

— Не те питам за това. Кажи какво ще стане с царството ми.

Но момичето, сякаш не го чуваше, продължи да говори:

— А ето и майка ти! Тя е до мене и те гледа.

Царят не беше на себе си. Той трескаво търсеше със сините си очи образа на майка си.

— Майка ти плаче. Но не от мъка, а от радост, че ще се жениш. Много е била нещастна. Лош човек е баща ти!

— А бъдещето? Какво ме чака… занапред?

Девойката дълго мълча. Накрая каза:

— Баща ти ще те надживее…

За пръв път Скарлатов видя как лицето на Царя се измени. Страх нахлу в него.

— Но нали ще имам две деца? — объркан и смутен каза той.

— Ще имаш и ще живееш още.

Сега Скарлатов на свой ред почувства тръпки от думите на прорицателката. Помъчи се да не се поддаде на чуждо влияние. От нея се излъчваше някаква сила, която сякаш смазваше волята му. Челото на Царя се покри със ситни капки пот. Той извика високо, заповеднически, като че се опитваше да се отскубне от някаква мрежа.

— Кажи какво ще стане с трона ми!

Но девойката бе изпаднала в транс и сякаш някой друг говореше чрез нея. Външно напълно спяща, от устата й излизаха думи, тежки като камъни.

— Борисе, Борисе… червена кърпа се вее над палата ти.

— Лъжеш! Неграмотна си! Лъжеш!

Скарлатов трепна от изненада. За пръв път виждаше монарха почти в изстъпление. Нямаше и помен от присъщата му учтивост.

— Червена е, Царю, голяма и червена…

— Тебе са те подучили, защото си проста!

— Духовете никой земен човек не може да подучи!

Момичето сякаш се успокои.

— Ти ме заплашваш! — викна й Царят.

— А защо искаш да знаеш бъдещето? — троснато отвърна тя без никакъв страх. — Хем искаш, хем се сърдиш!…

— Говори, дявол да те вземе!

— Ще се ожениш, ще имаш деца. Това ти стига! А сега ме остави на мира! Главата ме боли… Лоши духове напълниха цялото място. Това са дядовците ти… Лоши хора…

— Не й обръщайте внимание, тя бълнува — каза Скарлатов.

Изведнъж прорицателката се обърна към него.

— А на тебе, богати мъжо, виж какво ще кажа… Не те чакат добри дни.

Скарлатов се усмихна.

— В какъв смисъл?

— Ще искат да ти вземат богатството. Почти ще го загубиш, но ще се бориш и накрая ще победиш. Бог ти е дал много ум и голяма сила. До тебе е баща ти. Той ще те подкрепя.

— А кога ще стане това?

— Внимавай! Часът е близо!

— А краят?

— Краят ти е далеч… Гол като сокол… Сам като кукувица…

Когато излязоха от двора на поляната, продължиха да мълчат. И двамата бяха узнали нещо един за друг, което ги караше да се смущават.

— Такива срещи разстройват… — каза Скарлатов.

— Заричам се да не идвам, а нещо ме кара…

— Никой не може да отгатне бъдещето.

— Що се касае до миналото, никога не греши, но познава и бъдещето. Имах случай да се убедя.

— А нужно ли е? Нима човек може да избегне това, което има да се случи?

— Не мислете, че подобни аргументи не са ми минали през ум, въпреки всичко не мога да се преборя с любопитството. Но да тръгваме!…

Те потеглиха. Като стигнаха шосето, Царят каза:

— Не мога логически да свържа думите й. Баща ми ще ме надживее… Е, добре! А аз ще имам деца и наследник… Но за това е нужно време, нали така?

— Години и то много години…

Царят се усмихна. Изглежда това последно разсъждение на Скарлатов го успокои. След малко ги забеляза Спас и потегли след тях. Отбиха пак по черния път при Свети Врач и отново починаха край върбите на Струма. Спас сервира на бяла кърпа храната, приготвена от Неда — питка, сирене, луканка и дамаджана вино. Захлаждаше се. Реката монотонно шумеше. На Скарлатов му се придряма. Спас се отдалечи, да не смущава разговора им.

— Вие чухте, че се готвя да се женя…

Борис кимна с глава.

— Впрочем това го знаят всички. Станах за смях на европейската преса. Днес ме женят за шведска принцеса, утре за румънска, вдругиден — за певачица от будапещенски бардак и накрая за романска княгиня!…

— Не обръщайте внимание! Всяка коронована особа е подложена на такива издевателства.

— Но там е работата, че аз наистина искам да се оженя! Вече съм на 35 години.

— Смятам, че за Вас не е проблем.

— Не сте прав. Поне доскоро никоя принцеса не се съгласяваше да се омъжи за мен. България е постоянно бойно поле, а монархията се смяташе за най-несигурната в света. Но сега мисля, че положението се стабилизира и е време да изпълня това задължение.

— Вие имате някоя предвид?

— Имам, разбира се, но пак пречки, пак идиотщини, не можеш да се ожениш спокойно!

— Доколкото разбирам, за Вас това е формален акт.

— Напротив, господин Скарлатов! По-важно е не да се оженя, а лицето, към което имам чувства, да стане моя съпруга. Аз много харесвам принцеса Джованна Савойска, дъщеря на италианския крал Емануил III. Той е джудже, но жена му е висока и стройна, дъщерите му също. А Джованна е и красива. Ще ми роди здрави и хубави деца.

— Само външността ли Ви привлича?

— Та какво друго в едно двайсетгодишно момиче?

Скарлатов не чуваше нищо ново от Царя. Това, което му разказваше, го знаеха всички от пресата. Не минаваше ден да не се пусне нова версия за женитбата му.

— Тогава не разбирам трудностите Ви — каза той.

— Господин Скарлатов. Аз не съм религиозен, но религията е играла зловеща роля в моя живот. Майка ми Мария-Луиза Бурбонска беше ревностна католичка. Вие знаете, че първоначално бях кръстен в католическа вяра. Но баща ми Фердинанд по политически съображения ме прекръстил на двегодишна възраст в православна вяра. Тогава майка ми…

Изведнъж Царят млъкна. Сянка мина по лицето му.

— Не искам нови трагедии — замислено каза той.

— Сега не са такива времената.

— Не понасям поповете, нито католическите, нито православните. С нашите ще се справя някак си, но с ватиканските — никак!

— Направихте ли сондажи?

— Да, разбира се. Изглежда в душата на всеки българин се крие сватовник, който, не знам защо, ми прилича на сводник. Действа така просташки, че да потънеш в земята от срам. Не останаха назад и моите министри. Такива каши забъркаха, че вече не знам къде е лъжата, къде е истината… Грехота ли е, че искам да се оженя за принцеса, към която имам чувства?

— Напълно нормално!

— Тогава бихте ли ми помогнали, господин Скарлатов?

— Как, Ваше Величество?

— Като пряко се срещнете с противната страна. Неофициално, разбира се. И изясните положението, доколкото е възможно…

— Нямам нищо против. Но за тази цел бихте ли ме осведомили повече…

Царят дълго време разказва. Случаят имаше няколкогодишна история. Така Скарлатов узна всички подробности.

Потеглиха за София на смрачаване.

Глава девета

Колата на Скарлатов спря пред италианското посолство. Лакът бляскаше от светлините на електрическите фенери. Вратата отвори Спас в специална униформа на шофьор. На фуражката му вместо кокарда бе изгравирана емблемата на Търговската банка. Портиерът въведе в посолството официално облечения Скарлатов във фрак, цилиндър и снежнобели ръкавици.

В салона го посрещна посланикът на Италия в София Пиячентини — сух мъж на средна възраст, с отривисти италиански маниери. Заговориха на италиански.

— Господин Скарлатов, добре дошли. Очаквахме Ви с голямо нетърпение.

Той го придружи до кръглата маса. В един от фотьойлите седеше католически духовник. Везана шапчица закриваше тонзурата. Голям, тежък златен кръст, обсипан с едри скъпоценни камъни, биеше на очи. Държеше броеница с кръст на края. Пръстите му по навик отброяваха молитвените зърна. Беше млад човек, пълен, с черни очи и типична физиономия на италиански селянин, с някаква простота и добродушие.

— Негово преподобие монсеньор Ронкали — апостолски визитор за България… Господин Скарлатов… — представи ги посланикът един на друг.

Борис се поклони. Ако беше католик, трябваше да му целуне ръка.

Пиячентини го покани да седне и тримата се разположиха около ниската, кръгла маса.

— Монсеньор Ронкали, уважаеми господин Пиячентини, както знаете — започна малко тържествено Скарлатов, — нашият цар Негово Величество Борис III има чувства към дъщерята на крал Виктор Емануил III, принцеса Джованна Савойска. Още през 1926 година Негово Величество цар Борис III даде да се разберат достатъчно ясно тия чувства. Тогава му отговориха, че принцеса Джованна е още малка, което се възприе от нашия владетел не като отказ, а като действително съображение. През 1927 година нашият цар посети Италия и заедно с брат си принц Кирил Преславски гостува на кралското семейство в Сан Росоре. Този път вашият крал Негово Величество Виктор Емануил III му изтъкнал условията от религиозен характера именно: родените деца от брака да бъдат в католическа вяра. Негово Величество цар Борис III остана с впечатление, че пречките са преодолими и направи съответните постъпки пред Светия Синод, за което беше уведомен и кардинал монсеньор Гаспари и особено монсеньор Ронкали. Нашият Синод се съгласи на компромисно решение — момичетата, родени от брака, да бъдат в католическа вяра, а момчетата в православна.

— Господни Скарлатов, Негово Светейшество Папа Пий XI се обявява срещу всякакво посегателство на догматичния принцип. Освен това Ватикана има прецедент с българския двор още по времето на Фердинанд, печален прецедент… — напомни духовникът.

— Монсеньор Ронкали, нашият Спасител е казал да се разбираме помежду си. Ако всичко беше наред, нямаше защо да се събираме. Явно е, че ще трябва да се намери компромисна формула.

— От времето на цар Борис I Ватикана винаги е насочвал поглед към България, българите и българската църква. Ватикана не е загубил надеждата един ден тази църква да стане католическа… — каза Ронкали. — Изхождайки от Енцикликата на папа Пий XI за съюз между източната и западната църква с оглед бъдещото им сливане, сега именно е моментът българската църква да покаже своето благоволение и приеме тези минимални условия.

— Не е минимално условие страна с православно изповедание да има престолонаследник — католик. Това ще откъсне монархията от народа, а освен това унията исторически в момента е неосъществима. Но все пак, монсеньор, една католическа принцеса ще заздрави значително позициите на католицизма в България.

Намеси се Пиячентини:

— Нашият водач Дуче Мусолини, италианското правителство и, смея да кажа, италианският народ не са доволни от политиката, която води вашето правителство, на сближаване с Югославия. Огромен натиск има и от страна на Франция, Белгия и Англия срещу тоя брак. В какво положение ще се постави италианското правителство, което има в момента толкова международни трудности? Давате ли си отчет? Какво предлага българското правителство, за да възмести загубите на Италия от този брак?

— Господин Пиячентини, смешно е да се поставят политически условия за едно толкова естествено, нормално и всекидневно явление, каквото е бракът. Но смея да Ви уверя, че той ще заздрави политическите връзки между Италия и България.

— Господин Скарлатов — каза монсеньор Ронкали, — Княгиня Джованна Савойска е едно истинско дете, ангел небесен, божие създание, израсло в лоното на католическата църква. Може би е най-красивата принцеса в света, обичана от целия италиански народ. Тя е умна и музикална. Гражданите на Рим ще бъдат нещастни, че няма да я виждат в операта, във филхармонията и театъра. Нейното милосърдие и обич към бедните са всеизвестни. Мислите ли, че тя ще бъде щастлива в България?

— Монсеньор Ронкали, разбирам болката от раздялата с такова създание, както благоволихте да го наречете, „ангел небесен“. Но дъщерите на Виктор Емануил III са твърде много даже за един такъв велик крал като италианския. Едва ли толкова лесно бихте могли да намерите жених за принцеса Джованна?… А цар Борис III е държавен глава на една страна, с която се съобразява цялата европейска политика. Така или иначе той е единственият православен владетел с титлата цар, след като руският си отиде от историята. Освен това едно младо момиче не е съвсем лишено от някои земни желания за съпруг, семейство, деца… Тя е благоволила да намекне, че не е безразлична към нашия владетел. Е, как мислите, че ще сдържите нейната, меко казано, буйност? Няма ли това да доведе до скандали, с каквито е пълна световната преса. Помислете, монсеньор, и върху зестрата, която е твърде оскъдна. И обърнете внимание, че нашият цар нито за миг не е поставил някакво условие за тази зестра, тъй като го водят високи чувства, а не дребнаво търгашество. Ние винаги бихме намерили подходяща принцеса и, смея да кажа, не по-малък ангел от принцеса Джованна, но тук се намесват чувства и вие като християни сте длъжни да се съобразите с тях.

— Господин Скарлатов, аз лично и господин Пиячентини сме за този брак. Единствената отстъпка, която можем да направим, е тази — само първородният син да бъде кръстен в православна вяра.

— А ако бог благоволи да даде на нашия владетел само дъщери?

— Повече от тази отстъпка не можем да направим. Даже при това положение върху принцеса Джованна вероятно ще бъде наложено наказание от папата.

— Отлъчване?

— Не. Тя е дете и децата не се наказват толкова сурово.

— Ще предам това на моя владетел цар Борис III, а също и на Светия Синод. Особено трудно ще бъде със Светия Синод. Но дано щастливо се разреши този брак за благото на българския и италианския народ!…

— Амин!… — каза монсеньор Ронкали.

Глава десета

След пътешествието до Петрич Скарлатов цяла нощ преценява защо Царят го намеси в играта. А срещата в италианското посолство го убеди напълно, че преговорите за женитбата са отишли твърде далеч и едва ли неговата намеса е била толкова нужна и решаваща… Той само открехна малко завесата и по-скоро изясни случая за себе си. По никой начин не се касае за политическа сделка. Италия не беше този фактор, който би укрепил България и би премахнал бариерата на изолация от Европа. Цар Борис просто желаеше да има семейство, а към младата принцеса Джованна наистина изпитваше чувства. Сведенията за нея, до които Скарлатов се добра, само потвърждаваха изводите му. Тя нямаше нито кой знае какво образование, нито пък блестеше с особен ум или някакви изключителни качества, като изключим младостта и хубостта й. Едва ли би могла да влияе политически на монарха. А и той ясно разграничаваше в преговорите женитбата от политическите ангажименти. В създалата се ситуация по-интересен за Скарлатов се открояваше самият Борис III. Нелишен от хитрост и комбинативност, той преследваше упорито и настойчиво целите си. Тази черта на характера Царят завидно прикриваше с външна любезност, мекота и демократичност. Той умееше да заангажира на своя страна много хора и да ги привлече в осъществяването на замислите си. Това означаваше, че има някаква своя програма, дълбоко спотаена. Основното, което се налагаше, бе, че владетелят на България съвсем нямаше намерение да бъде пионка в ръцете на правителството или на военните, а по-скоро се стремеше изцяло да поеме властта в ръцете си, като ръководи външната политика на страната чрез послушни министри и държи армията в ръцете си. Ходовете му поне досега показваха, че по всеки проблем дълго разсъждава и в повечето случаи изводите му са правилни, що се отнася до главното — запазване на короната. Само като далечен прицел той си поставяше обединена и силна България с монархия за векове. Липсваше обаче едно основно нещо у владетеля — действието. Твърде много размисли и нерешителност, когато трябва да се втурне в атака. В кризисните ситуации оставяше да действат другите, като винаги си запазваше вратичка да се измъкне, ако те не успеят. Така стана в 1923 година, така стана и в 1925 година. Тактиката му беше да се разграничи от военните и министрите, провеждащи кървавия терор. Имаше моменти, когато играеше ролята на пленник на правителството, на човек с вързани ръце, несъгласен с много неща, които се вършат. Но те се вършеха в негово име и всяка смъртна присъда започваше с: „В името на Борис III, цар на българите“… И въпреки нежеланието си бе принуден да подпише голяма част от тях, понеже убийците не искаха единствено те да поемат отговорността. И това негово двуличие все повече и повече биеше на очи. Опитваше се да измами другите, а мамеше себе си. Докъде щеше да стигне — Скарлатов не знаеше. По-скоро доникъде. Защото владетел, който не поглежда истината в очите и не застава твърдо на една или друга страна, в края на краищата се проваля. Някога Наполеон Бонапарт не се поколеба да убие Енгиенския херцог и пое вината върху себе си, знаейки, че ще възмути цяла Европа. Той действаше бързо и решително, щом се убедеше, че е застрашен. Борис III искаше да убие Енгиенския херцог, но други да поемат отговорността. Аналогията, която правеше Скарлатов, може би не беше съвсем точна, но отразяваше общия смисъл на височайшето поведение, когато трябваше да запази властта и монархията. Борис отново се върна към въпроса, защо Царят го намеси в играта? Каква полза целеше?… Поставена върху тази плоскост, задачата се решаваше сама по себе си. На Царя му трябваха пари, тъй като му предстояха големи разходи за пътуването до Италия, за ухажването, за евентуалния годеж и накрая — за предстоящата сватба. Ето защо той избра банкера за сватовник. Касаеше се за финанси и лицето, което трябваше да ги осигури сам или заедно с други, бе Скарлатов, както някога при подобни ситуации. Царят не го каза пряко. По принцип той така не действаше. Остави банкерът сам да прецени. Не изтъкна и миналото, нито това, че спаси навремето живота му. Но ако се наложеше, нямаше да се поколебае да напомни дълга му. Ето докъде опираше всичко!… Пази се от данайците, когато ти носят дарове, спомни си Скарлатов толкова често цитирания стих от „Илиадата“, превърнал се в човешка мъдрост. И сега трябваше да плаща дълга си. В момента Банката нямаше свободни чужди девизи. А на трезора и на аварийните запаси из чуждите банки не искаше да посяга. В тия години на валутен недостиг той няколко пъти бе посягал върху светая светих на всяка банка — златните авоари и ценните книжа, като смяташе, че със следващата сделка ще ги възмезди. Разпуснах се много, мислеше си Скарлатов, твърде много…

От няколко месеца борсовите бюлетини и директивите, получавани от Пари Ба, не бяха никак оптимистични. Всички съветваха да се спрат кредитите и се съберат по възможност най-бързо взиманията. Едно дълго писмо от Ван Юлиус — притежателят на банкерската къща „Мезон Щерн“, написано в традиционния стил на приятелство между двете банки, му изясняваше много неща. Според него навлизаха в критична фаза. Подведени от благоприятната стопанска конюнктура след Първата световна война, банките се бяха разпуснали много в кредитирането и все по-трудно и трудно събираха вземанията си. Индустриалците нямаха пари да изплатят даже лихвите. Създала се беше ситуация на голямо производство без пласмент. Складовете стояха натъпкани от селскостопански произведения, въглища, петрол и всякакви стоки. Цените бързо падаха. Както винаги първо в банките отекна назряващата буря. И ето тъкмо сега се налагаха нови разходи за женитбата на Царя. Разбира се, монархът щеше да гарантира с имуществото си, по-специално с горите, които притежаваше. Но и цените на дървения материал спадаха главоломно. Изводът беше един. Назряваше финансова война и щеше да се запази този, който има пари, а не стоки или гори. Цяла сутрин Скарлатов чете бюлетините и нежеланието му да даде свободни пари във валута се затвърждаваше. След една реална преценка реши поне да намали разноските си. Избра за обект Йосиф Карасулиев. Той се беше притаил, не се втурваше в никакви сделки. Даже в тая с Рилските гори спечели, като не кредитира, а Търговската банка, макар да беше поела концесията, изплати големи суми, защото в крайна сметка тя си оставаше институция, работеща с пари. Ако те липсваха, изчезваше и Банката. Каква би била ползата за земеделеца, ако има чифт волове и рало, а няма орна земя. С Йосиф Карасулиев щеше да му е трудно, почти невъзможно. Той по-отдалеч от Скарлатов подуши накъде духа вятърът и едно след друго ликвидираше предприятия и недвижима собственост. Продаваше стоките под варантен кредит на загуба, като ги превръщаше в пари. Той нямаше да даде нито лев, ако не бъде притиснат. Но с какво?… Тук му дойде на помощ Туше Динев. Неговото детективско бюро винаги следеше действията на Командитното дружество и банката на Карасулиев. Събираха фактите и правеха изводите, независимо дали се засягат интересите на Търговската банка. Йосиф не изпускаше никога възможност да разори някоя и друга банка, когато му паднеше случай — повечето провинциални, — и парите се посипваха в неговата. Но той направи грешки в кредитирането, и то съществени. Командитното дружество, ръководено от Елиазар Фархи, се бе насочило към тютюна, който се смяташе за основно износно перо и носеше поначало печалба и във валута. Централата му се настани в град Дупница[199]. Оттам контролираше изкупването и манипулациите по тютюна в Пиринска Македония и до голяма степен в цяла Южна България. Хвърлиха много пари за построяване на складове. Всичко това ставаше със съдействието на ВМРО, която взимаше своя дял от печалбите, като в замяна на това определяше по договореност с Командитното дружество изкупните цени. А те бяха ниски, по-ниски, отколкото в цялата страна. Защото Организацията имаше неписана власт и държеше производителите в железни ръкавици. Достатъчно беше само да направят опит за обединение и протест, за да се разправи с тях по най-зверския начин. Безнаказано убиваха непокорните и държаха в страх и подчинение населението. Да търгуваш в зоната на влияние на ВМРО можеше само посредством нея и едноличния й водач Иван Михайлов. Лека-полека и Организацията се бе превърнала в акционерно дружество със съответните печалби. Свързващото звено за финансовите й сделки стана Македонската банка. Така се придаваше законен характер на всяка операция, а чрез банката на Карасулиев Иван Михайлов изнасяше капитали в чужбина на своя сметка. Отношенията между партньорите се развиваха блестящо, докато съюзът носеше печалба. Но от две години хоризонтът започна да се помрачава. Цената на тютюна падна на международния пазар. Командитното дружество счете, че това е временно явление, и не продаде манипулираните тютюни в очакване на по-добра конюнктура, но на другата година вече не ставаше и дума за цените. Просто нямаше кой да го изкупи. Така че складовете на Командитното дружество пращяха от бали тютюн на реколтите за две години, без перспектива да се продаде в чужбина. Огромни капитали бяха блокирани в стока. А за една банка пари, които не са в оборот, са тревожно явление, начало на крах. Отношенията между ортаците се помрачиха. Карасулиев отказваше да изплати втората реколта, като се позоваваше на липсата на пласмент, и обещаваше да уреди плащанията, след като продаде предишните. Обаче ВМРО и Иван Михайлов държаха да получат своя дял независимо от всичко. Така назря един конфликт, отиващ твърде далеч. Македонската банка, изчерпала авоарите си, почна да се клати и заплахата от срутване ставаше все по-реална.

Туше Динев имаше добри връзки в Организацията и бе осведомен точно за нарастващия конфликт. Двете групировки не можаха да постигнат споразумение. Никоя от тях не искаше да отстъпи, понеже се касаеше за милиони. Ако Карасулиев направеше компромис, щеше да разклати устоите на собствената си банка. Ако Иван Михайлов отстъпеше, поставяше под въпрос финансовото съществуване на собствената си мощна организация, с разходи на една малка държава в държавата. Туше Динев узна за разправии във върховното ръководство на ВМРО. Централният комитет се състоеше от трима човека с еднакви права по устав. Но за никого не бе тайна, че Иван Михайлов решава еднолично въпросите, а другите двама само одобряват. При едно от заседанията за пръв път се явил конфликт. Двамата членове настоявали Организацията да се разправи с Йосиф Карасулиев. Иван Михайлов, все още не бил убеден в целесъобразността на подобно решение и го отложил. Но по сведения на Туше Динев — все повече клонял към мнението на останалите двама членове.

Ето при тази обстановка Скарлатов покани на разговор Карасулиев. Предлогът бе благовиден — загрижен е за съдбата му и от приятелски дълг иска да го предпази от грешна стъпка. Но желаеше да използва именно положението, че е притиснат до стената, за да постигне своите цели. Прие го в кабинета си. Йосиф му се видя угнетен и отслабнал. Тежки дни преживява и той, помисли си Скарлатов.

— Какво ще пиеш, мастика?

— Дай! Широко ти е около врата на тебе, Борисе! Ти растеш към небесата, а ние се снижаваме.

— Или обратното, ако става дума за пари и капитали.

— Парите не са най-важното на тоя свят.

— Какво чуват ушите ми?! Моят приятел се е изпълнил с презрение към дяволския метал?! Той проповядва извисяване на духа? Няма да се учудя, ако се върнеш в йезуитския колеж. Седни, Велзевуле, знаеш, че не те каня на философски разговор.

— Знам. Искаш чрез мене да вадиш горещи кестени.

— Горещи жълтици — да!

Стоманеносивите очи на Карасулиев се втренчиха в Скарлатов.

— Виж какво, Борисе, за мене времето е пари! Не ми е до празни моабети! Казвай, ако ще казваш нещо!

— Е, добре. Поканих те за нещо весело. Нашият владетел цар Борис III ще се жени.

— И чакаш да се разплача от радост?!

— Все пак, Йосифе, не е без значение, ако помогнеш на великото дело на любовта. След злополучното ти участие в аферата Де Клозиер дойде часът да изплатиш и този дълг. Няма защо да ти обяснявам благодарността на Величеството, нито как в очите на някои лица ще станеш патриот, жертващ личното си щастие за благото на цар и отечество!…

— Това ли било?! Няма да дам нито лев! Плащай сам! Не можеш да ме принудиш. Аз си тръгвам…

Карасулиев се надигна.

— Седни, Йосифе. Мислех, че с две думи ще се разберем. Достатъчно е да се лишиш от печалбите си по осъществяването на последния заем…

— Така ли? Парите са отдавна изхарчени! А аз такива нямам, нито валута!

— А трябва, Йосифе, трябва…

Карасулиев се изправи, но влезе Туше Динев с папка в ръка и вместо да изпълни намерението си, той се втренчи в него и не можеше да си тръгне. Туше Динев му действаше по странен начин. В дългата си практика Карасулиев го свързваше винаги с нещо лошо, стигащо до телесна болка.

— Добър ден, Йожи. Не очаквах, че ще те заваря… Впрочем, напоследък се занимавах доста с теб.

— С издебници нямам нищо общо!

— Но им създаваш много работа.

Усмихнат и любезен, Туше Динев остави папката на бюрото и се настани в свободния фотьойл. Йосиф отново седна. Борис разлисти папката и се зачете. Карасулиев ставаше все по-неспокоен.

— Скарлатов, напомням ти, че ти ме покани да дойда, а сега се правиш, че си в читалище!

— Йосифе, завладяващо четиво! Та ние в България сме имали 130 частни банки? Но от пристигането ти досега си разорил 17 провинциални и продължаваш…

— Аз не съм извършил нищо незаконно!

— Освен една мъничка, съвсем дребна грешка… Йосиф пак се надигна.

— Какво?

— Седни и слушай! В края на краищата не живеем само за себе си като орлите. Днес ни има, утре ни няма… А ти се дърпаш като дете, на което ще вадят разклатен зъб, но се благодари, че имам търпение!

— Ако питаш за здравето ми, никога не съм се чувствал по-добре.

— Не говоря за здравето ти, а за живота ти!

— Моя живот?!

— Именно твоя! Ти си посегнал на Македонската банка.

— Нищо подобно! Те сами си изкопаха гроба. Няма с това да ме уплашиш!

— Знаеш, че в нея не работят велики финансисти и дори не се занимават да броят парите, понеже ръцете им са заети да стискат револвери, бомби и ножове. Та банковият съвет — ако така може да се нарече Централният комитет на ВМРО — се е събрал начело с върховния финансист Иван Михайлов и са ти издали присъда.

— Какво говориш, Скарлатов?

— Засега изпълнението е все още под въпрос, но според мене нещата са предрешени… Алчността ти погуби последната капка предпазливост в твоя мозък! Е, постави се на тяхно място! Как би реагирал ти, ако някой бръкне в трезора ти?

Карасулиев дълго мълча. В кабинета се възцари мъчителна тишина. Най-после той заговори с прегракнал глас:

— Това истина ли е?

— Сведенията на Динев не подлежат на съмнение!

— Не ме ли шантажираш?

— Тогава смятай разговора за приключен! И за мене времето е пари!

— Туше… — каза Йосиф и се запъна.

— Да, Йожи.

— В името на миналото ни приятелство, поне веднъж в живота си ми кажи истината!…

— Вярно е, Йожи.

Чак сега Карасулиев осъзна положението, в което е изпаднал. Обзе го паника. Стана и взе да се разхожда из кабинета.

— Ако си уредя по някакъв начин сметките с Македонската банка?

— Нещата са отишли твърде далеч. Те първо ще те шантажират да изплатиш сумите, после ще се разправят с теб.

— Да, такива са — каза замислен Карасулиев. — Хем ще вземат парите и тютюните, хем ще ми светят маслото. Дай ми някакъв акъл!

— Но аз вече ти дадох, а ти отказа.

— Не разбирам защо трябва да давам и печалбата от заема?

— Защото това е единствения ти изход. Иван Михайлов е всесилен, но над него има още по-голяма сила, с която той единствено се съобразява — Царят! Така че като услужиш на владетеля, заедно с моя дял, разбира се, автоматично заставаш под сянката на трона, който ще те запази. Той има и ще има нужда от нас и занапред. Йосифе, сега разбра ли?

— Разбрах.

Омърлушен, Карасулиев стана. Тръгна си, но внезапно се спря на вратата и той, който винаги успяваше да се овладее, този път не успя. Нещо в него избухна и изсипа думите си, без да мисли:

— Ти, Борисе, цял живот си ми пречил! За много неща ми завиждаш! Но ще дойде и твоят час! Ние повече с теб няма да можем да пасем на една и съща ливада! Един от нас трябва да си отиде! И това си ти!…

— Къде останаха декларациите ти за братска любов?

— Оставям ги сега тук, в кабинета ти! Не винаги е полезно да вършиш благодеяния за чужда сметка. Днес аз претърпях голяма загуба. Но ще се оправя! И помни! Когато дойде твоят час, аз няма да ти подам ръка! Напротив, ще натисна главата ти във водата! Аз те предупредих!…

Йосиф Карасулиев излезе и силно затръшна вратата след себе си. Скарлатов и Динев дълго не проговориха.

— Какво мислиш? — най-сетне го попита Борис.

— Прилича ми на побесняло куче. От този момент той е наш смъртен враг.

— Да…

И сякаш четейки мислите му, Динев добави:

— Струва ми се, че от днес нататък ще се нуждаем от един или двама сътрудници, които да се занимават само с Карасулиев и Фархи.

— Нямам нищо против. Употребете за тая цел средства, без да се ограничавате!

След този разговор Скарлатов не бе сигурен, че е спечелил, като си поделиха заема с Карасулиев. Не беше ли по-добре сам да го изплати и запази поне неутралитета на този коварен и силен съперник Йосиф?… Той въздъхна. Станалото — станало! На война — като на война!…

Глава единадесета

На 3-ти октомври 1930 година агенция „Стефани“ съобщава за предстоящата сватба на цар Борис III с нейно кралско височество принцеса Джованна Савойска. Цялото й име е Джованна-Елизабета-Антония-Романа-Мария. Тя е четвъртото дете на Виктор Емануил III и кралица Елена. Бракосъчетанието ще се извърши в папската църква на Свети Франциск от Асизи. От 20-и октомври започва така наречената царска седмица. Пристигат бащата на Борис III — бившият цар Фердинанд, Хесенският княз с принцеса Мафалда — сестра на Джованна. Те заедно с италианската августейша двойка и дъщеря им Джованна отсядат във вила Констанца на седем км от Асизи. Всички бивши и настоящи царстващи дворове в света изпращат своите представители. От цял свят в Асизи пристигат журналисти. Американските агенции предлагат на собствени разноски за петстотин хиляди лирети да им се построи специален телефонен кабел от Асизи до Рим.

Събота, 25-и октомври 1930 година. Слънцето не изгрява над Асизи, облачно е. Населението на градчето е трийсет хиляди жители, а в момента тук са двеста хиляди присъстващи. Всичко е готово. Гарата е окичена с лампиони и цветя. Оттам до църквата се веят на пилони български и италиански знамена. Строени са 2800 пехотинци, две батареи, 600 кадети, 600 юнкери, 400 милиционери и 50 кирасири в парадни униформи с позлатени шлемове и пера, подбрани по ръст и красота, всеки около 2 метра височина. Чакат в шпалир. По облачното небе летят ниско аеропланни ескадри. В десет без четвърт пристигат един след друг влаковете: първият — синият — на италианското кралско семейство, във втория са принцеса Евдокия и княз Кирил. Кортежът се нарежда. В първия автомобил са крал Виктор Емануил, цар Борис и двамата им адютанти. Във втория — кралица Елена, цар Фердинанд, принц Кирил и дворцови сановници, в третия — принцеса Джованна Савойска, Пиемонтският принц с адютантите си и адютантът на Фердинанд. Дуче Мусолини е чак в десетия автомобил. Наредено е камбаните в долината на Умбрия да бият по двайсет минути както в деня на сватбата, така и на самата сватба. Военни музики свирят италианския и българския химн на площада пред църквата. Борис е в генералска униформа. Той подава ръка на принцеса Джованна, за да слезе от автомобила. В същия момент завалява проливен дъжд, който скоро се превръща в град. Шлейфът на младоженката е петнадесет метра и възпроизвежда част от прочутата везба, подарена преди столетия от Жан дьо Бриан, владетел на Изтока след IV кръстоносен поход. В черквата свещенослужителите чакат. Кортежът най-сетне влиза начело с крал Виктор Емануил подръка с дъщеря си, цар Борис подръка с кралица Елена, цар Фердинанд подръка с Пиемонтската принцеса, принц Кирил и принцеса Евдокия и прочее титуловани особи. Министър-председателят Андрей Ляпчев е с принцеса Кадрияно, а Дуче Мусолини с придворната дама госпожица Петрова. На входа са посрещнати от игумена на манастира, който подава светена вода на владетелите и принцовете. Хорът от 150 души — най-добрите във всички римски базилики, пее „Про пере ностро“. Шумът от градушката се чува и тук, в храма. Той е от най-тъмните в Италия, затова е допълнително осветен и за да не се закрият прочутите старинни фрески на Джотто, само пилоните са украсени със скъпи килими. Свидетели от страна на българския монарх са Принц Кирил и Вюртембергският херцог Алберт. От страна на принцеса Джованна са принц Умберто и граф Калви ди Берголо. Всички застават пред олтара. Хорът е до него, монасите — зад певците. Отпред стоят момиченца в снежнобели роклички с венци от цветя. Отец Рисо, който води сватбената церемония, задава на младоженците обичайните въпроси и произнася заключителната формула на тайнството. Борис поставя венчалния пръстен върху ръката на Джованна. Хорът пее сега композицията на отец Стела „Песен за Създанието“. Бракосъчетанието е кратко. От църквата кортежът се отправя към кметството. Тук брачният акт е подписан от свидетелите, а също от Мусолини и Ляпчев. В дванайсет и четвърт часа кортежът се отправя към вила Констанца на тържествен обед. В шестнайсет и трийсет часа заминават с влак за Анкона.

Корабът „Фердинанд“, който ще ги отведе в България, чака на военното пристанище на Бриндизи под пълна пара. Италианската ескадра, която ще го съпровожда — също.

Защо Борис избра тъй дългия и мъчителен път по море? А и корабът не е от най-комфортните и едва ли е най-доброто решение за медения месец на двойката. Отговорът е само един: защото той няма друг изход. Завръщането със самолет е опасно. Въздушните съобщения между страните правят своите първи стъпки. Разстоянието е голямо и самолетът трябва да кацне, за да зареди бензин. С влака трябва да мине през сръбска територия, а отношенията с Югославия не са още нормализирани, въпреки че сръбският крал Александър е пръв братовчед на принцеса Джованна. През разбъркана Австрия по Дунава също не може да мине, тъй като ще се движи пак край бреговете на страни, завзели български земи. Ето защо Борис избра този тежък път, но единствения, който няма да накърни неговото достойнство.

Прощаването на Джованна с близките е мъчително. Тя все още не си е изработила изкуството на цариците да се владеят при всички обстоятелства. Искрена и непосредствена, тя плаче. Изглежда в семейството на италианския крал владеят сърдечни отношения, а младоженката е любимка на всички. Престолонаследникът — брат й принц Умберто, едва сдържа сълзите си. Прегръща сестра си и я целува три пъти. Тя тръгва, очаквана от цар Борис, който е настрана от италианската фамилия, за да не смущава раздялата. Подава й ръка. Изведнъж Джованна се обръща назад, затичва се и пада на рамото на брат си. Той се мъчи да я утеши. Това е сензация за журналистите. Фотоапаратите святкат, кинокамерите се въртят, а принцесата, която вече ще се нарича царица Йоанна, съвсем по детски ридае. Не са весели братята и сестрите й, те горе-долу знаят къде отива. Най-после тя се откъсва от семейството си, за да тръгне с този чужд, все още непознат за нея човек, в чужда страна, сама, без близки. Борис наново й подава ръка. Царят се държи добре в тия минути. По инстинкт тя се притиска до него. Той говори като италианец, тъй като е майчиният му език. Вече е неин мъж и отсега нататък единствената й опора. Така агенциите и пресата предават прощаването в Бриндизи.

Корабът потегля към България… Капитанът Георгиев е осведомен, че предстои разваляне на времето. Италианският адмирал, командващ групата разрушители, повиква капитана и го предупреждава. Съобщават на Царя, че ще се разрази буря, но той настоява да продължат. В осем часа вечерта капитан Георгиев се принуждава да акостира в пристанището на остров Фани. Тук италианската ескадрила, по желание на Борис, се връща в Бриндизи, след като дава прощални салюти.

На другата сутрин, въпреки че бурята не е напълно утихнала, корабът отново потегля. Царица Йоанна страда от морска болест и не напуска кабината. Движат се към канала на остров Корфу. После напускат Кефалония и се отправят към Коринтския канал. Покрай него са се струпали многобройни зяпачи. От гръцкото правителство няма никой. По-нататък времето се оправя. Пътуват без препятствия до Галиполи. Военната музика свири на борда на кораба. Царицата се подобрява и излиза на палубата. Любопитна е и разговаря с екипажа. Минавайки край Цариград, целият турски военноморски флот, феерично украсен, посреща царската двойка. Отношенията с Турция и Кемал Ататюрк са традиционно добри. И двете страни са между победените в Първата световна война. Изгърмяват двайсет и един топовни салюта.

В български води при устието на Ропотамо корабът е посрещнат от трите миноносеца — „Дръзки“, „Смели“ и „Строги“. В пет часа и двайсет навлизат в бургаското пристанище. Целият вълнолом е отрупан с народ. Музиките свирят. Гръмва мощно „ура“. След тържествения церемониал височайшата двойка се отправя към влака по килими, посипани с хризантеми… Царят сега е облечен в униформата на морски офицер, а царицата в скъпо кожено палто с кафяв цвят на черни линии, кафява блестяща рокля с диамантена брошка и бисерна огърлица. В ръце държи малка чанта. Така влизат в царския салон на специалния влак, притежание на бившия монарх Фердинанд, където навремето е посрещнал кайзер Вилхелм. Влакът никъде не спира по пътя, но въпреки нощта на всяка спирка е излязло население. Налага се да забавят скоростта и да минават през гарите с три км в час.

Същия ден, на 30 октомври, става катастрофално земетресение в Италия с епицентър в областта на Анкона. Градът е разрушен, с многобройни жертви. Разрушения има във Флоренция, Падуа, Верона, Фаенца. В Адриатическо море се явяват необикновено големи вълни. Блъснат е върху кея на пристанището един американски кораб. Същия ден в София изгаря една от най-големите мелници на страната. Загубите възлизат на десетки милиони. Има ранени и обгорели. Вестниците на западната преса ще използват тези събития по подобие на Плутарх, който често започва жизнеописанията си на владетелите с подобни бедствия, ще направят свои прорицания за бъдещия брак. Три поличби: проливният дъжд и град в часа на сватбата, земетресението в Анкона и огромният пожар в София.

Независимо от това, София се готви да посрещне августейшите младоженци подобаващо, въпреки царящата беднотия. Министърът на народната просвета Александър Цанков разпуска за три дни учениците и студентите. Министерството на правосъдието прави списък на хиляда и сто затворници, от които петстотин ще се помилват напълно, а на другите ще се намали наказанието. Депутатите събират пари помежду си за подарък на двойката. Правят се специални подноси за хляб и сол, с които тя ще бъде посрещната.

На първи ноември в шест часа и двайсет минути сутринта царската композиция спира на гара Казичене, за да се приготвят за посрещането. Точно в десет часа влакът трябва да пристигне в столицата.

На площада пред гарата в галоп се появява ескадронът на гвардията в парадни униформи, всички на снежнобели коне и се построява на десния фланг до останалите войскови части. Перонът е украсен с борови клонки. По пилоните се веят български и италиански знамена. Един огромен площаден килим води от перона до царския салон, а друг — до изхода на първокласния бюфет, и двата посипани с хризантеми. В девет часа и петдесет минути на гарата иззвънява сигналният звънец. На десния фланг е българското знаме и почетната юнкерска рота, на левия фланг са Министерският съвет и други официални лица, начело с Андрей Ляпчев, всички със съпругите си. Пред самия вход на царския салон са митрополит Стефан и монсеньор Ронкали, който изглежда внушителен в розовата си копринена мантия. На небето се появява ескадра аероплани. В десет без една минута зеленият царски влак с гирлянди от свежи цветя спира на перона. Музиката засвирва церемониалния марш. Пръв слиза Негово Величество цар Борис III, но се обръща назад и подава ръка на царица Йоанна. Двамата поздравяват почетната рота. Гръмва националният химн „Шуми Марица“, а след него мощно „ура“. Царят се здрависва с всички министри и посрещачи поотделно. Те с дълбок поклон целуват ръка на Йоанна. През цялото време Борис неотстъпно върви до нея и с едносрични думи на италиански я ръководи в сложния ритуал. Сега застават пред духовниците. Царят нещо й прошепва. Тя се навежда и целува ръка първо на митрополит Стефан, а после на монсеньор Ронкали. Същото прави и той. Когато излизат на площада пред гарата, необичайно за това време залят от слънчева светлина, се чува шепот на възхищение. Някой гласно си изказва мнението: „Приказна царица“! И наистина тя е тънка като тополка, със стройни крака, издължена, но на ръст е колкото Борис, малко е уплашена, притеснена, донякъде несръчна, но може би най-хубавата от царските особи в света, както отбелязва европейската и българска преса. Бялата й копринена рокля, снежнобялото й кожено манто с яка от сребърна лисица подчертават нежната й кожа с леко матов оттенък, тъмните й очи с детска наивност в тях, правилен нос, очертани устни, бели зъби, дълга шия… На главата носи къс воал, обсипан със скъпоценни камъни, и диадема, принадлежала някога на покойната царица Мария Луиза. Сега Борис е в униформата на пехотен генерал. Ято от трийсет и един аероплана прелита над площада, наредени в буквите Б и И. Трите царски каляски с впрегатни породисти коне чакат. Младоженците се качват в първата. Фотографите ги наобикалят. Снимат ги. Те весело се усмихват към обективите. Фоторепортерите благодарят.

Най-после шествието тръгва към булевард „Мария Луиза“, за да стигне до голямата арка на Лъвов мост, едва пробивайки си път през народ и посрещачи, задръстили улици и площади, виснали като гроздове по балкони и прозорци. Има хора дори по покривите. Охраняващият кордон се огъва от напиращата публика. Полицаите се вмъкват в тълпата и се мъчат да я умирят. Кметът на София поднася на младоженците сребърна тепсия с хляб и сол. Той започва приветствието си с думите: „Царю честити, светла царице…“ Борис отговаря: „Дано нашето щастие бъде щастие за целия български народ!“… Френетично „ура“ и музика. Ятото от аероплани ту изчезва, ту наново се появява било с царския вензел, бил с буквите Б и И. Кортежът отново потегля сред учащи се, многобройни организации, еснафски сдружения, юнаци с униформите на дружеството, ловджии със зелените си оперетни шапки и кучетата до тях, сред касапи, обущари, шивачи и т.н.… Но когато напускат булеварда, на Царя му правят впечатление пустите улици. Охраната така се е престарала, че е обезлюдила една от най-красивите части на столицата. Свиват по „Московска“. Площадът пред Двореца е почти празен. Борис е недоволен и се мръщи. Едва когато стигат площада пред храма „Ал. Невски“, каляските спират. Тук ги посреща генерал Лазаров, пред самия храм. След него ги чака клирът, начело с видинския митрополит Неофит. Той поднася кръста на царицата и тя го целува. Йоанна ревностно изпълнява всичко, което й кажат. Двойката минава между шпалир от духовници, а пред олтара са наредени в дъга петимата митрополити на страната. Официалните лица, заедно с офицерството, са в южната половина на църквата. Депутатите — в северната половина. Дипломатическият корпус е застанал вдясно под амвона, срещу царския трон. Докато младоженците тържествено крачат, хорът на Николаев мощно запява „Исая ликую“. Двойката застава пред олтара. Сега запяват „Гряди, гряди, невесто…“. Тук ритуалът по решение на Светия Синод е съвсем кратък, тъй като вече е извършено обручението в Асизи. Цар Борис знае свирепата борба между своите министри, офицери и клира, затова благоразумно се е отказал от кумове, като определя за такива всички присъстващи. Видинският митрополит взема от масата двете златни царски корони, кръстосва ги над главите им, без да ги полага. А митрополит Стефан поднася златния потир, пълен с вино, първо на Борис, който пие ритуалните три глътки, а после на Йоанна. Тя е изненадана от разкошния храм. Несвикнала още с етикецията, младата царица с детински интерес се взира в полилеите, олтара, троновете и присъстващите. Крадешком следи всяко действие на Борис, който е врял и кипял в сложния православен церемониал, и тя избира единствения възможен засега начин да се държи под погледите на любопитното, клюкарско множество, като повтаря това, което прави той. Когато се кръсти, кръсти се и тя, когато се кланя, кланя се и тя. Трогателна е в послушанието си.

Гръмва „Многая лета“. Навън батареите стрелят така, че ревът на оръдията заглушава всичко и храмът се тресе. Царицата се прилепва плътно до Борис. После настъпва тишина. От името на Светия Синод митрополит Неофит държи реч, като нарича Борис „просветен наш венценосецо“, а Йоанна — „любимо дете“… Двойката целува последователно поднесените им кръст и Евангелие и сяда на мраморния трон. Така приема поздравленията на присъстващите, които се изреждат в нескончаема редица. Не липсва и опозицията. Борис намята коженото палто върху раменете на Йоанна. Тя напълно се е успокоила и гледа всичко с нескрито любопитство. Най-после излизат от храма. Там ги посрещат шейсет деца шаферчета в бяла коприна и с цветя. Царицата се разплаква. Фотографите щракат с апаратите. Кортежът наново потегля, следван от многобройните автомобили на присъстващите. Каляските влизат в Двореца. Официалните лица също. След кратък престой царската двойка се показва на балкона, за да приеме парада на войските. Той е внушителен. Свършва в един и половина следобед. Умора се чете по лицата на всички. Младоженците се сбогуват с официалните лица и се прибират в покоите си.

Каква разлика между истинското великолепие на сватбата в Асизи и тази в България! Тук бутафория, дървени арки, покрити с борови клончета, картонени позлатени корони, оголяло и обосяло население, стоящо с часове в очакване на кьорсофра. Не и е било лесно на принцеса Джованна след първите впечатления от страната, където занапред щеше да живее. Министри и депутати — имитиращи Европа балканци, облечени във фракове и цилиндри. Офицерство от професионалисти, загубили няколко войни, но с велико самомнение, получено от потушаването на три народни въстания и една кървава чистка със свой аналог — вартоломеевата нощ от средните векове. Ландскнехти, покрити със слава от избиване на собственото си невъоръжено население. Това, което сродява в този момент върхушката, е, че всички — от министър-председателя Ляпчев чак до Светия Синод, — всеки поотделно се смята за причината, за главния изпълнител на „светото дело“ да оженят Царя. Всички са със самочувствието на сватовници и сводници, очакващи да получат не само благодарност от Величеството, но и своя дял от софрата. А народът се тълпи по гарите и софийските улици, през които минава ескортът. Разните организации и институции, чак до сиропиталищата, се бият за местата, които ще заемат…

… Полудяла страна, помисли Скарлатов с тежко чувство в душата и си спомни думите на Ла Боеси: „Но, боже мой, как да наречем това, което виждаме, че едно голямо число хора не само се подчиняват, но служат; не само се покоряват, но и раболепстват пред един човек… и раболепстват така, въпреки че нямат нищо свое — нито имущество, нито деца, нито даже самия си живот, и търпят грабежи и жестокости от един човек? И то не от Херкулес или Самсон!… Как да наречем всичко това? Бедни, нещастни, безумни народи!…“ Но този гняв в сърцето на Борис спрямо своя народ бързо се смени с жалост и болка, защото си спомни за Матов. Сякаш отново видя тънката му, стройна фигура, облечена в черно, с ботуши и широк военен колан, пристягащ рубашката му на кръста… Видя умното му мъжествено и аскетично лице и тъга нахлу в гърдите му. Сега той се помъчи да види другите — не тези, които посрещаха, а останалите, мнозинството граждани на тази нещастна страна. През тия дни те продължаваха да си гледат работата, пасяха стадата и превиваха гръб над земята, която им даваше парчето хляб. Те не участваха. Не участваха и хиляди семейства, вдовици в черно, а децата в дрипи, осиротели завинаги от този човек и подобните нему, който се женеше и очакваше щастие в бъдещето… Те не излязоха на улицата. Те останаха вкъщи — жертвите, унижените… И омразата в техните сърца не беше по-малка от ликуването на силните. Те знаеха, че техният час ще дойде, и тогава?…

За този час и ден може би знаеше само бог!… Но той щеше да дойде! И тогава?…

Скарлатов изтръпна пред тази мисъл.

Глава дванадесета

Илюзиите, че настъпилият икономически спад е само една от поредните депресии, започнаха да се разсейват, докато накрая всички осъзнаха, че се отнася до световно явление. Частични кризи се бяха случвали и в миналото, но те бяха ограничени, по-скоро национални. Сегашното състояние не можеше да се сравни дори с най-големите природни бедствия като земетресения, наводнения или епидемията от испанската болест след Първата световна война, взела двайсет милиона жертви — далеч повече от избитите. Кризата показа няколко неща на човечеството: първо, че светът има обща, взаимосвързана икономика и провал в която и да е част на системата се отразява върху цялата система. И второ, разсея илюзиите на самите капиталисти, че владеят законите на икономиката и следователно могат да предвиждат бъдещето. Тази криза се обруши внезапно и изненада всички. Имаше ли симптоми, по които можеше да се предвиди? Имаше ли начини с общи усилия да се спре, или поне смекчи свирепостта й? Имаше, разбира се, но капиталистите не се оказаха на висота. Жаждата за печалби, за натрупване, без да се съобразяват с потреблението, ги доведе до груба грешка. Те бяха надценили своите възможности. Пагубната илюзия, че знаят всичко в областта на стопанството, че единствено те могат да го ръководят, че са всемогъщи, че самото провидение е предало в ръцете им света, за да го изхранват и водят към светли бъднини, неминуемо ги доведе до лъжливия извод, че те не са като останалото човечество, че са особени хора, слезли от друг свят, за да управляват планетата и народите. Но дойде часът на истината и…

Според Скарлатов човечеството имаше няколко идеи, дълбоко залегнали в съзнанието му. Те взаимно се изключваха и погледнато реално, не би трябвало да съществуват едновременно в един здрав мозък. Първата идея беше, че човекът е богоизбран, че е уникално явление и му е възложена задачата да управлява Земята с перспектива да прехвърли владичеството си върху Слънчевата система, съседните звезди и накрая върху цялата Вселена. Но животът, икономиката, жалкото състояние на хората, разделението на бедни и богати, властници и подтиснати, националните вражди, войните, безсилието пред природните бедствия и най-вече непознаването на законите, по които съществува и се управлява Вселената — от огромните галактики до частиците на атома, невежеството от плюс безкрайност до минус безкрайност определи втората голяма идея, наречена есхатологична — за края на света. Тя също така бе дълбоко залегнала в съзнанието на всички народи. Не случайно мита за всемирния потоп в различни версии го имаше в сказанията на всеки народ — от Гидгамеш и Ноевия ковчег, до съвременните разрушителни версии за свършека на Земята било от собствената, безумна дейност на човечеството, било от външна причина. Като пряко следствие от есхатологичната идея на човечеството възникна третата, че ако краят му е предопределен, тогава единственото спасение е помощ отвън, следователно е неизбежно появяването на спасител на човечеството, на лице, дошло някъде от Вселената, за да спре идващата пагубна катастрофа. Ако тук, на Земята, не съществува разум, или както евангелистът Йоан го нарича с гръцката дума Логос, то все някъде във Вселената има подобен и именно защото е разум, не може да позволи изтреблението на друг такъв, макар и по-примитивен. Идеята за Спасителя беше третата идея на човечеството. Но нито една от тях не удовлетворяваше Скарлатов. Защото той бе убеден, че разумът и знанието имат своите граници и без да иска, в своя житейски опит бе стигнал до мисълта на Сократ: „Аз знам, че нищо не знам“. Само тогава, според него, когато се определят тесните граници на човешкото съзнание и неговите възможности, човечеството ще може да живее в този така чужд и враждебен нему свят. Подобно съзнание позволява на човека да проникне съвсем малко в бъдещето и малко повече в миналото. Вярно е, че при такава концепция човек се приближава повече към животните, отколкото към вездесъщите ангели. Животното живее на света, защото несъзнателно спазва закона на живота, благодарение на единственото си оръжие — инстинкта. Оръжието на човека е разумът. А колко малко, почти никак не използваше той това оръжие, дадено му от природата. Потъпкал инстинкта си в името на разума, човек оставаше безпомощен. И ако капиталистите, ако отделният човек се опитваше да мисли — а за Скарлатов да мислиш, значи да не се противопоставяш на законите на Вселената и обществото и, колкото и трудно да е, да не влизаш в противоречие с тях — светът щеше да бъде друг. Скромност, смиреност и мислене, преди всичко мислене — такъв бе единственият изход! Защото всеобщата криза на капиталистическата система засегна болезнено всеки човек на тази земя. Тя му показа, че светът такъв, какъвто е, както и хората в него са също така невежи, подобно на последния абориген[200] в Австралия. Стана ясно, че е застрашено физическото съществувание на хората. Нещо повече, кризата беше не само икономическа, но и духовна и, както сполучливо се изрази американският писател Томас Уулф, „самата същност на катастрофата бе крахът на човешката съвест“. Как всичко на този свят бе свързано по странен начин!…

Кризата поначало започна като аграрна. Натрупаха се селскостопански продукти. Голямото производство доведе до спадане на изкупните цени. Производителите имаха все по-малко и по-малко пари и не можеха да купуват стоки. Така започнаха да застояват и индустриалните стоки. И когато цените на световния пазар спаднаха под производствените, селскостопанската криза се превърна в индустриална. Никой не купуваше, никой не продаваше, понеже и двете страни бяха вече неспособни да извършват обмена, наречен търговия, без който човечеството не може да съществува. В Апокалипсиса бе написано, че зверовият образ принуждава всички — малки и големи, богати и сиромаси, свободни и роби… да не могат да купуват или продават. Дали тия думи не се отнасяха до звяра-капитализъм и световната криза? Едва ли Йоан е имал предвид именно това, но аналогията се натрапваше и Скарлатов с учудване прочете в Евангелието на баща си горните редове, подчертани и заградени с червен молив. Именно в този период в съзнанието на Скарлатов се оформи идеята, че познаваме не самите закони на икономиката, а резултатите от противоречията помежду им. Така, както за елементарните частици по атома се съди по следата, която оставя върху фотографската плака сблъсъкът между други частици, така и икономическите закони се определяха не от статичното им състояние, а от сблъсъка. С други думи, познаването на икономическите закони бе резултат, а не познание на същност. Всеки опит да се въздейства върху икономическите закони води до крах. Единственото, което ти остава, е да се съобразяваш и да ги използваш. Но капитализмът винаги е искал и вярвал, че може да ги управлява. И тази идея е струвала твърде много преди всичко на хората, а не на пророците, които ги заблуждават, защото народите са тези, които в крайна сметка плащат заблудите. За Скарлатов световната икономическа криза бе просветление в мрака на заблудата и вътрешно той именно така я схвана. В годините след нея тя бе основният факт, от който изхождаше както в своята професионална дейност, така и в мисленето си. Тази криза промени не наведнъж, а мъчително бавно цялото му съзнание — с други думи, отношението му към заобикалящия го свят. Тя бе началото на третата промяна в мисленето на Скарлатов, началото на трети период от неговия живот. А ураганът на кризата бушуваше в целия свят. България по силата на своята стопанска неразвитост беше в периферията на циклона, който всеки момент щеше да я въвлече във вихъра на разрушението. Циклонът се бавеше, но щеше да дойде така, както, слънцето всеки ден изгряваше. И за разлика от други подобни бедствия, когато Търговската банка взимаше необходимите мерки, този път тя почти нищо не направи. Причината бе не глупостта или безволието на Скарлатов, а невъзможността да направи нещо. В годините след Световната война, години на добра стопанска конюнктура, той се увлече както всички свои събратя в кредитиране и в очакване на големи печалби. И когато трябваше да събере реколтата, на хоризонта се зададоха черни облаци, предвещаващи градушка и унищожение на посевите. За да излезеше здрав от идващата криза, формулата бе много проста: да събере кредитите, да затвори под форма на пари капиталите в банковите сейфове и спокойно да изчака минаването на бурята. Но тук Търговската банка се препъна. Тези, които бяха взели кредит, бяха в невъзможност да го върнат. Те не притежаваха спасителните за банката пари, тъй като ги бяха превърнали в предприятия или стоки, а банка без пари е като параход без океан. Така че Скарлатов бе с вързани ръце и не му оставаше друго, освен да изчака събитията. Не да ги предвари, а да реагира на всяко поотделно както може. Той се утешаваше донякъде, че кризата ще стигне границите на България вече обезсилена. Страната току-що бе получила заем. Валута имаше. Тя се пръскаше по безобразен начин, но това не го засягаше. Лека-полека Скарлатов се успокои, че кризата ще бъде избегната или в краен случай ще е незначителна.

Декември започна с мокър сняг. Небето се заоблачи. Улиците на София се разкаляха. Зимата настъпваше, но камината в кабинета на Скарлатов излъчваше приятна топлина, навяваща дрямка.

В чакалнята завари един младолик мъж, седнал на пейката срещу кабинета на Неделев, сякаш сбъркал мястото. Толкова изглеждаше неподходящ. Висок, кокалест, със светлорус перчем, падащ над челото. Изглеждаше на чужденец, на немец. Бе облечен като алпинист. Под зелената разкопчана винтяга се виждаше дебел, ръчно плетен пуловер с висока яка.

Панталоните му от груб вълнен плат завършваха под коленете, стегнати върху вълнени чорапи. Алпийските му обувки с дебели подметки и набити с железа приличаха на устата на акула. На пода до него стоеше изправена огромна раница. Всичко в облеклото му изглеждаше по немски акуратно и стегнато, а мъжът сериозен и малко трагичен. Тава впечатление се подсилваше от брадясалото му лице с хлътнали бузи и трескавия поглед на зачервените му очи. Пристъп на мъчителна суха кашлица разтърси посетителя. Скарлатов влезе в своя кабинет. Облече се и нахлузи ботинките в гумените галоши, за да се предпази от софийската кал. На излизане отново хвърли поглед към мъжа. Последният стоически чакаше. Можеше да помоли Неделев да го приеме, но се отказа. Не искаше да си разваля настроението. Навън влагата, леката мъгла и мокрият сняг го накараха да потрепери. Тръгна към „Юнион клуб“. Нямаше много публика. Сам седна на една маса близо до прозореца и дълго гледа булеварда и минувачите. Така остана до обед и си тръгна едва когато заведението взе да се изпълва с хора.

На улица „Леге“ видя пред себе си същия мъж с раницата на гърба. На главата си носеше вълнена шапка с пискюл, спусната надолу чак до ушите. Вървеше пред него и разглеждаше витрините. Накрая влезе в едно кафене. Скарлатов реши да го последва от любопитство и съчувствие. Не се съмняваше, че чужденецът е в беда. Кафенетата в България, останали още отпреди Освобождението, изпълняваха освен всичко и обществена функция. Те бяха запазена зона за мъжете и играеха ролята на английски клубове, обаче с демократични традиции. Тук всеки можеше да влезе, да се стопли и остане колкото си иска. Да прочете вестниците, да поиграе карти, домино, табла, а някъде и билярд. Но най-вече да се срещне с приятели, съмишленици, колеги в непринудена атмосфера. Клиентите на кафенетата обикновено бяха постоянни и можеше безпогрешно да намериш лицето, което те интересува или да ти дадат сведения за него. Незадължителната консумация или евтината чашка турско кафе правеха тия заведения достъпни за всички. А и да не поръчаш нищо, пак никой нямаше да те изгони. Скарлатов седна на масичката при немеца. Поръча си турско кафе, което веднага му донесоха. Лют тютюнев дим се стелеше из цялото помещение и когато някой отвореше вратата, то бълваше дим към улицата като от комин. Немецът мъчително се закашля. Скарлатов извика кафеджията и му поръча голяма чаша франк кафе. Кимна му да го сложи пред чужденеца. Последният учуден го погледна.

— Найн… найн…

Кафеджията се обърна въпросително към Скарлатов. Немецът взе да вади от джоба на винтягата портмоне.

— Оставете, господине — каза Борис на немски. — Видях Ви сутринта в Търговската банка.

Явно мъжът дори не бе го забелязал.

— Да, аз бях при хер директор Неделев.

— По каква работа?

— Извинете, но с какво право ме разпитвате?

— Аз съм генералният директор на Банката. Казвам се Борис Скарлатов.

Мъжът тържествено стана и подаде ръка.

— Инженер Ханс Думке.

А после заговори и Скарлатов не можеше да го спре. Само сухата кашлица го разтърсваше от време на време, но продължаваше трескаво и задъхано да разказва. Бил инженер-геолог, добър специалист, останал без работа. Сега в Германия имало милиони безработни. Тръгнал по чужбина. Бил в Югославия. Не намерил работа и там. Добрал се до България. Тук успял да се прехрани с малкото пари, които имал, а и хората били добри. Давали му подслон и храна. Така обиколил четирите основни планини — Рила, Пирин, Родопите и Стара планина. Водил си през цялото време бележки и оставил на съхранение голям сандък с проби от скали и минерали в едно планинско село. Но станало студено, овчарите се изтеглили към ниските места. Спал една седмица в запустяла къшла. Накрая не издържал и се разболял. Затова се принудил да слезе. Надявал се да заинтересува някого със своите изследвания, но напразно. При тия думи Ханс Думке изведнъж клекна над раницата и дълго рови. Накрая измъкна два отломъка от скала и ги остави на масата. На Борис нищо не му говореха. За всеки случай не бяха въглища, а приличаха на гранит. Той с недоумение погледна инженера.

— Това, господин директор Скарлатов, е уранова руда.

Борис напрегна мозъка си. Бе чел за самия елемент радий от изследванията на Мария и Пиер Кюри.

— Уранът какво приложение има в индустрията?

— Засега в медицината и се обработва само в няколко лаборатории по физика в света, но перспективата в близко бъдеще е велика! — разпалено каза немецът.

А след това изнесе почти едночасова лекция на Скарлатов за находищата на уран в света. Единственото в Европа било в Чехословакия. Сред геолозите се смятало, че Европа не притежава уран, но той, инженер-геолог Ханс Думке, доказва противното.

— Разбирате ли, господин Скарлатов, големината на моето откритие? То е епохално!

Скарлатов се съмняваше в това. Самият му вид със зачервени бляскави очи, бърз говор и маниашка убеденост в правотата не го окуражаваше. Сега дори съжаляваше, че го е заговорил. Но той беше инициаторът и трябваше стоически да издържи.

— Уранът като елемент е пръснат. В България… — продължи инженерът, но отново се закашля.

На Скарлатов му бе доскучал разговорът и искаше да го прекъсне.

— Господине, Вие не сте добре, ще продължим друг път. Позволете ми да се погрижа за Вас…

— Но защо? Ние току-що навлизаме в материята…

— Именно! Аз не съм специалист и трябва да смеля това, което научих.

Скарлатов стана. Немецът сложи раницата на рамо и двамата излязоха на тротоара. В този момент спря за миг колата на Неделев. Погледите им се срещнаха. Сякаш бяха го спипали на местопрестъплението. В края на краищата, да не би животът ми да се състои в правене на добро впечатление, с яд помисли Скарлатов. Отведе го в един хан с гостилница, с чийто собственик го бе запознал Терзиев. Настани германеца и каза на ханджията да се грижи добре за него. Помоли го да намери лекар. Ханджията обеща. Скарлатов му даде капаро.

На другата сутрин той не се изненада, когато в кабинета му влезе Неделев. Сигурно доста съм го засегнал, със злорадство помисли Борис. Но любезно го покани да седне. Неделев студено отказа.

— Смятам, че се врете в неща, които не разбирате — заговори направо той.

— Така ли? За мене Вие сте бизнесмен, а не научен капацитет.

— Като втори директор на Банката искам да Ви предпазя от глупави стъпки. Германецът е пълен идиот!

— Не знаех, че споделяте славянското пренебрежение към немците. Напротив, направи ми добро впечатление.

— Тогава ми остава само едно — правото на вето!

— Аз и нямам намерение да ощетявам Банката! Ще дам мои лични средства! — отсече Борис.

Неделев млъкна и неочаквано седна във фотьойла. Лицето му със спуснатите клепачи придоби обичайния си заспал вид.

— Имате ли поне малка представа за минното дело?

— Не винаги утъпканите пътища са най-преките и безопасни.

— Внимавайте, Скарлатов. Напоследък се впуснахте в доста несериозни сделки. Може би един ден ще съжалявате…

— По-скоро Вие и знаете ли защо?

Неделев отвори малко клепките.

— Защото сте неук! Всичките Ви знания са в една тясна област. Тук става дума да се заложи изключително върху развитието на физиката. Аз вярвам в прогреса и затова ще спечеля!

Неделев се надигна и без да се сбогува, излезе. Останал сам, Скарлатов се замисли. Така ли наистина беше, или се поддаде на раздразнението си. Той по-скоро се съжали над германеца. Впрочем още нищо не е решено, успокои се Борис. Но след два дни немецът пристигна вечерта направо в дома му, без покана. Скарлатов се раздразни от тази безцеремонност. Прие го хладно в салона. Не го почерпи с нищо.

— Господин генерален директор Скарлатов, аз денонощно работих и ето проекта.

Той извади от планшета купчина ситно изписани листа, а отделно разгърна топографска карта на масата.

— Изглежда неправилно сте ме разбрали. Аз нямам намерение да участвам във Вашите авантюри.

Немецът искрено се изуми. Надигна се от стола и извика:

— Но как така, господин генерален директор!

Този човек бе наивен като дете.

— Моля Ви, господин генерален директор…

— Наричайте ме господин Скарлатов. В България не е приет робският обичай на километричните титли!

— Извинете, аз нищо не разбирам, аз съм отчаян…

Скарлатов искаше на всяка цена да се отърве.

— Оставете проекта. Ще се запозная с него, когато имам свободно време.

— Но… но аз бързам…

— Не съм свикнал да се съобразявам с никого. Обикновено това предоставям на другите.

— Но моля Ви, господин Скарлатов… Аз вече не издържам…

— Господине, в удобно за мене време ще Ви уведомя за решението си лично или чрез секретаря.

Скарлатов стана. Дългият немец се надигна. Изглеждаше смазан.

Така във всяка сделка Скарлатов се колебаеше и минаваше от плюс към минус в разсъжденията си, като многократно пресичаше индиферентната нула, където му ставаше все едно. Още същата вечер се зачете в проекта. Все повече и повече се увличаше. От Скарлатов се искаше на първо време да закупи концесията от държавата. Теренът бе малоценен, нямаше нито гори, нито постройки. Гола, камениста, пустинна местност. Щеше да я вземе евтино. Една мина с един инженер, един техник и няколко работници. Още на другия ден го покани на нов разговор. Тоя път в библиотеката. Сервираха чай с коняк. Сега въпросите задаваше Скарлатов.

— В проекта пишете, че сте обходили находището в хоризонтален план.

— Точно така. И границите са строго определени.

— А ако надолу няма руда?

— Това е невъзможно! Пластовете отиват на дълбочина.

— Можете ли да ми гарантирате?

— Не, господин Скарлатов, не мога, докато не сондирам на няколко места.

Немецът беше честен и отговаряше честно. Скарлатов хареса това. Поне, ако пропаднеше, няма да е от въжеиграчи.

— Към края на изложението си пишете за флотационна фабрика.

— Да, господин Скарлатов. Тя е необходима. Теренът е труден. Наблизо няма железопътна линия, нито добро шосе. Това значи продукцията да се пренася с камиони. Представяте ли си тонажът? А благодарение на флотационната фабрика ние ще товарим обогатена руда в контейнери. Но на първо време фабриката може да почака.

— Щом ще хвърлям пари, нека да не играем на спестовни касички.

— Тогава ще трябва и един инженер-химик. Сега лесно ще намерим най-добрия.

— Отлично, господин Думке. Вече можете да си починете.

— Не, господин Скарлатов. Искам да замина за Германия. Предстои ми много работа.

— Кога?

— Другиден, ако е възможно.

— Но ние нищо не сме договорили.

— Аз Ви вярвам, господин Скарлатов.

— Е, добре, елате утре да Ви дам документ, с който да теглите пари в Германия.

— Откъде?

— От Норд Дойче Банк.

Високият костелив немец се изправи. Той беше трогнат.

Няколко дни по-късно Скарлатов купи концесия от държавата за бъдещата уранова мина. Всички смятаха, че е хвърлил пари на вятъра, но дълбоко в душата си той имаше друго чувство. Дали това не беше интуицията за големия удар, както се изразяваше баща му. За всеки случай въпросната сделка ще му докаже със сигурност дали има тази тайнствена, неопределена мистична дарба, наречена късмет, щастие, интуиция… Скарлатов не знаеше, че тази сделка ще бъде последната за много години напред, и макар че интуицията не го подведе, тя му изигра далеч по-лоша шега, отколкото можеше да предположи…

Част трета

Глава първа

Световната криза се разрази в България със закъснение — едва през 1931 година. Външната търговия на страната се кредитираше от няколко банки. Първо спряха заемодаването чуждите банки — Генералната, Кредитната, Балканската, Италианската. Но странно, вносът в страната не намаляваше. Западните търговци се насочиха към страни още незасегнати напълно от кризата и продаваха всякакви стоки с намалени цени. Очакваха големи печалби от чуждите нещастия. Вестниците бяха изпълнени със съобщения за финансови крахове, самоубийства на милионери — отначало в Америка, а после в развитите европейски страни. Безработицата там достигна невиждани размери. А в това време складовете на едро в България пращяха от европейски стоки и застояли реколти. Износителите напразно чакаха да се покачат цените на международния пазар. В резултат на това малките запаси от чуждите платежни средства бързо се изчерпиха. Банките останаха без валута. Търговията замря и се очерта една тъжна картина: стоки, които не могат да се продадат, и огромни външни заеми, които не могат да се изплатят. Търговската банка изчерпа капиталите си и остана в невъзможност не само да кредитира, но и да получава лихвата от раздадените заеми. Налагаше се да посегне на резервите, за да продължи своята дейност. А това значеше началото на края. И Скарлатов правилно разбра, че сега той трябва да докаже способността си на капитан по време на буря. Зае се с аварийната дейност с присъщата му енергия. Започна със събиране на кредитите. Резултатът бе нищожен, но все пак… Идваше ред на хирургическите операции — да реже отделни части от тялото, за да запази мъждукащия живот в него. Банката му приличаше на балон, който стремително пада от височините и рискуваше да се разбие в земята. Неговата дейност се състоеше в това да изхвърля баласта, макар и ценен, с единствената цел да задържи балона във въздуха. Едно след друго предприятия, мини, фабрики, магазини, стоки минаваха в чужди ръце на безценица. С всички сили се мъчеше да задържи внесените капитали от частни лица. Наложи се да увеличи лихвения процент на влоговете, но същото направиха и останалите банки. За кредит вече не ставаше и дума. В началото на 1931 година индустриалците и търговците, свързани с Банката, започнаха да теглят от капиталите си в налични пари, защото им трябваха. И това беше вече осезаема тенденция. И въпреки че работата на Банката бе намаляла, през цялото денонощие влизаха и излизаха хора — агентите на Динев, индустриалци, неплатили лихвите си, поемни лица, съдия-изпълнители. Тя приличаше на армейски щаб пред решително сражение. Телефоните непрекъснато звъняха. Пристигаха телеграми от чужбина и се изпращаха в същото количество. Закъснелите гуляйджии, прибиращи се призори по тихите софийски улици, можеха да видят светещите кабинети на Търговската банка, които угасваха чак когато слънцето се покажеше. Туше Динев отново се премести при стария си шеф.

Една седмица след сватбата на Царя Скарлатов осъмна в кабинета си и това напоследък не беше изключение. На вратата се почука и влезе Неда. Заради него тя се бе преместила от вилата в Банката. Носеше поднос с кана кафе и две чаши. Борис избута многобройните папки така, че да направи място. Другата кръгла масичка също бе отрупана с архива. Само той можеше да се ориентира в този хаос. Миг след това се появи Туше Динев, елегантен и свеж. Как този човек умееше да поддържа такъв вид, това винаги учудваше Борис. Двамата започнаха ритуала на пиенето, както в младите години. Сипваха кафето в огромните порцеланови чаши с дебели стени, за да се запази топлината. Беше гъсто, катраненочерно, лъскаво като нефт, без захар. У Борис отново се бе върнала младежката упоритост и невероятната му работоспособност. Вътрешно се радваше, че не е загубил тези качества, защото той беше от тези хора, които чувстват, че живеят в пълния смисъл на тая дума само при големи битки. А тук ставаше въпрос да бъдеш или да не бъдеш. След малко пристигнаха младият секретар Христов и адвокатът Чернаев. Този стар човек, облечен старомодно, с висока твърда яка и голям възел на вратовръзката, излъчваше стабилността на отминалата епоха. Прекомерно дебелата златна верижка на часовника, минаваща напряко върху жилетката, му служеше за емблема на тежест и сигурност. Откакто пое юридическата работа на Банката, кантората му се разшири. Закупи цял етаж от една сграда с много стаи, хубава юридическа библиотека, две машинописки и секретар. Имаше инстинкт към новото, добре отчиташе и своите възможности, затова назначи в кантората си млади, способни юристи, български и европейски възпитаници, акуратни, знаещи, можещи, които вършеха работата на високо ниво. Предприятието му в тия времена на съдебни спорове и процеси цъфтеше. Освен това той взимаше процент от спечеленото дело извън солидния хонорар. Затова неговите сътрудници бяха богато платени и ревностно изпълняваха задълженията си. Впоследствие някои от тях станаха професори в университета, други съдии във висшите инстанции. Този прост, хитър човек имаше едно незаменимо качество — така да се държи с тях, че цял живот да му бъдат благодарни. Подобно умение е изключително ценно в страна, където по принцип ръководителят се има за безпогрешен, поради илюзията, която му създава постът, и смята, че основната му функция е да заповядва. Чернаев се вслушваше в съветите на младите и само в краен случай използваше правото си на вето, с други думи, той бе обичан. Въпреки старостта, на лицето му имаше някаква младежка живост, особено с характерното извъртане на очните ябълки в орбитите до бялото. И сега, след като очите му извършиха това сложно движение, той поздрави и седна във фотьойла. Туше Динев му поднесе кафе с подчертано уважение. Последен дойде Неделев. Откакто започна кризата, тези сутрешни сбирки станаха ритуал за работата на Банката. Пръв започна доклада си Неделев. Спря се главно върху захарната индустрия. Ставаше въпрос за ликвидиране на две големи фабрики. Цената на този продукт се определяше от държавата. Общо нещата се свеждаха до следното: ако запазеха досегашния капацитет на производство, нямаше кой да купи захарта и тя щеше да остане в складовете, без да се пласира нито в чужбина, нито в страната. Но още преди да бъде произведена, фабриките трябваше да заплатят на цвеклопроизводителите реколтата. Получаваше се порочен кръг. Защитени от закона, производителите искаха да продадат реколтата. Изправени пред фалит, фабрикантите отказваха да изкупят цвеклото, понеже не можеха да продадат произведената захар. Нито една от двете страни не отстъпваше. Фабрикантите затвориха фабриките, настъпи безработица, вдигнаха се стачки. И двете страни разбраха, че без компромис е невъзможно. В момента се водеха преговори и някой трябваше да поеме щетите. Желаещи за такова самоубийство липсваха. Банката и групата, свързана с нея, не можеше и да помисли за печалби, а само за ограничение на загубите. Сега всеки лев бе ценен. Стремежът й бе да се намалят площите на захарното цвекло, а държавата да заплати част от произведената захар и това бе осъществимо. Динев докладва главно положението в другите банки. Карасулиев по стария си разбойнически навик смяташе да се задържи за сметка на другите. В момента подготвяше поглъщането на една провинциална банка, Скарлатов благодари на сътрудниците си, след което Неделев напусна кабинета. Останаха Динев, Христов и Чернаев, който избута папките от малката масичка, за да направи място на своята. Скарлатов се обърна към секретаря си:

— Тук ли е?

— Да.

— Нека влезе!

След малко той въведе един мъж на около трийсет години, нисък на ръст, с лъскав череп без коса, елегантно облечен. Това, което правеше впечатление, бяха високите токове на острите му ботинки, които приличаха на женски обувки. Те по никой начин не го правеха висок, а по-скоро суетен. В ръка носеше малко кожено куфарче.

— Седнете, господин Ханджиев.

— Накарахте ме да чакам твърде много, а пък аз съм зает човек…

— Да, да, знам…

Ханджиев седна и остави куфарчето на коленете си. Беше неспокоен. Черните му очи шареха по лицата на присъстващите. Скарлатов само разгъна папката пред себе си и я затвори. Нямаше нужда от нея — всичко му бе ясно. Оставаше да започне операцията. А тя бе трудна за него, тъй като се намесваха елементи от морално естество.

— Защо чичо Ви не дойде?

— Господин Скарлатов, моето присъствие е напълно достатъчно. Няма въпрос, по който да имаме различия с чичо ми. А той, както знаете, е и възрастен човек, затова е оставил в мои ръце цялата дейност на предприятието.

— За съжаление!

— Няма да ме обидите. Мисля, че това е последен път, когато мога да Ви разреша подобно отношение. Втори път няма да има!…

— Ще се задоволим и с един път, господин Ханджиев. Можех и без Вас да пукна цирея, но не го правя в името на чичо Ви и само от уважение към него! От основаването на Банката той е неин клиент — лоялен, може би недостатъчно инициативен, но с морал. Говори ли Ви нещо тая дума?

— А на Вас?

— Запомнете си въпроса! Ще получите отговор след малко.

— Минете направо към заключението!

— Е, добре… От днес нататък фирмата „Ханджиев и сие“ за земеделски машини престава да съществува. Става дума как технически да се извърши.

Маниашка усмивка се появи върху лицето на Ханджиев.

— Почва да ми става интересно… Продължете, в тази скука не винаги човек може да се забавлява…

— В миналото Вашето предприятие беше свързано с австрийски фирми. Връзките Ви датират отпреди Световната война…

— От какво се оплаквате, господин Скарлатов? Работата на всяка банка е да финансира вносители като мен. Ако бях на Ваше място, вместо този ненужен разговор, бих Ви финансирал.

— И какво ще спечеля от това?

— Ако ми помогнете още малко, ще успеем да се задържим, а после ще получите своето с лихва!

— Аз дълги години правех точно това и резултатът е налице — бавно, но сигурно търкаляне по нанадолнището.

— Вие явно не сте осведомен върху действителното финансово състояние на фирмата.

Борис все още напълно се владееше.

— Моля, бихте ли изслушали господин Чернаев?

— Излишно, но щом настоявате.

Чернаев се изкашля, извъртя очите си до бялото им, замижа и след като ги отвори, започна:

— Господин Ханджиев, предлагам Ви да разгледате този документ…

Той подаде листа. Ханджиев хвърли поглед, усмихна се и каза:

— Та именно тази оферта потвърждава моето становище! Локомобили[201] със съответните гарнитури и резервни части, които струват по петстотин хиляди лева единия, аз съм купил по двеста хиляди лева бройката! Е, господин Скарлатов, имате ли подобна сделка във Вашата практика?!

— За моя радост — не! Но продължете, господин Чернаев.

— От десет купени локомобила с валута са продадени само четири, нали?

Ханджиев кимна с глава.

— Продали сте ги по четиристотин хиляди лева единия.

— Двеста на сто печалба! На изплащане със съответните гаранции — преди всичко залог на имот — най-сигурния!

— В момента срещу Вас се води процес от лицето Иван Димитров Лалев — производител на жито.

— И ще го спечеля!

— Същият в срок от три години е внесъл сто и осемдесет хиляди лева и след това е изпаднал в пълна невъзможност да продължи изплащането на локомобила. Загубил е всичките си пари.

— Но кажете нататък! Именно на това държа.

— За останалите пари Вие продавате нивите на Лалев по най-разорителен начин. За сто тридесет и шест декара взимате четиридесет и пет хиляди лева при действителна стойност четиристотин и трийсет хиляди лева. После изнасяте на публична продажба локомобила. Чрез поставени лица го купувате за четиридесет хиляди лева.

— Блестяща търговска сделка!

— Моля, не прекъсвайте господин Чернаев. Това не е сделка, а бандитизъм — каза Скарлатов.

Туше Динев го погледна и леко присви клепачите на сините си очи. По тоя начин той сдържаше гнева му.

— В резултат селянинът остава без имот, без локомобил — гол като сокол! — заключи Чернаев.

Борис не се сдържа:

— По същия ли начин ще се разправите и с останалите купувачи?

— Аз съм търговец, а не меценат!

— А не Ви ли е минавало през ум, че съм Ви финансирал с една-единствена цел — да внесете машини за едри частни стопанства, с крито да поставим земеделието на модерни основи, с високи добиви! Да продадем реколтата на външния пазар и по тоя начин в страната да постъпят нови средства, които ще увеличат нашите възможности!

— А печалбата?

— Тя сама ще дойде!

— Вие сте били сантиментален, господин Скарлатов…

Борис сви пръстите си в юмрук, но продължи:

— В същото време Вие дължите на Банката двайсет милиона лева. Досега изплащате само лихвите, и то не акуратно. Би трябвало да сте внесли поне парите от ограбените хора и да погасите част от дълга си!

— Има време до срока!

— Къде са тези суми?

— Не съм длъжен да Ви давам отчет!

— Напротив, длъжен сте! И понеже не искате, давам думата на господин Динев.

Той накратко изложи моменти от частния живот на Ханджиев — по няколко пъти на годината пътуване с любовницата си; напълно е зарязал жена си и двете си деца. За тях се грижи чичо му; напоследък е купил огромен апартамент за един милион лева на същата особа; води пазарлък за вила в Овча купел; всекидневен посетител е на най-луксозните локали в София. Живее на широка нога.

— Съжалявам, че някога чичо ми се е доверил на Вас! Това не е банка, а средище на интриги и клюки.

И този път Скарлатов не избухна. Инстинктът му показваше, че не трябва да го прави. В цялото държание на Ханджиев имаше не само предизвикателност, но и увереност в собствената безнаказаност.

— Защо, господин Ханджиев, се спряхте на локомобилите?

— Защото работят с пара. Петролът е скъп, а в България има само въглища.

— Как бихте ми обяснили, че локомобилите са изхвърлени от употреба в цял свят, а фирмата, която ви ги е доставила, ликвидира? По наши справки тия десет локомобила са били залежали и тя е успяла да ви ги пробута, виждайки пред себе си гениален търговец!…

— Вие ме шантажирате!

— И последният идиот знае, че основната земеделска машина си остава тракторът „Форд“!

— Този епитет за мен ли се отнася?

Скарлатов избухна и вече никой не можеше да го спре:

— Аз тия локомобили ще ти ги набутам… Некадърник! Жалък агроном с купена диплома! И патки не бих ти дал да пасеш! Аз ще продам тия нещастни локомобили като старо желязо, за да си върна поне малка част от парите!

— А как?

— Ще сложа запор на складовете ти, негодник такъв!

Ханджиев се изправи. Голият му череп стана като варосана стена с малка прибавка на охра.

— Вие ще отговаряте за тия думи! Аз повече Ви нямам доверие като банкер!

— Отлично! Вие ще изплатите дълга си и аз с наслада ще се лиша от Вас!

— О, не, господин Скарлатов, нямам никакво намерение да Ви изплатя дълга от двайсет милиона лева! Така че съветвам Ви да се примирите!

— Забравяте, че кредитът е варантен. Вие сте пред фалит!

— Не, господин Скарлатов. Аз ще присъствам на Вашето погребение и, простете за откровеността, с удоволствие!

Той потупа коженото куфарче.

— Нося Ви поредната вноска. Жалко за парите! Можеше да не ги изплатя. И от този миг нататък аз очаквам най-после да бъдете повален в прахта, докато пукнете! Моля, наредете на Вашия касиер да приеме въпросната сума!

Скарлатов бе искрено изненадан. Откъде бе взел толкова пари? Кой в тия времена би му ги дал? Или е продал нещо?… Гневът отново го обхвана:

— Марш при касиера! Жалък Рудолф Валентино! Остават ти малко дни! Заради чичо ти не смятах да стигна дотам…

— Докъде?

— До екзекуцията ти!

С гордо вдигната глава, смешно изправен на високите си токчета, този суетен мъж излезе от кабинета. Настъпи мълчание, но тримата мислеха едно и също: откъде Ханджиев е намерил пари?… И с каква цел? За да прекъсне мъчителната тишина, Скарлатов съвсем алогично каза:

— Можете ли да ми обясните какво жените намират в това себелюбиво, нахално и нищожно джудже?

— Защото виждат в него милиони, които ходят на два крака! — отговори Динев.

Глава втора

Няколко дни по-късно пред Скарлатов се разкри истинска картина на търговско престъпление. До този момент в практиката си той не се бе сблъсквал с подобно дръзко нарушение на закона от страна на „Ханджиев и сие“. Стана му ясно, че Банката е претърпяла мощен удар с далечни последици. В първия момент, обхванат от ярост, той реши безмилостно да смаже и двамата. Но когато наново прегледа цялата документация с въпросните клиенти, датираща от края на миналия век, реши да се срещне със стария Ханджиев по морални съображения. Чудо не очакваше. Старият отдавна не ръководеше фирмата. Името му стоеше формално.

Посети го в дома му. Живееше в нова, модерна кооперация на Цариградското шосе. Позвъни на вратата, но дълго не му отваряха. После се появи една млада жена по престилка, с хубавичко, повяхнало и уморено лице. Чуваха се детски гласове и тропот. Скарлатов се представи. Без да каже дума, тя го въведе в един обширен хол, зле поддържан, отдавна небоядисван, с изпотрошена мебел и продупчени килими. Скарлатов вече не помнеше откога не се бе срещал със стария Ханджиев. Сега пред него седеше във вехто, огромно кресло с изпокъсана кожена тапицерия един грохнал човек. Върху кръглата масичка до него имаше чаша вода и шишенца лекарства. Почернял мангал пред краката му служеше за отопление на огромното помещение. Едно малко момченце дърпаше ръкава на изтъркания му халат и повтаряше:

— Деди, деди бе…

Жената вдигна момченцето на ръце. То взе да пищи и веднага го изведе от хола, като затръшна вратата.

— Седнете, господин Скарлатов. Извинявайте, че лично не Ви посрещнах. Аз вече не мога да ходя…

Скарлатов избра една по-чиста табуретка.

— Очаквах Ви… — продължи старецът. — Знаех, че ще ме зачетете. Благодаря Ви…

Още тук Борис се поколеба дали да разкаже всичко на стареца. Защо трябваше да измъчва този болен човек над 80 години? Но бистрите черни очи, незамъглени от старческо слабоумие, и ясният му глас го накараха да остане.

— Старост-нерадост… Никой не идва при мене. С никой не говоря и ако не са внуците и снаха ми, все едно че съм жив погребан. А колко са мили да знаете!… Само старостта може да разбере и се поучи от детската душа… Когато майка им излиза, аз ги наглеждам.

— Вие самият имате нужда от грижи.

— Снаха ми е великолепен човек! И защо трябваше да се опари, да изгори от Ханджиеви!… Ето кое ме мъчи.

Старецът избърса с нечиста кърпичка сълзата от окото си.

— Знаете ли, тази сутрин си спомних младините. Велик човек беше баща Ви! Той излъчваше светлина около себе си, която озаряваше и неговите клиенти…

И въпреки че съзнанието на Борис бе заето със съвсем друго, той се увлече от разказа на стареца. А докато говореше, Ханджиев се преобрази, върна се живостта му. Една история на възход, на велики надежди за лично щастие. Защото за работливия Ханджиев, израсъл в крайна мизерия преди Освобождението, парите олицетворяваха този предвечен нагон за щастие. И пред Скарлатов се разгърна една картина на труд и лишения в името на целта…

… Млад човек открива съвсем мъничко дюкянче в София. Продава синджири, катран, коси, сърпове, брадви, тесли, лопати, мотики, изковани от цигани, въжета, канап, тел, ръчно направени пирони, катинари. Клиенти са шопите от околните села. Живее като куче в склада на дюкянчето без печка в суровите зими. Пести всеки гологан[202] и открива сметка в Търговската банка. Почти всеки месец носи там грошовете си, завързани в кърпа. Капиталът е нищожен и едва нараства, но младият човек упорства.

„Една сутрин, тъкмо внасях при касиера малка сума, и виждам великия човек — баща Ви, да влиза в залата с гишетата. Всички млъкнаха. Погледнах го и се смалих. Каква гордост, каква царственост и сила! И той застана пред мен. Изгледа ме и рече:

— Вие сте господин Ханджиев, нали?

Този голям човек знаеше за мене, за дребния дюкянджия, името ми?!…

— Последвайте ме, господин Ханджиев, в кабинета ми, имам разговор с Вас!

Уплаших се, да не съм направил някой золум. Но той се усмихна и аз тръгнах като куче след него, понеже разбрах, че се решава нещо важно в живота ми…“

Тук, в кабинета, старият банкер подробно разпитва клиента. Ханджиев нищо не скрива — малко дюкянче със скромни печалби. Банкерът проверява сметката му и спестяванията. Поглежда го с острия си поглед и той неволно става на крака.

— Господин Ханджиев, Вие знаете магазина за железария на австриеца Хелер. Той ликвидира и напуска България. Бихте ли отишли лично при него?

— Защо, господин Скарлатов?

— За да купите стоката му.

А това беше най-големият подобен магазин в България с вносна стока от стомана доброкачествена, превъзхождаща нашите ковашки изделия. Но все едно с два гроша да купя чифлик!

— Аз нямам пари, господин Скарлатов.

— Но аз имам. Вървете, пазарете се за всяка лопата. Дайте малко, съвсем малко! Вие сте беден човек и ще се борите като лъв. Австриецът е пропаднал. Той не познава България, нито българския народ и така му се пада! Но стоката си я бива!

— Как, Ваше Превъзходителство!

— Парите ще дам аз! И тръгвайте, дявол да Ви вземе, докато не съм се разкандардисал!

— Но Вашите пари могат да пропаднат.

— Слушай, момче! Смятам те за смел и надежден човек! Ако като банкер не рискувам нищо, няма и да спечеля.

И така бедният дюкянджия излиза от Банката объркан. В следващите дни води преговори с австриеца. На последния му е опротивяло всичко — и тая страна с диви, стиснати шопи, и примитивният живот. Не се и пазари много. Дюкянът става собственост на Ханджиев, а Ханджиев — собственост на Скарлатов, „барабар с кондурите“. И започва възходът му. Работата се разширява, печалбите също. Скоро плаща дълга. Натрупва капитал. Отваря два нови магазина, склад в провинцията. Скарлатов при всяка вноска го вика в кабинета си.

— Бихте ли искали да закупите акции? — пита ме един ден…

— Какво?

— Възможност за големи печалби, без да си мръднете пръста. Капиталът Ви лежи в Банката неизползван, а е голям.

— Вие знаете, Ваше Превъзходителство. Аз баща си не помня, Вие сте ми баща.

— Но може и да загубите.

— А Вие, господин Скарлатов, участвате ли?

— Разбира се.

— Тогава няма какво да му мисля!

Подписвам, взимам акциите. После парите текат. Друг път минава край магазина. Влиза. Ей така, отбил се… Всички млъкват и го гледат. Селяните свалят калпаци, а той ми казва: „Ханджиев, облечен сте като хамалин. Не подобава нито на богатството Ви, нито на ума Ви!“. Прати ме при своя шивач и станах европеец. Купих къща. Но нито се ожених, нито заживях нашироко. Бях прост. Точно преди Балканската война ме вика:

— Ханджиев, време е да затворите магазините. Както сте закарали с тоя денонощен труд, ще пукнете като говедо.

Помислих, че е недоволен от мен.

— Какво съм прегрешил, Ваше Превъзходителство?

— Дюкянджии в твоя бранш много. Продаваме магазина ти и толкова! Отсега нататък ти ще доставяш стока за тях. Ще имаш само складове.

— А как ще я купувам?

— Ще я купуваш лично от складовете на Австрия и Германия без посредници. Ще ти излезе с петдесет на сто по-евтино.

Разтрепервам се.

— Знам само турски.

— За истинския търговец няма националност. Езикът на търговията е един по цял свят. И се стегни, иначе ще ръждясаш като застояло желязо!…

Не исках, но се подчиних. А после научих и немски — аз, полуграмотният чирак, и ходех по Европа като у дома си. Докато накрая станах доставчик на едри селскостопански машини…

Сега в стаята настъпи мълчание. Време беше да се откъсне старецът от миналото, помисли си Скарлатов. Чувстваше се обезоръжен. Поколеба се за миг дали да остане. Имаше ли смисъл?…

Старият човек се разрида. Скарлатов го остави да се успокои. Едно от децата влезе в стаята и застана на вратата, но снаха му го дръпна. Наново настъпи тишина. Ханджиев вдигна разплакалото си лице.

— Знам за какво идвате, господин Скарлатов… Тежко е за мене да гледам как всичко се срутва…

— Виновен е племенникът Ви.

— Не беше лошо момче, той… Взех го от село, след като брат ми се помина, и ми стана като син. Пратих го да учи в Чехия и в Австрия… Глупав е, млад е… А снаха ми е ангел! Какво ще стане с внуците ми?…

— Доколкото разбирам, сте прехвърлили всичките си прерогативи на племенника?

— Да, и фирмата с целия актив и пасив. Аз вече не участвам.

— Това ме облекчава. Дойдох да Ви осведомя какво става.

— Господин Скарлатов, аз съм на края на живота си. Само съдбата на снаха ми и децата ме интересува. В общи черти знам, че ще ни обявите в несъстоятелност.

— Положението е далеч по-лошо. Губите всичко.

— Има ли значение, когато губя живота си?

— Племенникът Ви ще влезе за дълги години в затвора.

— Може би съдът ще му даде отсрочка?

— Да, ако се касаеше до взимания. Но е извършено престъпление и той попада под ударите на наказателния закон.

Старецът се размърда на креслото. Помоли Скарлатов да му подаде чашата с вода и отброи капки от едно шишенце. Замириса на валериан. Изпи течността и го погледна вече със спокойни очи.

— Знаете ли състоянието на фирмата в момента? — продължи Скарлатов.

— Зная, че в складовете е залежала непродадена стока, но вярвам да намерите купувач, макар и на много ниска цена.

— Там е работата, че при проверката на складовете цялата тая стока липсва. Разбирате ли? Всичко, което има цена, липсва.

— Но как! Доколкото знам, тя е под варантен кредит при Вас.

— Е, стигнахме до същността на въпроса… Вашият племенник, през главата на Банката, е продал всичко, и то на невероятно ниска цена, под възможната, която е могъл да вземе.

— Но Вие можете да оспорите тази незаконна сделка съвсем леко.

— Ще бъде излишно. Той е прехвърлил на румънска територия цялата складова наличност и я е продал на трето лице. Останали са само осем локомобила, които са на цената на старо желязо.

— Но Вие можете да заведете процес и вземете парите, които е получил от продажбата.

— Той ги няма! С тях се е издължил на Карасулиев. Без Ваше знание е взел преди години кредит от неговата банка и сега му е върнал всичко, заедно с лихвите.

— А на Вас?

— Нито лев! Цялата загуба пада върху Търговската банка.

— На каква сума изчислявате загубите?

— Над двайсет милиона лева.

— Простете, господин Скарлатов…

Старецът разбра и пред очите на Борис се смали, грохна.

— Постъпете както трябва, господин Скарлатов — каза той с прегракнал глас. — Какво не бих дал, за да Ви върна загубата, но нямам нищо… О, боже!…

Старецът захлупи лицето си с ръце. Скарлатов се изправи. Нямаше никакъв смисъл да продължи. Съжаляваше, че е дошъл. Излезе сам. В коридора миришеше на яхния. Едно дете пищеше. Тихо затвори вратата след себе си и тръгна надолу по стълбите…

До обед имаше много време, но не искаше да се върне в Банката. Пресече Цариградското шосе и тръгна по една алея на парка. Нямаше никой. Мъглата още не се бе вдигнала. Сланата по пейките стоеше. В тишината той чуваше стъпките си върху изсъхналите листа. Тази среща го разстрои. Какво се бе променило?… Някога преди войната болшинството от търговците приличаха на Ханджиев. За тяхната дейност подхождаха само две думи: почтеност и доверие. Ето принципите, върху които се градяха взаимоотношенията. Почтеност и доверие… А след войната тия принципи лека-полека изчезнаха и на тяхно място дойде страхът, че всеки ти е враг. В миналото сделките често се извършваха без свидетели, без документи, само с една дума: да или не. И тя тежеше повече от всяка писмена гаранция. Къде е истината — сега или в миналите идилични години? Нима всичко тогава е било илюзия и кризата сега поставя нещата на мястото им?… Недоверие и непочтеност! Ето Действителността! Каквито и гаранции да получиш, няма на този свят кредит без доверие, че ще ти върнат с лихвите това, което си дал. И Скарлатов се питаше как, на каква основа отсега нататък ще протича банковата дейност?… Когато избухна кризата, в съда постъпиха от страна на кредиторите многобройни полици за протестиране и обявяване на длъжниците в несъстоятелност. Ако заведените дела се изпълнеха, хиляди търговци щяха да бъдат разорени. Ударът върху тях щеше да е голям, но не фатален, защото банките и другите кредитни учреждения, след като съберяха дълговете си, щяха отново да бъдат способни да кредитират търговията и тя постепенно щеше да се изправи на крака. С други думи финансовият фундамент, върху който се развиваше тази дейност, щеше да остане. Но търговските закони се оказаха неподготвени да го запазят. Пролуките в това законодателство позволяваха на всеки длъжник да поиска от съда отсрочване, „мораториум“ и събиране на част от вземанията. Българските съдилища започнаха с широка ръка да дават подобни отсрочки без ограничения относно времето, условията и гаранциите при такова отлагане. Длъжниците, които в началото все още изплащаха по нещо, напълно се деморализираха и ставаха все по-безскрупулни. Кредиторите изпаднаха в паника. Отначало те се задоволяваха да получат само петдесет на сто от дълга си, а останалото да опростят. Но работите не спряха дотук. Длъжниците не искаха да изпълнят и такова споразумение. Процентът взе да пада на четиридесет, тридесет, десет и стигна дори до пет процента от дълга. Последва масово разорение на кредиторите. Банките една след друга банкрутираха и в края на краищата настъпи парализа на стопанството. Няма икономика на тоя свят без кредит, а кредит без защита от държавата чрез закон е празна дума. И вместо държавата да реагира бързо, тя се впусна в проучвания, комисии, парламентарни дебати, отлагания от сесия на сесия, а в това време скакалците унищожиха кредита, с други думи — икономиката. Скарлатов искаше да запази Банката, искаше, макар и с тежки рани, да се измъкне от пропастта, но как? Да се обединят и проведат общо битката? Беше невъзможно! Изпаднали в паника, всеки спасяваше сам себе си. И той трябваше да действа сам за сметка на други банки и банкери. Но нали така разсъждава и Йосиф Карасулиев. Тогава? Значи битка помежду им? Както навремето Анибал след сражението при Кана — той накарал пленените римски легионери да се бият по двойки, после победителите пак по двойки, докато накрая останали само двама римски войници. И, ако се вярва на историците, последният се самоубил. Той изтръпна пред мисълта, че с Йосиф Карасулиев ще бъдат тези последни двама легионери, избиващи се пред погледа на картагенците. Повече не можеше да отлага! Реши пръв да направи стъпката. Излезе от парка и се обади по телефона от аптеката до Орлов мост. По редица съображения Борис го покани в една ахчийница на пазара и Йосиф се съгласи. Там поне щяха да бъдат на спокойствие.

Глава трета

Скарлатов отвори вратата на ахчийницата. Обгърна го бяла топла пара и миризма от гозбите. Беше рано за обед, полупразно, но топло и уютно. Тенджеретата върху огромната печка с много колела къкреха. На крайната маса в едно сепаре Карасулиев вече го очакваше. Пред него имаше чиния с варено и нарязано шкембе, посипано с лют червен пипер и мастика във водна чаша. Стана прав, докато Скарлатов седна.

— Защо досега не си ми казал за тази ахчийница? — попита Йосиф.

— Не знаех, че си такъв любител на фолклорни манджи!…

Скарлатов го изгледа. Лицето му съвсем не излъчваше радост, по-скоро нескрито напрежение. Стоманеносивите му очи гледаха събеседника някак тежко, а не живо както в миналото.

— Ти често употребяваш думата „благодарен“ и хубавото е, че не влагаш никакво съдържание в нея…

— Да не започваме по тоя начин! Искам да се отпусна… Искам да се наям като хората! Аман от неприятности!…

Йосиф изпи на един дъх мастиката и поръча нова. Скарлатов поиска за себе си кана вино и същото мезе.

— Отдавна очаквах да седнеш на една маса с мен и поговорим като стари приятели…

— Не чух добре, като какви?… — попита Борис.

Йосиф съвсем спокойно каза:

— Скарлатов, не искаш ли да си подадем ръка?

— С удоволствие, но как? По кой начин?

— По човешки!

— Някога аристократите на ешафода, преди да склонят глава на дръвника, подавали ръка на палача — кавалерски жест, с който го оневинявали за занаята му.

— И ти си благородника, така ли?

— И двамата не сме аристократи. Сравнението не беше подходящо. А и унизително е приятелски жест към крадец!

— Аз също мога да говоря хамалски!

— Йосифе, искам да ти разкажа една история…

— Нямам време за бабини деветини, но за да разбереш, че съм любезен, карай!…

— Имало един стар, почтен търговец…

— Анонимни лица не ме интересуват!

— Казвал се Ханджиев. Предприятието му вървяло, докато дошъл сина на брат му…

— Мошеник, женкар и подлец.

— Но преди няколко години си го кредитирал с пет милиона!

— Аз си получих вземанията и за мен въпросът е приключен!

— Само че за моя сметка!

— Срещу теб не съм извършил нищо!

— Но той дължи на банката ми над двайсет милиона лева!

— Моите съболезнования!…

— Щях да ги приема, ако не беше ти главният виновник!

— Аз също имам в запас подобни обвинения за теб!…

— Изпаднал в паника, ти извършваш престъпление.

Йосиф спря да яде и втренчи стоманените си очи в Скарлатов. Сега го слушаше с цялото си внимание.

— Подплашваш глупака Ханджиев с предстоящия му банкрут и позор, а после му подаваш „спасителен“ пояс — продажба в Румъния на складовата наличност от машини! При това отлично знаеш, че стоката му е под варантен кредит от мене! Намираш му и мющерията и взимаш своя дял. Което е най-подлото, внушаваш му, за да ме приспи, да изплати поредната вноска от лихвите, докато трае прехвърлянето на стоките в Гюргево. Ти, Йосифе, си по-лош от крадец, защото си моралният подбудител, на престъплението, но уви, Ханджиев ще бъде вкаран в затвора!

Докато траеше обвинението на Скарлатов, Карасулиев не трепна. Заговори веднага, след като Борис свърши.

— А как ще докажеш?

В този въпрос се криеше всичко. Сега беше сигурен, че Йосиф е действал именно така! И не от паника, а със студен разум, целенасочено и планово срещу неговата Банка. Това бе отговорът! Но не можеше да го докаже. Не можеха да му помогнат нито Туше Динев, нито Чернаев. Настъпи тежко мълчание.

Докато се хранеха, Скарлатов го наблюдаваше. Карасулиев ядеше, но някак механично и злото изражение на лицето му не слизаше. Поне накара звяра да изскочи от бърлогата си!…

— Мечтаех за такова ядене, но ти ми го развали!…

— Е, вярно е, не струва пет милиона, колкото изяде от моята Банка!…

Скарлатов допиваше втората кана вино, но алкохолът не му действаше. Ахчийницата се изпълни с хора. Шумът стана непоносим за Борис. Той искаше да си отиде, и то веднага, понеже рискуваше да избухне. Когато се надигна от стола, лицето на Йосиф изведнъж се промени и стана дружелюбно. Устните му бяха готови да кажат нещо смешно, закачливо:

— Борисе, почакай! Стига сме се карали! И двамата сме на един хал. Да си подадем ръце! Гръб до гръб съм сигурен в успеха. Двама срещу всички! Иначе ни чака банкрут!…

Ето това бе моментът, в който Скарлатов се изправи отново пред решение. Предложението бе приятелско, разумно и най-важното — му спестяваше бъдещи неприятности. Йосиф успя да се преодолее и постъпи като цивилизован човек. Но годините на финансови битки, на възход и погроми бяха отнели на Борис присъщата нему доброжелателност и развили в него свирепите инстинкти на отмъстителност и вечно подозрение. Чувството на обида, че е изигран, че някой, който и да е, а особено Йосиф Карасулиев, му предлага подкрепа, го изпълни с яд и отвращение.

— Твърде късно, Йосифе! Аз приемам нещата такива, каквито са!

Лицето на Карасулиев помръкна.

— Тогава и аз!

Без да се сбогува, Скарлатов излезе от ахчийницата. С разкопчан балтон, въпреки студа, той вървеше по влажните софийски улици и устните му мърдаха, сякаш за да кажат нещо особено лошо, унизително и обидно на Карасулиев. Все пак разумът му, тая вечна спирачка и опонент на действията му, и сега, макар и подтиснат, макар и задушен, му казваше, че е постъпил зле, че това ще му струва скъпо и вероятно всичко. Но той не можеше да се върне назад. Вероятно Йосиф още седеше в ахчийницата и ако кавалерски му признаеше, че е сгрешил, тогава всичко се решаваше още в същия миг. Обаче тоя глас на разума заглъхна. Злоба обхвана изцяло душата на Скарлатов и затъмни съзнанието му.

Когато се прибра в Банката, върху бюрото му стоеше писмо от Банк дьо Пари е де Пей Ба, явно донесено от куриер, тъй като липсваха пощенски печати. Скарлатов внимателно го прочете. Не че се надяваше на някакво чудо, но вярата в могъществото на този финансов гигант, макар и твърде разколебана, все още съществуваше. Преди две години Скарлатов бе предупреден да не се разпуска и събере вземанията си. Той си взе бележка, но беше вече късно. Парите отдавна бяха раздадени. От съобщенията в световния печат знаеше, че и Пари Ба изпитва големи трудности. Та коя банка по време на криза не изпада в тежко положение! И все пак никой не се съмняваше, че финансовите гиганти ще се задържат. Той се надяваше както преди векове, че Гранд сеньорът — банката-майка — ще се притече на помощ. Но писмото не оставяше никакви илюзии. Сухо и делово му съобщаваха да се оправя сам, тъй като собственото им съществувание е поставено на карта. Това обаче, което го засегна най-много, беше, че на тях им е все едно дори ако изчезнеше от лицето на финансовия свят. Точно такава формулировка в писмото нямаше, но тя се чувстваше. Пожеланията в края на писмото за успех му прозвучаха като гавра. Дали баща му е изпадал в подобно положение? От разказите и кратките записки на стареца знаеше, че в миналото два пъти е банкрутира! Първия път умишлено, за да запази капиталите си, а втория път действително. Въпреки това се бе съвзел и довел Банката до разцвет. Но времената бяха други. Сега един банкрут означаваше окончателно ликвидиране, смърт. Тези разсъждения го мобилизираха и той реши да поеме битката сам, без съюзници, като разчиташе единствено на ума и опита си. Паниката му се замести с увереност и готовност за действия. Затова когато въведоха Татарски в кабинета му, той го посрещна спокойно, дори весело.

Отдавна работите на Татарски никак не вървяха. Скарлатов дълго време отлагаше тази среща. Изпитваше нескрити симпатии към него. А може би го спираше и връзката му с Роза, колкото и рядко да я посещаваше. Сега той стоеше пред Скарлатов с внушителната си физика на борец, с неподвижен, мускулест врат. Костюмът сякаш едва удържаше фигурата му и внушаваше впечатление, че е достатъчно едно рязко движение, за да се разпорят елегантните дрехи, като паднат в краката и оставят тялото му в неговата антична голота и хубост. Татарски винаги го предразполагаше и със своята учтивост — малко високопарна, но бодра и човешка. Борис твърдо вярваше, че силните и едри хора крият благородство в себе си. Покани го горе в библиотеката си. Пред чаша коняк беседата им щеше да прилича по-скоро на приятелска, отколкото на делова. Пръв заговори Татарски:

— Ваше Превъзходителство, знам, че поводът, по който се срещаме, прилича на погребение, но искам да Ви кажа, че аз и моите колеги сме Ви дълбоко признателни! Никога в целия ни чергарски живот не сме живели по-човешки.

— И аз Ви благодаря, Татарски. Вашето заведение беше за мен пристанище в житейските несгоди и може би единственото място, където получавах малко човешка радост.

— Щастлив съм да чуя, господин Скарлатов. За всеки случай мога да Ви уверя, че ние напускаме без грош в джоба!

— Никога не съм се съмнявал във Вашата почтеност! А парите отдавна съм ги прежалил, така че е излишно да говорим за тях. Чернаев ще извърши юридическите формалности, които ще отнемат време. Така че ще се виждаме още…

— Простете, но не мога да отбегна един въпрос… Във Вашата банка остана някаква моя нищожна гаранция — колекцията ми от марки. Знам, че сега цената им в цял свят е паднала, но все пак те струват нещо. Ако ги запазите, един ден ще се вдигне цената им и ще възмездите част от загубите си. Моля, оставете ги за Вас лично. Филателията е велика страст. Сам ще се убедите…

Скарлатов се усмихна и каза:

— Стига ми Банката…

Той стана, отиде при касата и взе оттам трите тежки кожени английски класьора и допълнително донесе българския. Остави всичко на голямата маса.

— Аз нямам право да Ви отнема тази велика страст.

Татарски се развълнува и очите му се навлажниха.

— Простете, господин Скарлатов… — и той се извърна, за да избърше сълзите си.

Борис знаеше, че артистите са емоционални натури и плачат по повод и без повод, но му стана приятно.

— О, господин Скарлатов! Повярвайте ми, никой в живота ми не е правил подобен подарък. И запомнете, няма нещо на тоя свят, което не бих сторил за Вас, разбира се, според своите възможности. Благодаря Ви, че в тия години запазихте единственото дело на моя живот. Иначе отдавна да бяха продадени. Но, моля Ви, нека останат при Вас! Иначе нуждата ще ме накара да посегна към тях.

— Добре. Ще ги оставя в трезора на Банката. Какви са Вашите планове за бъдещето?

— Никакви. Ние, циркаджиите, живеем ден за ден. Даже при тоя крах изпитвам някаква радост, че ще бъда отново свободен, напълно свободен!…

— А препитанието Ви?

— Вероятно ще тръгна по света… Малко затлъстях, но бързо ще си върна формата. Ние, цирковите артисти, никога не се изоставяме помежду си.

— Е, тогава желая Ви всичко най-хубаво!…

Останал сам, в Скарлатов нахлу някаква бодрост от тази среща, въпреки паричната загуба. Той се бе сблъскал с един свободен човек!… Дори му завиждаше.

В младите си години Борис имаше подобна психика. И той тръгваше по пътищата на света с една раница на гърба, чифт здрави обувки и не знаеше къде ще осъмне на другия ден. Нима Банката струва повече от свободата?… И той отново почувства колко е голяма цената, която трябва да плати заради страстта си към битката за пари. Тази среща му даде още нещо — спокойствието, че каквото и да стане, все пак е човек, отворен за радости, непонятни за Борис през изтеклите години. Един крах можеше да означава началото на смислен живот. Може би с краха на Банката щеше да направи най-големия си удар в живота, с най-голямата печалба — личната свобода?… Той с радост си помисли, че ще отиде да се повесели в заведението на Татарски.

Но той не го посети нито на другия ден, нито в близките дни, защото събитията се развиха със замайваща бързина и го завариха донякъде неподготвен. Първо, трябваше да реши случая с Ханджиев. Ако го предадеше на съдебните органи, рискуваше аферата да получи гласност. Даже да го вкара в затвора, не можеше да си върне парите. Пресата неминуемо щеше подробно да отрази скандала. Загубата от двайсет милиона лева щеше да впечатли обикновените хора, а още повече вложителите. Това щеше да хвърли сянка върху стабилността на Банката. Но въпросът за Скарлатов бе принципен. Той не можеше да не накаже крадеца. И още на другия ден подведе Ханджиев под отговорност по Наказателния закон за измама, а не по Търговския — присвояване и подправка на документи. Арестуваха го без право на гаранция. Скандалът избухна с всичка сила. Вестниците се разграбваха. Пред очите на читателите се разиграваше истинска криминална история. Всички жадно следяха перипетиите. Жълтата преса прояви нескрито съчувствие към „поредната жертва“ на Банката. Припомни верни и неверни истории от миналото й, като самоубийството на бившия главен счетоводител Георгиев. Борис очакваше тъкмо такава реакция и не се изненада. Тълпата имаше своя психология. След злорадството и любопитството на хората, заобиколили ешафода, следваше съчувствие към жертвите и омраза към палача. Това, което изпълваше западната преса — банкрути, самоубийства, корупция — сега ставаше реалност и за България. Скарлатов знаеше, че лека-полека възбудата у тълпата ще спадне и така щяха да протекат събитията, ако не се беше прибавил още един факт. В понеделник сутринта намериха мъртъв стария Ханджиев в спалнята му. Заключението на следствените органи бе, че е починал вследствие на задушаване от дървени въглища. Старецът от години се отопляваше с мангал. Но защо точно сега почина? Нямаше ли отношение тази смърт с ареста на племенника му? Така в съзнанието на всички остана убеждението, че той се е самоубил.

Този случай сложи началото на поредица от самоубийства и банкрути, които причини свирепата световна криза в България. Но Ханджиев бе първият и хората го запомниха като жертва на Търговската банка. Скандалът отново набра сила. Не помогна и протестът на Осигурителното дружество с чужд капитал. Ханджиев бе направил на себе си осигуровка за живот в размер на един милион лева. Дружеството се мъчеше да докаже, че се касае до самоубийство и по този начин да спечели делото. Но следствените органи не потвърдиха тази версия и то трябваше да изплати на снаха му сумата в брой. В завещанието си старият Ханджиев оставяше всичко, включително и своята осигуровка, на името на снаха си. Така този почтен търговец извърши в края на живота си едно непочтено деяние, което изкупи със саможертвата си за своите близки. Хората не запомниха неговата непочтеност, но запомниха саможертвата му и в крайна сметка всичко падна върху Търговската банка. Лявата преса поде случая в морален аспект — за зверския образ на капиталиста. Появи се и неговият портрет — специално подбран — с тежък, жесток поглед на черните очи. Скарлатов нито се възмути, нито се учуди. Той познаваше добре своите събратя — банкери и капиталисти. Общественото мнение можеше да избере далеч по-сполучлив образ, например Йосиф Карасулиев! Пират по същност, той разоряваше крехкото стопанство на България. Но извратливият Йосиф, който навсякъде се вреше и шушнеше с политици и журналисти, който играеше на демократичност и достъпност, стигаща до простащина, беше неподходящ за целта. Можеше да избере и Неделчев, в чиито мини царяха условията на египетските каменни кариери. Но на тълпата й трябваше не заспала шушумига като него. Избраха именно банкера Скарлатов, защото беше горд, недостъпен, презрителен към всяка фамилиарност, далеч от всякаква простащина, истински джентълмен, който живееше като такъв пред очите на всички. Да, той, Скарлатов, се оказа жертвата. И цялата тълпа зарева: „Разпни го!“ Но той не трепна, защото очакваше именно такава реакция срещу себе си. Реши да държи високо глава над водата и да плува право срещу течението. Цялата му същност се преобрази и отново почувства, че живее.

Глава четвърта

След работата в кабинета си Скарлатов се прибра горе. Изтощен от неприятностите през изтеклата седмица, той се зарадва на уюта вкъщи и на топлината, която излъчваше холандската камина. Седна по чехли в кожения фотьойл пред горящите пънове и затвори очи, почувства се напълно смазан. Нямаше тези сили, както в миналото, и трябваше да се съобразява с годините. Навън бе настъпила студената декемврийска нощ. Той искаше поне в събота да си почине, да отмахне кошмарните мисли и събере сили за борба през седмицата. Какво да почете?… Може би „Опитите“ на Монтен или Писмата на Сенека до Люцилий?… С годините той все повече четеше предимно философски, исторически и мемоарни книги. Избягваше художествената литература. При такъв кризисен период от живота му едва ли Балзак би го спасил от тежките мисли. Една чаша горещо кафе, добра глътка коняк бяха добро лекарство срещу отпадналостта и депресията. Някой влезе в библиотеката. Той отвори очи. Видя Туше Динев и по израза на лицето му позна, че се е осмелил да прекъсне почивката му заради нещо твърде важно, следователно неприятно. Динев мълчаливо му подаде вестник — един парцал от две страници, събиращ сметта на България и Европа под развятото знаме на лъжата. В него журналисти от кол и въже смело се ровеха в интимния живот на короновани особи, политици и известни частни лица. Всеки ден печаташе трогателни истории за изоставени деца, които намират своя баща милионер, за живи погребани мъртъвци и преди всичко катастрофи — било природни, било предизвикани от хората, с многобройни жертви. Излизаше късно следобед и имаше многобройни читатели. В тоя несигурен живот всеки очакваше да чуе именно такива случки, доказващи краха на света и по парадоксален начин служещи за някаква утеха на хората. В края на краищата нещастията са по целия свят, а не само той — читателят, страда. Животът е далеч по-поносим, щом и другите са зле. Колективната мизерия по-лесно се издържа.

— Такива бълвочи не чета! — каза Борис.

— Отнася се пряко до Банката.

Той хвърли поглед на първа страница. Там с големи букви на видно място пишеше: „Слухове за краха на най-голямата френска банка — Банк дьо Пари е де Пей Ба“, от нашия специален кореспондент.

— Те нямат кореспондент в Париж — каза Скарлатов.

— Те въобще нямат кореспондент никъде по света, също и в страната. И не им е нужен! Крадат от другите и перифразират.

По-нататък пишеше: „Големи гешефти. Директорът на Пари Ба се самоубил. Банкрутът предстоящ. Подробности в понеделник.“ И следваше най-важното изречение: „Както е известно, най-голямата частна банка в България — Търговската на господин Скарлатов, е дъщерна банка на Пари Ба. Какво ще стане с нея при краха на френския гигант? Няма ли да повлече след себе си своя слаб партньор? Опитите на нашия репортер да се срещне лично с директора не се увенчаха с успех. Скарлатов не се е появявал в Банката от една седмица и никой не знае къде се намира. Може би е избягал в чужбина…“

Борис стана от фотьойла. Искаше нещо да счупи, но само смачка вестника и го хвърли в горящата камина.

— Ще ги дам под съд за лъжа и клевета!

— Само ще раздухаме слуховете и ще направим чест на парцала!

— Аз ще откупя и срина тази клоака!

— Шефе, опомнете се! Живеем в България! На другия ден същите хора ще основат вестника под друго име. Борбата с такава паплач е безнадеждна.

— Вестникът е излязъл по будките в пет часа следобед. Защо досега не ми каза?

— Исках малко да се отморите. Направих само каквото можах. Подадох телеграма до Пари Ба. Чакам всеки момент отговора с официално опровержение. Срещнах се с Ризов. Той от своя страна даде телеграфическо запитване до собствения кореспондент на вестника в Париж. Ризов всеки момент ще пристигне.

— Къде?

— Тук.

— В моя дом?!…

— Смирете се, шефе. Вече няма да имате възможност да подбирате компанията си, поне за известно време.

Скарлатов млъкна. Той не би свършил по-добре работата от Динев. На вратата се показа Неда.

— Господин Ризов идва по Ваша покана.

Скарлатов остро я изгледа. Не можа бързо да се преодолее и в това време влезе Ризов — весел. Видът на Скарлатов беше такъв, че усмивката му бързо помръкна. Но този човек се владееше отлично.

— Така ли посрещаш гостите си, Скарлатов?

— Завари ме неподготвен. Следващия път ще пазаря Царския симфоничен оркестър да свири при влизането ти. Сядай!

— Нямам време… Вестникът се набира…

Въпреки това Ризов седна. Борис искаше да му отвърне нещо остро и да го унижи, но се овладя. Ризов му бе необходим сега и за в бъдеще. Притежаваше най-големия ежедневник в България с влияние във всички среди. Значи трябваше не само да го предразположи, а и да се споразумее с него. Този хитрец знаеше, че Борис е изпаднал в беда, и се държеше наперено, за да предяви своите искания за лична печалба. Как всичко в тоя свят има цена… Скарлатов наля коняк и на тримата.

— Е, да чуем!

— Получих опровержение от Париж. Но, питам се, каква ми е ползата да го поместя? Честно казано, сега аз губя от приятелството си с теб.

Скарлатов грубо попита:

— Какви са ти условията?

Ризов трепна. Не очакваше директен въпрос.

— Преди две години при мен дойде едно непознато лице с предложение да пусна в моя вестник съобщението за краха на Банк дьо Пари е де Пей Ба. Предложи хонорар от сто хиляди лева.

— Какво те спря?

— Две неща. Първо, че съобщението е невярно…

— Прав си. Щях да те дам под съд за умишлено оклеветяване.

— Не е проблем! Няма седмица, без да водя подобни дела. Умряла работа! Ще минат няколко дни, а после ще опровергаем с малко каренце със ситни букви на втора страница под некролозите за умрелите. Подходящо място, нали? Никой няма да го прочете! Но съмнението, че твоята банка не върви, ще остане в съзнанието на читателя с всички последствия, произтичащи от този факт. Разбира се, при пазарлъка с непознатото лице щях да включа и разноските по делото.

— Да чуем второто!

— Чувството ми на приятелство към теб. Пък и знаех, че ще разбереш загубата ми и съответно ще я възмездиш.

— Колко?

— На първо време двеста хиляди лева — каза твърдо Ризов.

— За цялата акция?

— О, не, разбира се. Казах, на първо време. Ситуацията може да се усложни. Вестникът би загубил много от пристрастието ми към теб.

— Ще ги получиш.

— Кога?

— Моята дума е закон.

— Все пак?

— Ела в понеделник на касата.

Динев се обърна към Ризов:

— Може ли да ми кажете кое е това непознато лице?

— Не, за съжаление.

— И Вие, известният журналист, се оставяте в неведение?

— А как мислите? Това е подставено лице, избрано специално за целта. Друг дърпа конците…

Чу се звънецът на външната врата. Динев излезе и се върна с телеграмата на Пари Ба. Даде я на Ризов. Той стана и се сбогува.

— Шефе, трябват ми пари.

— Ето ти ключа, вземи от касата колкото ти е необходимо.

Динев отвори касата и взе една пачка банкноти. Върна ключа и каза:

— Имам среща с един от журналистите на този парцал. Вярвам още тази нощ да знаем повече.

— Дано!

Скарлатов го изпрати до вратата и се разхождаше из обширната библиотека. Ясно беше, че някой опипва почвата за пряко нападение срещу Търговската банка. Кой? Провинциалните банки — не! Частните банки в София? Биха могли, но в синдикат, а сега се раздираха от противоречия. Оставаха в съображение големите банки с чужд капитал: Генералната, Кредитната, Балканската, Италианската, няколко осигурителни дружества с чужд капитал и, разбира се, Карасулиев! По начина на действие приличаше на него. Само добър психолог, разбиращ тълпата, можеше да действа по тоя начин. Дива злоба го обхвана. Значи Йосиф смяташе да се измъкне от кризата чрез краха на Търговската банка. Но Скарлатов по-скоро щеше да я взриви, отколкото да стане плячка на Карасулиев. Той не се замисли дали това решение е най-доброто, но знаеше, че ако се стигне дотам, няма да се колебае да хвърли факела.

Динев се върна сутринта в неделя, тъкмо за кафето. Беше блед и уморен.

— Сядай и разказвай!

— Следите водят към Карасулиев.

— Така и предполагах!

— Но нищо не можем да кажем. Действа извънредно предпазливо.

— По-важно е да знаем какво ще предприеме по-нататък.

— Обградил съм го отвсякъде. Цялата ми агентура е на крак.

В неделя не се случи нищо особено. Скарлатов чете дълго, и си легна след полунощ, но не от нужда, а си наложи. Сънят му бе неспокоен, изпълнен с кошмари, и често се стряскаше. Накрая отвори очи. Беше вече понеделник, но още нощ. Услуша се. Чу говор на хора. Какво ли ставаше навън? Пияници или весела компания?… Стана от леглото и напипа чехлите. Излезе от малката спалня — най-тихата част на къщата. Трамваите още не бяха тръгнали. В салона пред прозореца с отмахнати тежки завеси стоеше в тъмнината напълно облечен Туше Динев. Той гледаше навън. Тук говорът се чуваше по-ясно.

— Шефе, не палете лампата!

Застана до Динев. Долу на улицата пред Банката, осветена от електрическите фенери пред входната желязна порта, се виждаха много хора, наредени по двама на опашка. Някъде откъм „Дондуков“ видя мъж и една жена. Те бързаха и застанаха на опашката. А после взеха да пристигат все повече и повече… Той не попита Динев какво значи това. Бяха вложители, изпаднали в ужас за спестяванията си, дошли след полунощ в очакване да се отвори Банката и да изтеглят парите. Скарлатов бързо се облече в спалнята. Динев го чакаше да се приготви. Спас и Неда също станаха. Той му нареди да слезе в Банката и да се погрижи никой да не проникне в двора до отварянето й. Динев докладваше.

— Аз се обадих в полицията. Ще изпратят няколко души, за да пазят реда. Обещах възнаграждение. Тълпата ще се увеличи и може да имаме инциденти.

— Предупреди ли Неделев?

— Да. Очаквам го всеки момент.

— Тогава да слизаме в Банката!

— На чиновниците е съобщено да дойдат на работа един час по-рано.

Скоро пристигна и Неделев. Не беше загубил самообладание. Тримата останаха прави, в кабинета на Скарлатов. Навън почна да се разсъмва. Чу се звънец. Динев излезе, но скоро се върна.

— Всичко е наред, полицията дойде. Чиновниците пристигнаха и Ви чакат в залата.

Скарлатов, придружен от двамата, застана пред редицата чиновници. В този момент дотича запъхтян младият секретар Христов.

— Господин Петров — обърна се Скарлатов към главния касиер, — с колко пари разполага касата?

— Около три милиона.

— Изпратете човек, заедно с двама полицаи, да изтегли от Народната банка минимум десет милиона! Колата със Спас е на Ваше разположение.

Чу се ропот от страна на чиновниците.

— Господа! Предстои ни тежък ден! Работете бързо и акуратно! Моля да се премахнат всички възможни формалности и хората да получават исканите суми до левче! Трудът ви ще бъде възнаграден допълнително.

Един от младите чиновници не се сдържа и попита:

— Господин генерален директор, какво става?

— Нищо особено, инсинуирана паника. Ще бъде ликвидирана. На работа!

Всички лампи на Банката светеха. Скарлатов, Неделев и Динев се върнаха в кабинета. Оттук наблюдаваха как Спас пресече двора и отключи входната врата. Тълпата нахлу и се струпа на стълбището. Там двама полицаи пропуснаха голяма група и спряха останалите. Дойдоха репортери от вестниците. В здрача светваха и изгасваха магнезиеви светкавици. Снимаха опашката пред Банката и взимаха кратки информации от хората. Пристигна и Ризов.

— Е, Скарлатов, хубав ден за журналисти и лош за теб. Не мога да не отразя началото на паниката.

— Смятам, че ще я озаптим.

— А как?

— Повикай фотографите и репортерите от твоя вестник. В Банката ще пусна само тях. Искам да отразят днешния ден и преди всичко акуратното и бързо изплащане парите на хората!

— Само това ли?

— Ще пуснеш извънреден брой. Плащам го изцяло. Искам уводна статия от теб, съвсем кратка! Иди сега при твоите хора и се върни след половин час да обсъдим съдържанието на статията!

— Впрочем, Скарлатов, една утеха за теб — не само твоята банка е окупирана от тълпата. На Карасулиев счупиха красивата, въртяща се стъклена врата на банката. Той беше неподготвен и там цари хаос. Така е и с всички частни банки в София. Обадих се на кореспондентите в провинцията. Там все още е спокойно.

— Моля да ми съобщаваш и твоята информация. Аз ще бъда неотлъчно в кабинета.

— Не те ли е страх от тази тълпа?

— Никак! Това са дребни вложители и търговци. Техният дял в общия капитал на Банката е нищожен и не може да повлияе с нищо.

— Но психологическият ефект е голям!

— Отчитам го. Но ще загуби този, който се поддаде на паниката!

В кабинета на Скарлатов инсталираха още един телефон. Така станаха три. Скоро те почнаха да звънят. Пръв се обади Карасулиев.

— Скарлатов, какво става, при мене е ужас…

— Вола рие, върху главата му пада!

— Не смяташ ли да затворим гишетата?

— Тогава банката ти ще бъде подпалена.

— Няма ли власт в тази страна, защо плащаме данъци!

— Нали досега ти пречеха?…

— Вече ми хвръкнаха пет милиона. Изпратих за нови десет от Народната банка.

— Нормално.

— Но това е чиста загуба, това е банкрут!

— Не още…

— Видя ли, ако се бяхме обединили…

— Не говори глупости! Можеше само да забавим паниката с ден-два. Ти я предизвика! Дойде сега времето да изтърсим печалбите в чуждите джобове!…

— Ще се обадя пак.

— Излишно е!

Туше Динев докладва, че провинциалните клонове на Търговската банка са все още спокойни. Скарлатов знаеше, че там бъркотията ще закъснее с ден-два, но няма да я избегнат. Нареди да изпратят налични пари и на тях.

Във вторник отвориха Банката в седем и половина сутринта. Към десет часа бяха изплатени нови петнайсет милиона лева. От другите банки звъняха непрекъснато. Искаха помощ. Скарлатов изпрати пари само на една от тях, тясно свързана с неговата. Другите остави на съдбите им. Тълпата вън не се увеличаваше, но и не намаляваше. Чиновниците работеха бързо. Едва към обед се почувства някакъв спад. Наистина все още пристигаха нови хора, но вече не на групи. Чиновниците не се оттеглиха за обедна почивка и продължиха да изплащат. Директорите им настояваха за срочно съвещание. При създалата се ситуация Скарлатов не можеше да отдели и минута. А и не беше нужно. Целта му беше проста и ясна — да намали въздействието на паниката и ако може да я ликвидира в зародиш. При големите банки с чужд капитал нямаше такава паника, но и те трябваше да изразходват невероятни суми. В кабинета на Скарлатов продължаваше да се звъни непрестанно. Той вдигаше телефона, изслушваше изгубилия ума и дума събеседник, успокояваше го кратко и накрая заключаваше: „Изплащайте, само изплащайте!“ После, без да дочака отговора, затваряше слушалката, за да я вдигне след миг и проведе същия разговор. Така и Динев, така и Неделев…

Извънредният брой на Ризов излезе малко след пладне. Той внесе допълнително успокоение във вложителите. Опашката намаляваше. Към края на работното време залата на Банката остана празна. Беше ли ликвидирана паниката? Поне засега, за днес! — каза си Скарлатов. Чиновниците останаха на своите постове до осем вечерта. Ръцете на Скарлатов трепереха от изпитото кафе. Не беше по-добро състоянието и на двамата му сътрудници. Влезе на доклад главният касиер. Бяха изплатени до затваряне на гишетата над четиридесет милиона лева. Карасулиев съобщи по телефона идентична цифра. Останалите банки — по-малко, но без изключение всички дълбоко бяха бръкнали в действителния си капитал. Единадесет банки бяха затворили залите и по същество банкрутирали. Един банкер направи опит за самоубийство. Хвърли се от третия етаж на къщата си, но падна на тревата и състоянието му не будеше опасност за живота. Ето какъв бе резултатът от този ден!…

Неделев, с големи сенки под очите от умора, каза:

— Господа, смазан съм. Отивам у дома.

Динев въздъхна. Той желаеше същото, но се сдържа.

— Съгласен. Сега е осем и половина. Починете и към дванайсет и половина ви чакам двамата в библиотеката.

Скарлатов остана сам. Спас изгаси една по една лампите в Банката, остави само тази в чакалнята, в коридора и една пред гишетата. Борис гледаше осветения двор. Видя как Спас притвори желязната порта и я заключи, а после с морни стъпки се прибра. Въпреки че предстоеше поредната безсънна нощ, Скарлатов не бе изчерпал енергията си. Поне засега всичко се развиваше според предвижданията му. Значи все още умът не ме е изоставил, моят последен и верен съюзник! — каза си той.

Глава пета

Съвещанието започна към един часа след полунощ в библиотеката на горния етаж. В сбита форма Скарлатов изложи пред Туше Динев и Неделев положението в резултат на паниката. Бяха изтекли милиони… Наистина кръвоизливът засега бе спрян, но той не се и постара да успокои събеседниците си. Предвиждаше ново нажежаване на атмосферата, нови ходове от страна на Карасулиев. Повече от всякога трябваше да очакват, че ще се опита да намали загубите си и да изплува на техен гръб. Скарлатов разсъждаваше върху опасностите от гледна точка на противника. За тая цел имаше само един метод — да влезе в кожата на врага, опирайки се на данните и на преките си наблюдения. Трудна задача с много неизвестни, но Скарлатов не се чувстваше ни най-малко неуверен. Мозъкът му работеше безотказно. Кризата, освен всичко друго, събличаше хората до първичната им голота и показваше не само истината в икономиката, но и човека такъв, какъвто е. Макар и не много утешителен, анализът, направен от него пред най-близките му сътрудници вля и в тях сила, бодрост и увереност. Задачите раздели на три. Всеки от присъстващите трябваше да поеме своята. Директор Стефан Неделев се заемаше с индустриалците, търговците и едрите рентиери. Важна и сложна задача, целяща да запази наличните авоари, защото, ако те почнеха да изтеглят капиталите си, съществуванието на Търговската банка ставаше съвсем проблематично. Разбраха се с него утре да насрочи съвещание с деловите кръгове. Динев, от своя страна, трябваше неотстъпно да следи всеки ход на Карасулиев и нито миг да не го изпуска от погледа си. За себе си Скарлатов остави не по-малко важна задача. Даже индустриалците и едрите търговци да не изтеглеха авоарите си, един синдикат между Карасулиев и частните банки и банкери също означаваше край на Търговската банка. А в това, че следващият ход ще бъде именно този, Борис не се съмняваше. Идеален изход за малките банки и банкери! Всяка от тях лелееше мечтата, че рухването на Търговската банка ще доведе до собственото им спасение. Затова смяташе излишно да говори с всеки от тях поотделно или да ги събере заедно, та да потърсят разумен изход от ситуацията. Но тук Неделев рязко се възпротиви. Той вярваше, че едно събиране на банкерите от Скарлатов е необходимо, и наложи правото си на вето. Въпреки нежеланието си Борис се принуди да приеме тази тежка и безсмислена задача. Но по негово настояване отложи събирането на банкерите под предлога, че иска да узнае първо резултата от сондажа на Неделев. Разсъмваше.

— Ще останете ли за сутрешното кафе, Неделев?

— Трябва на всяка цена да се прибера у дома. Там ме чакат…

— Нима не спят?

— Жена ми е бременна.

Борис го погледна. Отново го учудиха равният му, безизразен тон и заспалият му вид. Даже една такава интимна новина съобщаваше толкова индиферентно.

— Честито бъдещ наследник!

— О, още е рано…

Останали сами с Динев, те дълго мълчаха.

— Все пак бихте ли ми обяснили замисъла си — попита накрая Динев.

— Защо?

— Така действам в мъгла.

— Ами ако именно това искам — никой да не знае следващия ми ход?

— Както обичате.

— Излишно е, Динев, изпълнявай точно! Ум не ти липсва. Така ще ти е по-интересно…

Пиха кафе в трапезарията и слязоха в Банката един час преди да дойдат чиновниците.

Денят не донесе нищо ново. Изтеглянето на влоговете в провинциалните клонове се увеличи, но паника нямаше. Търговската банка в съзнанието на хората си оставаше все още мощна и стабилна. Туше Динев непрекъснато стоеше до телефоните заедно с един свой сътрудник и често влизаше в кабинета му, за да го уведомява по най-различни въпроси. Неделев се появи едва след затваряне на Банката. Той не се отби при Скарлатов. Наложи се Борис да отиде в кабинета му. Седеше невъзмутим, спокоен, със заспало лице и прибираше в скъпата си кожена чанта папките. Скарлатов помисли, че тъкмо човек като Неделев ще свърши работата. Сдържаността и безразличието, които излъчваше, са най-добрият успокоител за индустриалците. В тия среди той бе некоронован господар и думата му тежеше. Като стадо овце щяха да тръгнат след него. Но докога този заспал овен щеше да води стадото в посока, благоприятна за Банката?…

— Бон шанс! — пожела Скарлатов и излезе. Неделев нищо не отговори и тръгна. Долу на двора го чакаше скъпата му кола. Борис се отби в чакалнята и в гръб видя една висока, стройна, елегантна жена, запътила се с широки, спокойни крачки към кабинета на Динев. Жената за миг се извърна. Черните й дълбоки очи се срещнаха с неговите и той потрепери. Беше недействително красива. Гъсти, бляскави гарвановочерни коси, млечнобяла кожа, издължена, господарска походка и в същото време в нея имаше нещо по момински невинно. Той прочете в погледа й нескрито любопитство, защото тя не го отмести. Усети, че го разглежда като жена със самочувствие, която познава мъжете в цялото им тщеславие, глупост, и по принцип излиза победителка от схватките с противния пол. После посегна към дръжката на вратата и без да чука, изчезна в кабинета на Динев. Оооо! Не бих искал да попадне в ръцете й!… — бе първата мисъл, която мина в главата на Скарлатов. Чакаше с нетърпение да се появи Туше Динев. Но той се забави около час. Най-сетне влезе и остави на бюрото един лист със списък на имена.

— Тази вечер Карасулиев събира директорите на акционерните банки и частни банкери — каза Динев.

Борис хвърли поглед на списъка.

— Но тук са почти всички събратя!…

— С малки изключения — да.

Борис разхлаби възела на вратовръзката и разкопча ризата. Задушаваше се. Това бяха хора и банки, свързани с неговата, получавали помощ, съвет, закрила и услуги от нея!… Колко пъти им бе подхвърлял сделки със сигурна печалба!… И Скарлатов който в цялата си дейност на банкер никога не взимаше предвид морала в поведението на събратята си, този път болезнено се засегна.

— О, подло банкерско, крокодилово племе! Как ти пееш „Осанна“, когато силният печели, и ревеш „Разпни го“, когато е в беда!

— Нима сте очаквали друго от тях?

Скарлатов не отговори, а внезапно попита:

— Една дама, едно момиче преди час влезе в кабинета ти…

— На нея дължим този списък и часа на събранието при Карасулиев.

— Предполагам, че това е сътрудничката ти Елена, ако не се лъжа…

Динев кимна с глава.

— Как се е добрала до тези сведения?

— Посредством директора на Южната банка.

— Мръсник!

— Нейното мнение е същото. Обработва го вече една седмица. Хлътнал е и с двата крака по нея.

— А би ли ми казал по каква методика действа?

— По най-древната и безотказна — чрез мъжкото тщеславие. Няма тайна, която мъжът да не издаде на жената, в която е увлечен, особено ако смята, че се издига по тоя начин в очите й.

Скарлатов искаше още да пита, но едносричните отговори на Динев не предразполагаха към такъв разговор.

— Как ще разберем резултата от съвещанието при Карасулиев?

— Веднага след като свърши. Директорът на Южната банка гори от нетърпение да се срещне с Елена. Тя ще го чака при Татарски. Час-два по-късно ще знаем всичко.

— А данъчният инспектор?

— Той е съвсем лесен.

Сряда срещу четвъртък Скарлатов бодърства през цялата нощ. Разхождаше се из салона, често отиваше до прозореца, дръпваше тежката завеса и гледаше чистия двор, булеварда, осветен от силните електрически фенери на двата пилона. Още не бе разсъмнало, когато влезе Туше Динев.

— Шефе — каза той, — някога носителите на лоши вести са ги убивали…

— Напразно! Отрицателната информации е толкова важна, колкото и положителната, стига умело да я ползваш!…

— Общо взето са присъствали банкерите от бившия Камбиален синдикат — стари приятели на Карасулиев, свързани с многобройни гешефти.

— Нормално.

— За съжаление — и мнозина от нашата сфера на влияние.

— Стигнали ли са до споразумение?

— Почти, но не окончателно. Директорът на Южната банка, а не Карасулиев, е предложил присъстващите да картелират срещу Търговската банка чрез съвместни действия.

— А Карасулиев?

— Говорил дълго и забъркано… Че, от една страна, не може в тежък момент да изостави приятелите си, а, от друга, бил свързан с Вас чрез лично дългогодишно приятелство, затова щял да остане настрани…

— И той има морални терзания?!

— За всеки случай формално няма да застане начело на обединението. Но дал декларация, че ще изпълнява всички договорености.

— И все пак какво е попречило да вземат незабавно решение?

— Директорът на фабрика „Мургаш“! Той казал, че като се ликвидира Търговската банка, оставала като частна само тази на Карасулиев, единствено силна. Наличието досега на две подобни донякъде уравновесявало различните тенденции и не позволявало да загинат слабите. А като остане Карасулиев сам, няма ли той да се разпорежда като вълк сред стадо и да изяде един по един малките си партньори. Припомнил същите случаи в практиката му.

— Браво! Един трезвен глас! Представям си отговора на Карасулиев…

— Дори заплакал, че му нямат доверие. Но все пак това изказване разколебало донякъде останалите и решили да изчакат няколко дена.

— Колко?

— Вероятно до понеделник.

Борис въздъхна с облекчение. Имаше на разположение цели три дни — четвъртък, петък и събота! Неделя по принцип не слагаше в сметката. Дотогава всичко щеше да се реши. Карасулиев беше направил първата си грешка. Защо?… Ето, това Скарлатов не можа да си обясни.

— Желаете ли подробния доклад на Елена?

— Ти прочете ли го?

— Заедно го правихме.

— Ще го разгледам насаме. Имам един въпрос към тебе — на това съвещание станало ли е дума за лихвения процент на влоговете и кредитите?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Както наредихте, имахме специална насоченост по тоя пункт.

Докато разсъмваше, двамата мълчаливо пиеха кафето си в трапезарията, Скарлатов непрекъснато анализираше сведенията. Неговият час наближаваше. Беше вече въпрос на дни. Какъв щеше да е следващият ход на Карасулиев?… Той няма смелостта да застане директно срещу Скарлатов. По стария си навик щеше да действа като лисицата — с други средства, а това намаляваше бързината и силата на удара. Вторият извод произтичаше от първия. Щом досега не мина в пряко, мощно нападение, значи, че го е страх от противника. Дългите години на финансови битки с Търговската банка и Скарлатов бяха посели в него този страх, който, въпреки ума си, Карасулиев не можа да преодолее. Някъде далеч в подсъзнанието му винаги се загнездваше едно подозрение, че Скарлатов има скрит ход, а той не го знае… И че именно тая неизвестност можеше да го погуби. Но така ли беше в действителност? Борис не беше уверен, щеше обаче да използва малкото си психологическо предимство.

Той слезе в кабинета преди отваряне на Банката. Чиновниците пристигнаха след него. Секретарят му донесе папките по текущите дела. Той ги попита дали директор Неделев е дошъл.

— Току-що — отвърна секретарят.

Първият му порив беше да отиде при него, но се отказа. Злоба изпълни душата му. Нима той не можеше да дойде през нощта и му съобщи резултата от съвещанието с индустриалците?! Но не го стори. Борис също нямаше да покаже, че е засегнат. Отвори вратичката на бюфета, където в дъното имаше огледало. Беше забравил да се обръсне и смени ризата. Острата му побеляла брада бе набола. Помисли си, че при трудни обстоятелства в живота си — война, раняване, затвор — той винаги си бе пускал брада. Реши и сега така да направи, за да спази традицията в нещастията.

Неделев благоволи да се появи в кабинета един час по-късно. Елегантен, отпочинал, с безизразно заспало лице, той каза с равен и провлачен глас:

— Добро утро — и седна във фотьойла.

— Как е жена Ви?

— Всичко е нормално в семейството ми, а също и в бизнеса.

Скарлатов не искаше да пита как е минало съвещанието. Смяташе, че това ще го унижи.

— Вие не изглеждате добре — каза Неделев.

— Откъде този извод?

— Не сте се избръснали.

— Драги Неделев, реших да си пусна брада.

— Да не би да е починал някой близък?

Явно това е сарказъм, помисли Борис и го прие като такъв.

— Брадата ми носи щастие.

— На нея ли разчитате?

— А Вие, Неделев, на какво разчитате?

— На себе си, на упорития си труд. Всичко друго тук не ме засяга.

— Нима?

— Естествено деловата активност ще намалее, парите ми са вложени в предприятия. Някои ликвидирах, основните запазих. Отсега нататък за мен ще става все по-добре, макар и бавно.

— Вие снижавате прицела и това е примирение, а може би старост?…

— Смятате ли, че Банката ще се задържи? — директно попита Неделев.

Сега трябваше да отговори. Но на кого? На един човек, който бе доволен, че е спасил своето — и повече по инстинкт, отколкото по разум, той каза:

— Едва ли. Надежди почти няма.

— Така и знаех! По-лошото е, че и останалите индустриалци мислят същото.

— Вие нямате сметка да мислят така!

— Отчетох и тази възможност. С голям труд успях да ги убедя засега да не изтеглят капиталите си.

— По същество ликвидацията на Търговската банка няма да Ви засегне, нали така?

— Очаквах такова развитие и взех предпазни мерки.

— На колко време мога да разчитам?

— Максимум до понеделник.

— Предлагате да ликвидираме общите предприятия и те да минат към Вас?

Неделев кимна с глава.

— А защо на Вас именно трябва да ги продам? И почти даром?

— Защото съм директор на Банката и дълги години съвместно работихме.

— А не Ви ли е минало през ума, че мога да ги подаря на лица, които Ви превъзхождат като човек?

— Това няма да направите.

— Защо?

— Защото сте разумен.

— Грешите, ние, Скарлатови, сме и хора на чувствата. За мене ще е чудесна гледка да видя всичко в пламъци и как се ровите в пепелта, за да измъкнете парченце злато.

Неделев стреснато отвори очи.

— Може би сте чували за нашата налудничавост, пиянство и тем подобни?

— Какви са Ви условията, Скарлатов?

— Това е вече по-нормален разговор!… До понеделник включително Вие запазвате поста си на директор и така да се афиширате, сякаш Търговската банка е най-стабилното учреждение в света!

— Но не е!

— Засега само аз и Вие го знаем! Останалите могат да предполагат. Става въпрос само за три дни!

— А какво аз печеля?

— Общите предприятия ще преминат към Вас с предимство.

— Каква е гаранцията?

— Моята дума.

— Тя е недостатъчна.

— Ще се задоволите с нея! Някога показахте голямо малодушие в преговорите с Вегенел и срамната сцена, която разиграхте пред баща ми. Тогава той Ви прости. Ще се постарая и аз!

— Но Вие не сте Той!

— Правите солидна грешка! И ако твърдо застанете до мен, аз ще оценя този Ваш жест. Но няма да го направите, нали?

— Няма.

— Вие, Неделев, за цял живот ще останете дребен бизнесмен в една номадска страна!… Искам три дни вярност от Вас, макар и показно! Съгласен?

— Добре.

Неделев се надигна и тръгна към вратата, но неочаквано се върна.

— Какво смятате да правите с урановата мина?

— Нищо. Тя е моя лична собственост.

— Готов съм да я купя още сега.

— Така ли?!

— Плащам в налични.

— При тая криза?

— Знам, че губя, но имам някаква фикс-идея. Първата ми любов са мините.

— Ако си спомняте, Вие й предричахте лоши бъднини.

— И сега не смятам, че са кой знае какви!

— Вие се опитвате да ме измамите, Неделев. Перспективите са отлични. Мината дава доходи и от ден на ден те се увеличават. Много лаборатории по света са наши клиенти и едва успяваме да задоволим поръчките им. Няма да е далеч денят, когато уранът ще се използва в индустрията. Простете, но не съм глупак.

— Плащам в долари.

— Никога, Неделев! Когато Банката се разори, когато се превърна в пълен просяк, тогава ще останат капиталите от жена ми и част от моите капитали на името на дъщеря ми. Вие чакате дете, а аз имам дъщеря. Парите ще я спасят. Урановата мина е семейна собственост на Скарлатови. Вие сте свободен.

Скарлатов вече не броеше безсънните си нощи, но чувстваше как огромният капацитет на мощния му организъм се изчерпва. Бе задрямал в креслото небръснат, с разкопчана, измачкана яка. Сънуваше кошмари. Безредно се явяваха образи, сякаш всички си бяха дали среща в измъчения му мозък. И все мъртъвци — баща му, жена му… Епизодично се мернаха дори Кюлев и обесилият се Георгиев. И тъкмо усети някакво облекчение, когато изплува кроткият лик на майка му, коленичила пред олтара на полутъмната селска къщичка, и почувства, че има някой в стаята. Мъчително отвори очи. Беше Туше Динев. Той загрижено го наблюдаваше. Борис скочи.

— Какво има?

— Идвам от моргата на Александров ската болница. Тази нощ Роза е била убита.

Някаква студена ръка сграбчи сърцето му и не го пускаше. Минаха няколко мига, докато се успокои.

— Разказвай, дявол да те вземе!

Постоянен посетител в заведението на Татарски бил някакъв притежател на фабрика за салами. Безумно се увлякъл по Роза. Напивал се всяка вечер, докато накрая й предложил да се ожени за нея, като й заявил, че ще се разведе с жена си. Роза се смеела. Някой му пошушнал, че тя не му обръща внимание, защото няма парите на Търговската банка. Пил много, но не буйствал. Когато Роза почнала да пее, станал, отишъл до подиума и я застрелял. Точно шест куршума.

— Мъчила ли се е?

— Не. Починала веднага.

— Да тръгваме!

— Къде?

— В моргата.

— Не Ви съветвам. И без това утре пресата подробно ще опише убийството и няма да Ви пожали!

— Аз нямам намерение да се крия!

Събудиха Спас. Пресякоха София по глухите и безлюдни улици. Пред едноетажното здание на моргата стояха всички работещи в заведението на Татарски. Мълчаливо се отдръпнаха и им направиха път. Униформеният полицай отдаде чест на Динев. Минаха по коридора. Пред вратата на залата стоеше Татарски. Този силен мъж плачеше. Той ги въведе. Две от трите каменни маси бяха заети от трупове, покрити с бял чаршаф. Лекар нямаше. Пазачът дотича и се спря на входа. Една слаба електрическа крушка без полилей едва осветяваше помещението. Погледът на Скарлатов се спря върху празната маса. Там от едно чучурче течеше струйка вода и по улея се губеше в тръба на другия край на масата.

— Къде е? — глухо попита Скарлатов.

Динев дръпна белия чаршаф. Върху каменната маса лежеше голо, прекрасно женско тяло, леко синкаво от слабата светлина, с полуотворени устни, едва откриващи белите й зъби. Отишла си беше една жена, която го бе обичала безкористно, него, на прага на старостта. Всички хора, с които той се срещаше на тоя свят, искаха или очакваха нещо от него. Само тя даваше. Когато видя леко завитите кичури по врата й, мокри и залепнали по бялата й моминска кожа, той не издържа, бързо вдигна чаршафа от пода и внимателно я зави. После тръгна стремително напред със замъглен поглед и без да вижда никого, се качи в колата.

Остана сам в кабинета си до разсъмване. Смъртта на Роза направи да избледнеят и битките, и парите, и Банката, защото внезапно бе почувствал безсмислието на човешката суета. Не загуби илюзиите си, но си върна нещо по-важно — равновесието и примирението пред неизбежното. А това значеше, че отново е вътрешно силен.

Глава шеста

Тази сутрин той не слезе в Банката. Извика горе при себе си Динев и секретаря Христов. Младият мъж се държеше на висота. Нито за миг не се поддаде на паниката. Но Скарлатов усещаше, че Христов наблюдава всеки негов ход и се мъчи да го запомни за бъдещата си практика. Секретарят му безпределно вярваше в него. А Туше Динев изпълняваше всичко точно като машина, но се чувстваше умората му. Борис им постави чисто техническа задача — да организират за събота вечер голям банкет в дома му. Отдавна тук не бе даван такъв прием. Домакинството му беше неподготвено. Възложи да се отпечатат специални покани и лично Христов да ги връчи на банкерите и индустриалците. Остави им на разположение колата и Спас. После повика Неда и се разбраха с помощнички да почисти и подреди къщата. Следващият посетител беше Татарски. Не му позволи да заговори за Роза, а веднага сухо и делово му обясни какво се иска от него. Задължи го в събота вечер да затвори заведението и целият му наличен персонал от келнери, готвачи и помощници да бъде на негово разположение. Подробно обсъдиха менюто и напитките. Макар и учуден, Татарски не посмя да попита за какво е необходим на Скарлатов този прием с толкова много куверти.

— И моля — каза Борис, — Вашите хора да заемат местата си рано следобед. Една част от тях — най-решителните и силните — трябва да охраняват сградата, така че нито един човек без покана или мое знание да не проникне и нито един от присъстващите да не напусне! Възможно ли е?

— Разчитайте напълно! Радвам се, че се спряхте на нас. Ние сме Ви задължени за цял живот и за нас това е дребна работа!…

— Но за мене не е. Вашата задача е от изключителна важност, а аз съм благодарен човек…

— Знам, Ваше Превъзходителство. Ще се постараем, както никога!

— Мадам Жорж също ще е необходима. Разноските поемам аз.

— Няма да излезе скъпо. Ще бъдем пестеливи. Персоналът е Ваш, алкохол в избата имаме достатъчно, а съдове ще донесем от заведението.

— Не ме разбрахте, Татарски. Напротив! Искам приемът да надхвърли всички очаквания! Не пестете! Персоналът ще бъде щедро възнаграден.

— Благодаря, Ваше Превъзходителство, и от името на моите колеги. Какво ще заповядате за оркестъра и програмата?

— Не знам дали ще ми потрябват, но да дойдат и те! Ще ги настаним някъде така, че да са ни под ръка.

След като свърши всичко това, Скарлатов влезе в кабинета си. Тук на бюрото му бе оставена цялата сутрешна преса. Прочете всичко, което касаеше убийството на Роза. Повечето вестници не споменаваха неговото име. Но жълтият печат подробно риеше миналото му — бе обрисуван като стар развратник и съблазнител и благодарение на милионите си е причина за смъртта й. Никой от тия драскачи не обвиняваше прекия убиец. Напротив! Страстта му към танцьорката срещаше съчувствие до оневиняване. Борис бе сигурен, че в съзнанието на публиката убийството от любов или ревност не бе убийство. Грозният факт да отнемеш живота на друго човешко същество срещаше снизхождение във всички законодателства на света. Като всеки човек и Скарлатов изпита желание да се скрие, да изчезне, да го забравят!… Но той бе реалист. Винаги в такива моменти от живота разумът му превъзмогваше страха или неудобството. Презрението му към властта и общественото мнение беше една от силните и неизменни черти на характера му и тя взе връх. Сега трябваше с гордо вдигната глава да се покаже на хората! И той го направи с малки вариации — жизнено необходими за голямата акция, която провеждаше. Борис облече балтона си, но го остави разкопчан, така че да се вижда измачканият му костюм, замърсената риза и зле вързаната вратовръзка. Без шапка, обрасъл с бяла къса брада, той тръгна в декемврийския студ по софийските улици. Хората го познаваха и се спираха стреснати да го гледат. Отиде право в клюкарското сборище на „Юнион клуб“. Всички престанаха да говорят. Седна сам на една маса в центъра на залата, така че да го наблюдават отвсякъде. По масите взеха да шушукат помежду си и често отправяха погледи към самотния банкер. Никой не се опита да го заговори. Оберкелнерът прие поръчката му и скоро мина през салона, носейки сребърен поднос с бутилка френски коняк, чаша и още една за минерална вода. Скарлатов го отпрати и сам напълни водната чаша с коняк догоре. Изгълта го на един път и си наля втора. Пиеше посред бял ден като казак, без да спазва никакво приличие. Присъстващите бяха шокирани. След като изпразни цялата бутилка, Скарлатов се надигна, пресече залата и спря пред масата на Ризов. Той веднага стана. Скарлатов го хвана за лакътя и го поведе към изхода. Спряха на разстояние от масите, така че да не чуят разговора им.

— Драги Ризов, ще те чакам утре, събота, след работа у дома!

— За какво се касае?

— За пари, които можеш да спечелиш без никакъв труд.

— Ще правиш подаръци?

— Защо не?! След като Банката пропада!… Спомняш ли си притчата на Христос за неверния слуга, който разорил господаря си и се мъчел да спечели приятели за бъдните дни?…

— Имаше нещо такова…

— Очакванията ти ще бъдат надминати!

— И все пак какво замисляш?

— Фарс с трагичен край! Това достатъчно ли ти е? Още не съм измислил финала. И аз, като Моцарт, ще пиша увертюрата на „Вълшебната флейта“ в навечерието на премиерата…

Още преди да затвори вратата на Клуба, вътре се разшумяха на висок глас. Скарлатов злобно се усмихна. Фарсът почваше да се разгръща математически точно по предвижданията му. Остави у всеки впечатлението за неминуема катастрофа — лична и финансова. Сега цяла София щеше да узнае.

Прибра се вкъщи. Полегна на кожения диван в библиотеката и спа до късно следобеда. После бодърства през цялата нощ и обмисли всички детайли. В събота сутринта прие последователно Динев, Христов и Татарски. Поканените бяха приели да дойдат. За да не притеснява никого в приготовленията за банкета, Скарлатов отиде на вилата. Когато се върна към края на работното време, целият дом бе в пълен ред и огромната маса в салона наредена. Порталът на библиотеката беше широко отворен. Наистина къщата на стария Скарлатов бе пригодена за големи и пищни приеми както никоя друга в столицата, освен Дворецът. Навсякъде бяха поставени вази с цветя, много цветя, а също и на масата. Влизаха и излизаха хората на Татарски, мълчаливи и спокойни. Малко след привършването на работата в Банката Спас затвори голямата желязна порта и сложи веригата с тежкия катинар. Пристигна Ризов. Скарлатов води с него кратък разговор, даде му няколко пачки хилядолевови банкноти и той си отиде развеселен и очарован. Като изключим Динев, може би Ризов пръв взе смътно да прозира замисъла му. Това изпълни вестникаря със страх и уважение, което значеше и вярност. Малко по-късно Динев мълчаливо подаде на Борис вечерните вестници. Във всички имаше съобщение на първа страница, което той беше обградил с червено мастило. В него се казваше, че Банката на Карасулиев току-що е получила помощ в чужда валута от една английска банка. Динев добави, че се касае за минимална сума, и предложи да опровергаят Карасулиев в печата с точната цифра. Скарлатов се усмихна.

— По никой начин! Именно на това разчитам.

— Но това значи останалите банкери да тръгнат слепешком към Карасулиев.

— Дай ми отговора и ще съобщя, когато намеря за добре. А сега вървете и изпълнявайте точно! До сутринта всичко ще стане ясно!

— Ангажирах всички таксита на София и ще бъдат на наше разположение през цялата нощ.

— Отлично, Динев! Предстоят ни незабравими мигове!…

И тия думи на Скарлатов върнаха цялото спокойствие и увереност у него.

Настъпи ранната декемврийска нощ. Всички външни лампи светнаха. Синкавобялото бароково здание на Търговската банка блестеше ослепително. Полилеите и лампите на цялата къща светеха. Завесите бяха дръпнати и минувачите по улицата се заглеждаха в този лукс. Домът очакваше гостите за Валтасаровия пир[203]. Част от хората на Татарски — най-яките, заеха местата си пред централния вход откъм булеварда и по ъглите. Други застанаха пред входа към малката уличка и вътре още двама. На гардероба също бяха хора на Татарски. Долу в Банката Динев и Христов стояха неотлъчно до телефоните. Скоро поканените започнаха да пристигат, извозвани от такситата, и само малка част със собствените коли. Булевардът и страничните улици се запълниха с автомобили. Поканените влизаха един по един, без съпругите си, водени от мадам Жорж към салона. Скарлатов довършваше тоалета си в банята. Вече напълно готов, с къса бяла брада, облечен елегантно, той се появи пред гостите. Със своята едра фигура и гордо вдигната глава неволно внесе респект в шумната зала. Всички млъкнаха. И без да искат, инстинктивно направиха шпалир. Той закрачи през него и никому не протегна ръка, но изгледа всеки един, макар и за миг, право в очите, като главнокомандващ своите генерали. Повечето свеждаха погледи. Скоро премина и първото стресване от неговата поява. Мъжете взеха свободно да се разхождат, да сядат или разговарят прави. Келнерите разнасяха напитки всекиму според вкуса. Всички се отпуснаха и почнаха да проявяват просташка безцеремонност. Без всякакъв свян разглеждаха скъпата старинна мебел, пипаха завесите, спореха по качеството на полилеите и произхода им. Разглеждаха красивите сребърни съдове. Основният въпрос беше колко струва и за колко могат да купят дадената вещ. Скарлатов чуваше всичко, но не даваше вид, че е засегнат. Поведението на присъстващите бе на глутница вълци, заобиколили в кръг огромен, умиращ елен. Все още не смеят да го нападнат, но знаят, че е въпрос на часове и се облизват, предвкусвайки пиршеството. Спас тихо му прошепна, че е пристигнал Чернаев. Скарлатов се извини и слезе по мраморното стълбище в Банката. Екипът му от трима адвокати, двама помощник-адвокати и двама машинописци се беше разположил в залата с гишетата. Когато Скарлатов се появи, всички почтително станаха. Чернаев, след като извъртя няколко пъти очните си ябълки до бялото на склерата, направи нисък поклон и подаде ръка. Беше искрен в дълбокото си уважение към Скарлатов, особено сега, защото може би само той знаеше малко повече от останалите за истинския му замисъл и с интерес очакваше развръзката. Този стар човек все още не беше загубил любопитството си към живота. След като Борис размени няколко думи с тях, се върна в залата на втория етаж. Горе по желание на всички свиреха музиканти, но не виенски валсове, а цигански мелодии и турски маанета. Оркестърът се бе разположил в малка, незаета стаичка, но добре се чуваше през отворената врата, без да пречи на оживените разговори.

Неделев бе вече дошъл. Изглеждаше мълчалив и угнетен. Скарлатов, облечен в смокинг, с пура в уста и усмивка на лицето, се смеси с гостите, върнал цялата си аристократичност и учтивост. В дъното ги чакаше голямата маса, отрупана с цветя и скъпи сервизи. На по-малки маси към прозорците бяха сервирани мезетата и коктейлите. Всеки от тия хора бе типичен българин, страстен обожател на кьорсофрата. Те изпитваха радост. В продължение на години Търговската банка висеше над главите им като дамоклев меч, готов да пререже тънкия им врат. Сега те се чувстваха свободни и уверени в банкрута на Скарлатов. В понеделник многобройните му клиенти акционери и индустриалци щяха да изтеглят своите влогове и ценни книжа, за да ги внесат в техните банки. Печалба без никакъв риск, защото Карасулиев благородно се отказа от своя дял в нея. Цареше всеобщо задоволство. Това, че самият Скарлатов ги покани, те не можеха да си обяснят по друг начин, освен чрез неговата странност и налудничавост. Той винаги е харчил като аристократ и този гуляй в тяхното съзнание беше естествен финал на Скарлатов, финал ярък, с фойерверки, подобно на римските патриции, приготвящи се да умират, подобно на масовите гуляи в Херкулан и Помпей преди затрупването им от лавата. Ядеха и пиеха без мяра; без всякакво възпитание. Охранени, нагли, със зли, ненаситни очи, те даже не обърнаха внимание, че Карасулиев не е сред тях. Просто го бяха забравили. Един провинциален банкер се приближи:

— Е, Скарлатов, това е да загубиш с чест!

— Вероятно ще се запилея по Америка, там ще си опитам късмета… — отвърна Борис с усмивка.

Друг го хвана за ръката.

— Продаваш ли вилата?

Скарлатов, все така любезен, отговори:

— Смятам засега да я оставя…

— Имай ме предвид като кандидат!

Директорът на Северната банка сериозно и делово му предложи:

— Моята салонна гарнитура беше най-хубавата в София! Стара, австрийска изработка! Но бих купил твоите френски мебели… Ще ми ги продадеш ли?

Борис уклончиво каза:

— Определил съм ги за музея… Извинявайте, господа, за момент…

Той излезе от салона. В коридора го чакаше Туше Динев.

— Всичко е готово! — докладва той.

— Затворете и заключете входната врата! От този момент никой да не влиза и излиза!… — заповяда Борис.

Глава седма

Скарлатов се върна при гостите и ги покани да заемат определените им с картончета места. Изчака всички да седнат и последен зае своето кресло — нарочно избрано по-голямо и по-високо като трон, така че да надвисне подобно лешояд над плячката. Леко почука чашата и настъпи тишина. Той стана и заговори:

— Тук сме всички, от най-малкия до най-големия… Впрочем, изглежда Карасулиев е зает тази нощ… — Всички погледнаха към празния му стол. — Но и без петел ще съмне… Скъпи мои приятели, спътници в живота ми, единомишленици!… Отдавна желаех да ви събера на едно място — вас, цвета на България, — но все отлагах. Нашият живот, както знаете, е битки, битки и никакви радости!… Но ето сега, когато свободата може би най-сетне ще ме съпътства, реших да го сторя, за да попият очите ми тази дивна картина — вашите лица!… И мога само да съжалявам, че Рембранд не е сред нас и да нарисува не кротките хрисими холандски събратя, а вълци и соколи, които от нищо не се стряскат и вървят право към целта, към печалбата! Е, признавам, че не бях банкер както трябва. Може би образованието ми е пречело… А доколкото ми е известно, друг частен банкер с висше образование няма. Може би някакви отвлечени идеи са ме обезоръжавали в тая люта битка… Но така или иначе, вече стигнах до катарзиса…

— Какво? — попита един от гостите.

— До катарзиса, до края на моя път. Аз исках да въведа християнски принципи в банковото дело: „Не прави това, което не искаш да правят на тебе!“, или по-просто: „Яж, но остави и другите да ядат!“.

В тоя момент Неделев погледна към Борис и леко повдигна полупритворените си клепачи.

— Но това са утопии… А сега, нещо приятно! Вярвам, че по братски ще разделите капитала ми.

— Ще видим тая работа… — каза някой в края на масата.

— А що се касае до предприятията и акционерните дружества, те ще преминат към високоуважавания и ценен от мен господин Стефан Неделев, мой… ортак!

Всички обърнаха глави към него.

— Не може Неделев сам да изкупва, справедливост трябва! — извика един от индустриалците.

— О, вие ме огорчавате!… Вземете гълъбите и врабчетата как не си пречат, като кълват заедно зърната. И накрая, скъпи мои колеги, искам да ви завещая една мисъл: „Обичайте се един други, така както Отец ви обича!“

Чуха се възгласи:

— Браво, Скарлатов!

— Затова аз изготвих един договор между мене и вас, та в зависимост от капиталите на банките ви да получите и съответния процент от мене. Който има най-голям капитал, получава най-много, за да спазим принципа на обичта.

— Така е! — обадиха се други.

Но сред по-дребните и немощни банкери се чу ропот. Развикаха се.

— Не, това няма да стане!… Ще видим!…

Говореха на висок глас и скоро шумът прерасна в караница.

— Нека влезе господин Динев! — обърна се Скарлатов към застиналия на входа снажен Татарски, облечен във фрак.

Всички млъкнаха, като чуха името на всезнаещия български Фуше, който влезе с папка под мишница.

— Господин Динев, можете ли да осведомите тук събраните мои приятели на каква сума възлизат капиталите?

Отново се чуха възгласи:

— Да каже! И да каже, без да лъже!

— Но, господа, не става дума за моите капитали!…

— А за кои?

— За вашите!

Настъпи гробна тишина. Но някой пръв се окопити и каза:

— Това всеки от нас го знае! Ние сме ги официално декларирали!

— О, господа, не бъдете скромни! Става дума за действителните капитали, които едва ли сте били така глупави да съобщите. А те са поне пет пъти над реално декларираните! Например, при двайсет милиона капитал, Вие имате действителен около сто милиона, така ли е? — обърна се той към съседа си. — Случайно цитирах Вашата банка…

— Това не е вярно! — нервно възкликна той.

— Не се вълнувайте. При другите положението е още по-фрапантно! Е, Динев, защо не четете?

В отговор се получи истински бунт. Наскачаха от креслата с викове:

— Не искаме! Стига вече! Късно е! Да си вървим!

За да ги усмири, Скарлатов пак почука по чашата.

— Господа, вие не ме зачитате! Вие пренебрегвате моето гостоприемство, а това може да ме ядоса… Седнете! Никой тая вечер няма да мръдне оттука!

Изведнъж настъпи тишина и миг след това един от поканените каза:

— Е какво, като знаеш действителния капитал и печалби?! Ти си постъпвал по същия начин!

— Само че аз си отивам от този елитен кръг… И господине, помислете си само: Вашата банка е на възраст около петнайсет години и през цялото време сте плащали на държавата данъци върху сума, намалена до степен на просяк. Е, ако например съобщим официално тези данни, ще стигне ли целият Ви сегашен капитал да издължите неизплатените суми заедно с лихвите и глобите?

— Ти това няма да направиш!

— Така ли? — опъна се Скарлатов. — А за какво, дявол да ви вземе, ще ви давам безплатна вечеря?! Динев, поканете останалите!

Той отиде до вратата и въведе Ризов с трима редактори от вестника.

— Седнете, господа журналисти, каква радост!…

Но те останаха прави.

— О, ние бързаме, чака ни работа тази нощ…

— Жалко, че елитът на българската преса не може да празнува с елита на българската икономика… Но добър е бог, той пак ще ни събере…

— Господин Скарлатов — каза Ризов. — Ето ви шпалтите от първата страница на вестника, както благоволихте да поръчате рекламата.

Той бързо раздаде отпечатъци от шпалтите на всички. Скарлатов прочете на глас:

— От утре Търговска банка Скарлатов и син покачва лихвения процент на влоговете с три процента, а лихвеният процент на кредитите спада с два процента. Доволен съм, господа редактори! Много хубаво сте оформили първа страница! Цяла България ще разбере!…

— Скарлатов, но това е самоубийство! — извика един от гостите.

— Та не е ли все едно къде ще отидат парите ми? Аз мога да издържа поне една седмица, за разлика от вас!… Пък и моите изчисления показват, че ако всички тук присъстващи бъдете разорени и парите ви дойдат в моята банка, аз ще се измъкна от кризата, въпреки идиотските лихви. Вярно, ще ми бъде безкрайно мъчно, но вие ще бъдете… как да кажа… трупове. Но какво да се прави — живот!… Днес аз, утре вие, или обратното!…

Един от присъстващите започна да къса страницата. Останалите го последваха.

— На ти на тебе, на, на…

— Господа, не бъдете деца! — извика Ризов. — Това са само шпалти. Редакцията е в пълна бойна готовност. След два часа вестникът ще е отпечатан. Достатъчен е телефонен звън…

Погледите на всички се отправиха към телефона на масичката до завесите. Ризов се запъти към него, но един го изпревари, яростно скъса жицата, като удари апарата в земята и почна да го тъпче с крак.

— На ви телефон, на ви телефон!…

Скарлатов заговори с тих, равен глас:

— Господа, не очаквах, че така ще се развълнувате… Случва се! И аз не знаех, че банките ви ще бъдат разорени. Не знаех поне до съвещанието ви с Карасулиев… Впрочем главният данъчен инспектор е тук, в моя дом. Динев, нека влезе и чуе…

Появи се един невзрачен мъж, когото всички познаваха. Настъпи жалка суматоха. Тези охранени, добре облечени мъже с чувство за превъзходство над другите се превърнаха в животни. Те със сила дърпаха редакторите за дрехите и ги блъскаха.

— Няма да позволиме!… Оттук жив никой няма да излезе!…

Двама изтласкаха вън от салона данъчния инспектор. Скарлатов с презрителна и малко тъжна усмивка наблюдаваше това зрелище.

— Господа, успокойте се!… Отпечатването на вестниците ще почне след два часа! Имате сто и двайсет минути на разположение!

Всички обърнаха глави към огромния старинен часовник на стената, който отброяваше с махалото секундите. Един от присъстващите изхълца:

— Скарлатов, прости ми! Аз съм с тебе!

— Карасулиев ни подведе! — извика друг.

Наобиколиха Борис отвсякъде.

— Но, господа, вие се обединихте срещу мене, естествено е да ви се противопоставя. Кой ще излезе победител — още не се знае!… Може би Карасулиев, може би аз?…

— Но нас тогава няма да ни има! Какво ни интересува битката между двамата и кой ще спечели!…

Отвън се чу упорит клаксон. Всички млъкнаха.

— Динев, идете да видите кой идиот по това време ни смущава?

Докато продължаваше суматохата, той се върна и всички млъкнаха.

— Господин Карасулиев чака навън пред портата! — каза ясно Динев. — Моли коленопреклонно да влезе.

— Който закъснява, няма място за него. Петима Петко не чакат! — каза Скарлатов. — Нали така, господа? Ние ще го накажем малко…

Отвън пак се чу клаксонът, надут до отказ.

Гостите се струпаха на прозорците. Долу на улицата лъщеше колата на Карасулиев, а пред високата заключена желязна порта на двора стоеше самият той.

— Татарски, излезте и отстранете посетителя и колата му от Банката!

— Скарлатов, сгрешихме, но ако остане само твоята банка в България, ще ти дойде май множко!…

— Много на душманите! — отвърна Борис.

— Господин Скарлатов — поде един сравнително спокоен мъж. — Вие не сте ни събрали, за да ни унищожите. Ако беше така, всички щяхме да прекараме една спокойна нощ в леглата си и чак на сутринта щяхме да разберем смъртните си присъди в печата. Прав ли съм?

— Донякъде…

— Спрете тази екзекуция! Спрете я, за бога!

— За да се обедините пак срещу мен? Не! Втори път не се лъжа!

— Обещаваме!

— Обещание къща не прави!

— Кажете Вашите условия — заговори пак същият мъж. — Не ни измъчвайте! Ние сме хора, преминали средна възраст. Ще Ви тежи на душата, ако с някой от нас се случи нещо…

Скарлатов въздъхна.

— Добре. Уморих се… За последен път ви прощавам! Тази нощ вие ще подпишете договор, че никога няма да работите срещу мен!

— Дадено.

— И че винаги, когато поискам, ще работите с мене срещу друг!

Настъпи мълчание.

— Е, съгласни ли сте?

— Съгласни.

— Този договор ще бъде скрепен за съответните гаранции от ваша страна. Върху тях ще трябва да поработим сега до сутринта. Едно от условията ми е — никакъв кредит на лица, които аз ще посоча!

— Карасулиев ще им даде!

— Няма да смее, защото ще го заплаша с нашия договор, с нашия братски договор, основан на великата любов между банкерите. Какви думи! Като ги произнасям, душата ми се вълнува и извисява!…

— А вестникарите?

— Спасе, заведи господата до редакцията им!

— Господин Скарлатов, както се уговорихме, оставаме в готовност — каза Ризов.

— Вървете, момчета! Ако тези мои братя се окажат опърничави, ще ви уведомя.

Журналистите излязоха.

— Динев, готови ли са индивидуалните договори с всеки поотделно и колективният договор?

— Да, шефе.

— На работа, господа.

В салона тържествено влязоха Чернаев и екипът му. Всички станаха от масата и отидоха в библиотеката. Тук, без да бърза, Чернаев подреди книжата. Секретарят Христов със златна автоматична писалка и попивателна застана прав зад стола на Скарлатов. Той тежко седна и отправи зъл, втренчен поглед към банкерите, скупчили се прави един до друг на отсрещния край, като група, приготвена за нощен разстрел. Развалих им целия кеф, каза си Борис, да не говорим за софрата… Остана непокътната, но утре сутринта ще седнем с Татарски и всички помощници и ще направим такъв невиждан гуляй!… Усмивка се яви на лицето му. После се сети за предстоящата напрегната работа и сурово обяви:

— Да започваме, господа! Времето не чака!

На разсъмване Скарлатов изпрати гостите през официалния вход. На отсрещния тротоар в сянка стоеше Карасулиев и наблюдаваше всичко. Той цяла нощ не бе мигнал и не бе напуснал това място. Всеки минаваше край Скарлатов и му стискаше ръката. След това сядаха в такситата или собствените автомобили и заминаваха. Накрая всички си отидоха. Тогава Карасулиев пресече улицата. В този момент Скарлатов сам притваряше железните крила на портата. Йосиф застана срещу него от другата страна на решетките. Чак сега Борис за пръв път го забеляза, но не трепна. Завъртя ключа и произнесе сякаш на себе си:

— Който вади нож, от нож умира!…

После тръгна спокойно по алеята към Банката. На входа го чакаше Неделев. Той с усилие отвори падналите си клепачи и втренчено го погледна.

— Моите уважения! Вие не отстъпвате на баща си!

— Неделев, винаги ли така ще закъснявате в изводите си?

— По-добре късно, отколкото никога — отвърна той и му подаде ръка.

Скарлатов разигра кратко колебание, без да прехвърли границата на неудобството за Неделев, и накрая, като въздъхна, пое студената му ръка.

— За последен път! — каза твърдо Борис.

Глава осма

Месец по-късно, в един неделен ден, Скарлатов седеше в хола на вилата. Той запази Банката, но видимо остаря. Нямаше почти никаква работа. По същество тя спря кредитите, поради липса на достатъчно капитали. Приличаше му на огромен презокеански лайнер изваден върху пясъка на морския бряг, навяван от вятъра на дюните, които един ден щяха да го засипят… Чувстваше се психически и физически изчерпан. Дори не можеше да чете, въпреки свободното време. Това състояние щеше да мине и отново му предстоеше привичната дейност, но изпитваше отвращение от този ден и час. За пръв път имаше чувството, че работата за в бъдеще ще му тежи като кръст, който трябваше да носи към своята голгота до края на живота си. Същия ден следобед го посети Карасулиев. Рано или късно трябваше да се срещнат и, както винаги, Йосиф бе този, който пръв дойде. Поне щеше да има човек, с когото да пие, помисли си Борис. Напоследък пиеше сам, а това не беше добър признак. Изглежда, същото правеше и Карасулиев. Наля му в чашата мастика, а на себе си коняк. Двамата отпиха по една голяма глътка и чак тогава започнаха неприятния разговор.

— Правиш ми голяма чест, за съжаление това не намалява огромните ми загуби от твоите ходове… — каза Борис.

— Клиентите ти ще се върнат отново с влоговете си в твоята банка!

— Не аз, а ти направи така, че в тая малка страна да няма място за двете банки!

— И какво смяташ да правиш?

— Бих могъл да използвам кормилото на политиката и печата, да нажежа атмосферата, така че да направя невъзможно твоето пребиваване в България.

— Аз също мога да ги използвам не по-зле от тебе!

— Не, няма да можеш! Представи си, че в Парламента повдигнат въпроса за дейността на твоята банка, особено за сведенията от различен характер, които тя дава. Нали сам си го написал в проспекта й? Пресата ще подеме всичко това, а тя е моя, те всички са акционери във фабриката за хартия.

— Но това е антисемитизъм!

— Да, наистина опря и до този пункт — гаден и неприятен! Това ще се отрази на твоите сънародници. Ще събереш и тяхната омраза, омразата на дребните търговци, манифактуристи, на цялата еврейска консистория, с която отношенията ти не са блестящи. В техните очи ти си ренегат, вероотстъпник, католик и те никога няма да ти простят.

— Но ти не си такъв човек!

— Аз не съм човек, Карасулиев, аз съм банкер!

— Скарлатов, ще бъда откровен и аз! Настъпват тежки времена. Бог знае кой ще оцелее… Готви се нова война, защото тоя полудял свят е решил, че само така може да решава проблемите си. В Италия има фашизъм. В Германия милитаризмът настъпва. България все повече попада в нейните сфери. А има и един Неделев. Той ще глътне и тебе, и мене. Нека не се караме и обединим усилията си! Ти си патриот, но и аз обичам България посвоему. Ще бъде фатално, ако не й помогнем да не се повлече отново по стария път!… Истина е, че аз съм свързан с английския капитал, но ти си свързан с френския, а това е добра основа за сътрудничество.

— Всичко, което каза, е така, но има само един пункт, който мога да изразя с три думи: не ти вярвам!

— Сърдиш ли се? — попита Карасулиев.

— Не е точната дума. В нашата работа говори за морал само тоя, който губи.

— И двамата платихме, но разноските платиха най-слабите.

— Да. На бойното поле останаха само военачалниците, а всичко друго е трупове. Има нещо тъжно във всичко това… А като си помислиш, че работеха над сто и трийсет частни банки! Сега на пръсти се броят…

— За стопанското разорение не ние сме виновни. Всичко стана извън нас. Кой можеше да предположи, че ще има криза!… Даже през войната стопанската активност беше десет пъти по-голяма. Щом капиталът няма оборот, той става мъртъв!

— И все пак трябва да почнем! — каза Скарлатов. — Способните хора за финансиране не са се свършили у нас. Трябва да ги издирим!

— Как? Ти нямаш свободни пари, аз също. Има един изход, но аз не съм готов за него…

— Да слеем капиталите си?

— Да. Но съм твърде привързан още към това, което сам съм създал, и не мога да надвия душата си.

— На първо време можем честно и почтено да се информираме по всички факти и сделки.

— Значи сключваме примирие?

Скарлатов се забави в отговора, но каза:

— Да, за съжаление.

Лицето на Йосиф разцъфна. Той постигна минималната си цел. Сипа си нова мастика. Успокоен донякъде, върна се и привичната му живост.

— Усмихни се, Борисе! Камък ми падна от плещите! За разлика от теб аз вярвам на думата ти. Мир на земята и благоволение между човеците!…

— Доколкото разбирам, искаш да ми кажеш още нещо…

— Борисе, с какви свободни пари разполагаш в момента?

— Не знам точно. С няколко милиона.

— Можеш ли да се лишиш от тях?

— Искаш заем?

— Няма да ми дадеш!

— А защо ти е?

— За да кредитирам една великолепна сделка.

— Не мога да рискувам. Напарих се от нашите индустриалци и търговци.

— Ами ако ние двамата извършим сделката и се самокредитираме?

— Тоест, да станем ортаци?

— Не е чак толкова лошо!…

— Е?

— Смятам да се забием в петрола! Да вземем в ръцете си доставката и разпространението му у нас. Американските фирми ще ни помогнат.

— Това сериозно ли е?

— Имам думата им. Но ако не избързаме, твоят скъп Неделев ще ни отнеме сделката. Ке я апне месечината… — добави Йосиф и лицето му доби характерния закачлив израз.

Скарлатов за пръв път се усмихна. Предложението беше блестящо и може би единственото с перспектива за печалба в този период на смъртна депресия.

— Петролът е като хляба — продължи Карасулиев. — Занапред без него няма да може! Автомобилите се увеличават, става необходимост за фабриките, за електроцентралите и най-важно — за армията!

— Съгласен! — каза Борис. — Ела утре в Банката да обсъдим въпроса.

— Не. По-добре ела у нас и по-късно вечер. Неделев е подозрителен.

— Добре.

— Нека те придружи Динев, а аз ще бъда с Фархи.

Скарлатов помисли колко старателно се е подготвил Карасулиев за срещата с него. Всеки ход бе обмислен в детайли. Изхождайки от вълчия морал на банкерите, той не се извиняваше за нищо, но предлагаше съюз, и то скрепен не с празни обещания, а със сделка от голям мащаб. Тя бе стабилна гаранция за бъдещ мир помежду им.

Йосиф много не се застоя. Той не искаше с някаква глупава реплика да развали постигнатото. Скарлатов го изпрати по алеята до изхода на вилата, където го чакаше колата. Тогава Йосиф наново го изненада. Подаде му едно пакетче.

— Това какво е?

— Анастасия ти праща сърдечни привети. Била е в Швейцария при малката Яна.

Борис опипа пакета.

— От Анастасия?

— Не. От Яна.

— Какво е?

— Сам ще видиш.

Карасулиев се качи на колата и потегли. Скарлатов се прибра във вилата. Отвори пакета. Беше малко ковьорче с избродирано нескопосано куче, което би направило чест на един примитивист. Взе картичката. С едър, закръглен, все още детски почерк Яна му пишеше: „Обичам те като това куче. Ела да ме видиш! Мъчно ми е за теб.“

Стана му тежко на душата. Там някъде, сред швейцарските планини, имаше едно малко момиче, което той бе забравил. Най-близкото същество, част от него!… Пак хвърли поглед към ковьорчето. Кучето му заприлича по-скоро на лъв.

Две седмици след това, когато успешно приключи сделката с петрола, Скарлатов уреди някои необходими неща, свързани с функционирането на Банката, и замина за Швейцария при дъщеря си Яна.

Край на книга четвърта

КНИГА 5

Жребият

Част първа

Глава първа

Въпросът за свободната воля на човека занимаваше съзнанието на Скарлатов още от студентски години. В началото мислите му се движеха върху съвсем отвлечена плоскост. Учудваше се колко много труд и умствена енергия бяха вложили религиозни гении, политици, мъдреци от най-дълбока древност до днес. Скарлатов не смяташе, че основният философски проблем е за първичността на материята. За него основният философски проблем си оставаше животът. Защо той живее, кой го е извадил от мрака на небитието, с каква цел, дали е само една случайност в многоликите превращения на материята, една никому ненужна играчка?… Защо той съзнава, че живее и какво ще стане по-нататък след смъртта му? Този въпрос, който така или иначе си задаваше всеки човек на тая земя и се мъчеше да го реши по един или друг начин — било по стари предания, било чрез религията, философията или практиката — този въпрос с годините все повече и повече се превръщаше в негова натрапчива мисъл. Дали защото старееше, дали защото много от хората, които го заобикаляха, вече ги нямаше и все по-ясно се очертаваше неминуемостта на финала — смъртта?… Разсъжденията му в случая се усложняваха и от самото човешко поведение от съществуванието му до днес. Защото, мислеше си той, ако природата е целесъобразна, тя не би могла да създаде човека — най-нецелесъобразното явление, — който непрекъснато режеше клона, на който седи, действайки срещу себе си и средата, от която зависеше. Но докато размисълът му за живота все още протичаше в теоретичната сфера, то тясно свързаният с него въпрос за свободната воля постоянно му напомняше за реалността. Ежеминутно човек решаваше — харесвам това или не харесвам това, искам това или не искам онова. Ежеминутно се налагаше да произнася двете думички „да“ и „не“, така кратки и ясни във всеки език. По тоя начин в обикновения човек се създаваше лъжливата представа, че той има своя воля и прави това, което иска. Но погледнато по-дълбоко, цялата житейска практика доказваше противното. Човек по-често правеше това, което не иска. Скарлатов не застана на нито една от двете крайности — че човек е напълно манипулиран от външни сили или че е напълно свободен в решенията си. Практиката го тласкаше по-скоро към очевидната предопределеност на индивида и неговите действия. Когато човек се ражда, тоя свят е съществувал преди него. Той не можеше да избере нито страната, в която да се роди, нито епохата, нито родителите си, нито часа. Той се явяваше на белия свят при определени отношения между хората. Освен това Скарлатов имаше една съвсем проста аритметика за човешкия живот. Той снизходително даваше максимума на човека за средната възраст 80 години. От тях махаше 10, в които огромното мнозинство от хората бяха вече асоциални, тоест свидетели или наблюдатели на действителността около тях. Оставаха 70 години. От тях махаше още 15 години — период, в който немощното човешко създание зрееше до момента на съзнанието и физическата годност, в пълна зависимост от родителите. Оставаха 55 години. Но тъй като времето е разделено на ден и нощ, човек спеше грубо взето 27,5 години и му се събираха за активен, творчески и съзнателен живот останалите 27,5 години. Тази схема, макар и опростена, в общи линии беше истинна. Това кратко протичане на времето за реална изява се извършваше върху една планета от 510 милиона квадратни километра, между милиарди галактики, за които човек само знаеше, че съществуват и нищо повече. И на всичкото отгоре „венецът на природата“ се смяташе цар на Вселената, а от зараждането си до днес се чудеше как да усъвършенства средствата за самоизбиване, мамене и лъжене. И само от време на време по най-нелогичния начин се раждаха гении като Платон, Буда, Христос, Кант, Толстой, Моцарт, Бах, Гьоте и т.н., които се мъчеха да стреснат човечеството и му посочат път на единение и съзидание. Явяваха се и изчезваха. И всичко течеше отново постарому. И цялата история на човечеството му изглеждаше като една огромна сцена върху кълбото на тия 510 милиона квадратни километра, което се рееше в тайнствения безкрай и се меняха само декорите и костюмите, а хората с техните страсти, пороци и добродетели, с техните сблъсъци, надежди и идеали оставаха едни и същи. Въпреки всичко тази негова абсурдна екзистенциална[204] аритметика, която беше част от детерминизма на Скарлатов, не го тласкаше до крайност и признаваше на човека малки незначителни граници, в които се движеше свободната воля. И с присъщия си хумор наричаше много често тази малка възможност за лична изява с думичката „инат“. И ако погледнеше назад цялото си съществувание, във всички неща, които направи и предприе, инатът играеше огромна роля. Той не обичаше миговете на избора. С годините се научи да отлага решенията, но знаеше, че рано или късно идват денят и часът на истината, когато трябваше да каже „да“ или „не“…

В тоя пролетен ден на април той излезе от Банката след приключване на работата и тръгна по обичайния маршрут, завещан от баща му. А пролетта на 1936 година дойде сякаш изведнъж. Дълго време се задържаха зимата и студът. Ту се стопляше, ту валеше сняг, докато в средата на април внезапно задуха топъл вятър от юг и понесе на север тъмни, черни облаци. Но не заваля. Природата набираше сили, за да излее на един път водата си. И в тия два дни като по даден знак всички дървета цъфнаха, но не под пекналото слънце, а в полумрака на облачното небе.

Той тръгна по Цариградското шосе край парка. Имаше малко минувачи и всеки бързаше да се прибере вкъщи, за да не го изненада поройният дъжд. Топлият вятър духаше силно, на вълни и развяваше разкопчаното пардесю на самотния Скарлатов — защото независимостта е самота… Един мъж с гордо вдигната глава, без шапка, с късо подстригани прошарени гъсти коси и остра бяла брада като на древните викинги, със застинало, строго лице и прорязано с бръчки чело, с живи и умни черни очи. Един мъж, елегантно облечен в тъмносин костюм, слабо накуцващ, опрян леко върху бастуна със златната глава на орел с тюркоазени очи, наследен от баща му. Но Скарлатов не се подпираше на него и вървеше срещу вятъра, сякаш преодолява някакво препятствие. Ала не природата, не цъфналите дървета, нито редките минувачи заемаха съзнанието му. Той не ги и виждаше. А мисъл денонощна, прекъсвана само от мъчителен сън, стана неговата същност и той като Сизиф тласкаше по стръмния склон камъка на мисълта си някъде към недостижимия връх, докато не целта, а самото движение към нея се превърна в истинското му „аз“. Така той се отдалечи от хората. Не ги виждаше, не ги забелязваше, отдалечи се от природата, от тъй измамния цъфтеж на дърветата и носеше своя товар дори в миговете, когато можеше да бъде свободен.

Назряваше нова, може би най-голямата лична криза в дейността му като банкер и той трябваше да вземе своето решение тези дни. А в това, че за него то е съдбоносно и щеше да определи целия му по-нататъшен живот, Скарлатов не се съмняваше. Дълго отлага, прекалено дълго и остави нещата да се развиват от само себе си… Ами ако е пропуснал мига? Тогава защо му е всичко това? И кога започна всичко?… Може би още в началото, когато остана в България? Или по-късно, когато пое Банката? Или при някоя от финансовите битки? Или след световната икономическа криза, която едва не срути Банката? И не само Банката, а страната… А може би проблемът е останал като наследство още от баща му? В разсъжденията си се стремеше да намери някаква опора и я потърси в близките години и отминалите събития. Странното беше, че много от случилото се, на което стана свидетел, бе произвело тогава това впечатление, което имаше по-късно силата на спомена. Той се учудваше на човешкото съзнание, което възпроизвеждаше с такава сила, почти до болка, видения от миналото.

Години след кризата — без никакъв повод, без никакъв ред на деня или нощта — внезапно в ума му изпъкваха с невероятна живост картините, които бе отминавал тогава, потопен в битката за собственото оцеляване. Той виждаше пред себе си напълно реално търговската улица „Пиротска“[205], почти празна въпреки многобройните магазини, защото повечето бяха затворени. На едни пишеше „Разпродажба поради фалит“, на други „Търся съдружник с капитал“, на трети „Дава се под наем“… Друг път сякаш присъстваше в натрупалата се опашка пред фурна с надпис „Хляб за бедни с книжка за бедност“, а близо до нея огромна тълпа, повечето от деца с най-различни предмети в ръка — консервени кутии, опушени тенджери, парчета от стомна, които търпеливо стояха и чакаха пред голям казан, над който пишеше: „Чорба за бедни“, а две милосърдни сестри раздаваха по един голям черпак на всеки… Но най-често му се явяваха и сякаш се врязваха в ума му детайли от прочутия печален „Поход на босите“, прекосили страната, за да се съберат в София. И Скарлатов виждаше пред себе си мъже в цветуща възраст — опърпани, с изгладнели лица, които викаха срещу полицаите „Дайте ни хляб!“, „Дайте ни работа!“, а след тях вървяха инвалидите от войната, слепци, сакати с колички и без колички, с лозунга на един прът — „От благодарното Отечество“. Господи, казваше си Скарлатов в подобни мигове, нима искаш да ме предупредиш, че ме чака просяшка тояга?… Че всичко дотук е било илюзия?… И за да отмахне тези неочаквано връхлитащи го видения на човешката мизерия, той се връщаше на победния финал от тоталния банкрут, който избягна. Вярно е, че успя да се измъкне от кризата. Успяда запази Банката в тази борба на смърт. В неговия живот тя щеше да остане като най-сериозната и грандиозна битка, от която той излезе победител и се гордееше с това. Доказа на себе си и на хората мощта на своя ум в действие — при бедствие, унищожило хиляди негови събратя по цял свят с далеч по-големи финансови възможности. Но не беше ли това пирова победа? Та какво остана от Банката след кризата? Сградата, да. И досега красивата барокова постройка, синкавобяла под ярката електрическа светлина, блестеше нощем като Сакре Кьор на върха на Монмартър, радваше окото му и създаваше в хората все още чувството на сигурност и стабилност. Но дали това здание вече не е разядено от термитите и е останала само външната бляскава черупка?… Скарлатов претърпя огромни загуби. Изтекоха невероятни капитали както в левове, така и в чужда валута и злато. Той не се поколеба да заплати тази цена само и само да остане Банката. А можеше да запази много повече, ако се откажеше от нея, и сега да прекарва живота си напълно спокоен, осигурен, а времето, което му оставаше до края на живота, да бъде негово и само негово. В името на какво го направи? И както винаги си отговори честно — в името на собствената му суета, в името на безсмисленото движение!… Избрал своя път, трябваше да върви докрай! След кризата, когато на бойното поле останаха неизброими трупове, сред тях като сенки се надигнаха изранените банкери. Но банките им бяха изтощени. Те не можеха да извършат основната си дейност — да дадат кредити и получат печалби. А без кредити стопанството пропадаше напълно.

Макар и бавно, колелото на икономиката не можеше да се задвижи. Никой не беше достатъчно силен, за да започне отново. Тогава остана единственият път — сливане на остатъците от банките. По-голяма част изчезнаха, като се вляха в други по-силни или се съединиха помежду си, за да увеличат авоарите си и станат жизнеспособни. Изчезна от терена на икономиката Генералната банка — креация на френския и английския капитал. Те вече не можеха да си позволят лукса да имат своя банка. Погълна я тази на Карасулиев. Той получи подкрепа от американските банки, макар и минимална. Но за да запази своята, Карасулиев се принуди да се освободи от почти всички индустриални акционерни дружества. Едни ликвидира, други продаде, трети просто остави да загинат. Запази обаче Командитното дружество само от инат, което се занимаваше с покупко-продажбата на тютюни за Франция, Англия и Америка. Но дейността му бе ограничена. Две реколти чакаха да бъдат изкупени, а чужденците се интересуваха само от екстра качество ориенталски тютюн. Така че дружеството вегетираше. Поначало двете банки — на Скарлатов и на Карасулиев — се занимаваха с вноса и износа за страните — победителки в Световната война. А това перо поради кризата и последвалата я депресия не играеше почти никаква роля в стопанството. Активността на двете банки се сведе до минимум. Господарите в лицето на Англия, Франция и САЩ сега избраха път, който заобикаляше България, защото икономиката й не ги интересуваше.

Съвсем друго направление поеха финансовите среди в Германия. Те успяха да се справят с кризата в собствената си страна чрез невиждана инфлация, довела до незапомнена безработица в страната. Германия нямаше колонии, нямаше пазари. Бяха й останали само сметищата на света. Но немските финансисти не се погнусиха от боклука. Та и какво ли друго им оставаше?… И смело тръгнаха да търгуват с тези страни, от които никой не се интересуваше. Един от най-важните пазари за Германия се оказа България. Тук те имаха традиции, изградена търговска мрежа, своя банка — Кредитната. Двете страни бяха в миналото съюзници, тясно свързани финансово. И двете страни бяха победени, онеправдани, което водеше и до психологическа връзка помежду им. Преди Световната война и след нея, техническата и делова интелигенция се ориентира към немските и австрийските университети. Те станаха макар и странични, но не маловажни пътища за германското влияние в България. И в момента, когато страната достигна ръба на пълния финансов банкрут, само германците продължиха, макар и минимално, да търгуват с България. И тази тънка нишка остана за нея почти единствената търговска връзка със Запада. И двете страни нямаха злато, нямаха чужди авоари, нямаха пазари. А за да съществуват, беше жизнено необходима търговията. И тогава с тази дързост, която някога обедини народите на Средиземноморието, а по-късно в търсенето на пазари откри Америка, Индия, Япония и свърза света в едно цяло, търговците си подадоха ръка през бариерата на победителите, без посредници! Започна се с компенсационни сделки, може би най-древния способ за обмен. Даваш една стока и получаваш друга, от която имаш нужда, без участието на злато или световна валутна единица, върху базата на собствените слаби и обезценени национални пари. Кредитната банка, вместо да изчезне или намали своята дейност, се разрасна. И полека-лека компенсационните сделки заеха значителна част от външната търговия на България. Само така страната можеше да изнесе застоялите тютюни, селскостопански продукти, суровини и да получи за макар и слабата си индустрия резервни части и индустриално оборудване. Германия купуваше всичко — разбира се, изцяло в своя полза, тя бе силната страна в тия сделки. Но колелото на търговията, макар и бавно, макар и трудно, се завъртя и все повече увеличаваше скоростта на оборотите, докато дойде вторият етап — клиринговата спогодба — каквато се практикуваше в една или друга степен и в други страни. Първата частична клирингова спогодба за износ на тютюн срещу германски промишлени стоки през време на финансовата криза сключи немският тютюнев концерн Реемтсма, последвана от голямата всеобхватна клирингова спогодба от 9 септември 1932 година.

Тъй като дотогава страната имаше с Германия активен търговски баланс, то и задълженията на Германия нараснаха. Разменяха се стоки, но върху базата на немската марка при съотношение 33 лева за една, което на практика означаваше, че България финансира Германия. Но клиринговата спогодба имаше две сметки. По сметка „А“ Германия внасяше от България тютюни, зърнени храни, яйца, необработени кожи, маслодайни семена и фуражни растения. Срещу тях трябваше да изнесе за българската промишленост суровини като памук, вълна, вълнена прежда, калай, обработени кожи, каучук и други или да плаща тридесет на сто от сметката в свободни девизи. В сметка „Б“ по клиринговата спогодба бяха всички останали продукти и износ на артикули, както и плащането от нетърговски обмен: легации, туристи, пътници, валута за образование на студенти и т.н. Още в началото Германия предпочете да не дава тридесет на сто свободни девизи, а да внася суровините, като го направи по цени над тези на международния пазар. Към 1936 година вносът и износът с Германия надвишаваше 60 на сто от цялата външна търговия на България, с тенденция за непрекъснато увеличаване. Така че в близките години търговията на страната щеше да бъде само с една държава — Германия. Но и тук по клиринговата спогодба, в която имаше клауза за годишно изравняване на сметките, германците, иначе акуратни, не изпълниха задълженията си. Винаги износът на България бе по-голям от вноса и Германия имаше в момента 700 милиона задължения към нея. Една немалка сума за такава бедна страна. И тя щеше да нараства. България се превръщаше в суровинен придатък на Германия, но това го виждаха малцина. Световната война, въстанията, революциите, всеобщата икономическа криза доведоха дотам народа, че хората бяха доволни, ако имат работа и изкарват насъщния хляб, независимо кой им го дава и с каква цел. Така дойдоха на власт фашизмът и Хитлер в Германия. Бяха доволни, че имат работа и никой не искаше да се замисля, че живее в една страна с невиждана дотогава диктатура, че тази страна се готви за реванш, за война с далечни цели — да завладее целия свят. Те не забелязваха или не искаха да забележат огромната полиция, разрастването на армията, антисемитските погроми, липсата на каквато и да е елементарна свобода. Не винаги близкият резултат показва крайния. А свързана икономически с Германия, България неминуемо щеше да тръгне по нейния път.

Ето Скарлатов беше вече десетилетия банкер и потъна до такава степен в работата, че загуби твърде много от така нареченото хуманитарно образование. Не четеше художествена литература, не ходеше на театър, опера или кино. Полека-лека Банката го погълна изцяло. Тя стесни съзнанието му до такава степен, че взе всичко да обяснява с икономиката, с парите и тяхното движение. Но тук бе и неговата сила. Така обяснен, животът на обществото едва ли обхващаше неговото безкрайно многообразие. Но че по тоя начин си изясняваше главното, той бе убеден. И Скарлатов остана верен на извода, че основната връзка между хората е търговията в широкия смисъл на думата, тоест постоянен и тотален обмен на материални блага, което предполагаше безпрепятствено общуване между хората по цялото земно кълбо. Той не се съмняваше вече нито за миг, че за в бъдеще каквито и държави, каквито и общества, каквито и строеве да възникваха, първото нещо, което трябваше да знаят, е какво да правят в икономиката и да бъдат компетентни преди всичко в икономиката!

Главният му девиз остана свободната търговия! И той тясно свърза двете понятия: за да има търговия, трябва да има политическа свобода, за да има свобода, трябва да има търговия без ограничение! Погледната в този стопански аспект, историята на човечеството му изглеждаше като цикли на търговска свобода във времена на мир с бързо нарастване на материалните блага, а оттам и на духовните, следвани от период на общества, класи и държави, стремящи се към световно господство и задушаващи на първо място търговията — епохите на непрекъснатите войни. Та не пореха ли вълните на моретата корабите на финикийците, на гърците и не създадоха ли те една обща култура на Средиземноморието, а непосредствено след търговското замогване дойдоха философията, литературата, театърът, демокрацията, свободните полиси. И ако този процес продължеше, може би търговците щяха да тръгнат към нови земи и да открият Америка хилядолетия преди Колумб, да търгуват с Индия, Китай, Япония, да колонизират огромните пространства на планетата и светът щеше да бъде друг, единен. Но дойде Рим и всичко за векове отиде по дяволите!… Защото Рим в своята хегемония ограничи свободата на всички останали, ограничи обмена и подкопа собственото си съществувание, за да се срути в праха, който затъмни за нови векове небето на Европа и тя потъна в мрака на средновековното закрепостяване. А по-късно наново търговците вдигнаха знамето на човешкото единение и откриха пътищата към непознатите континенти.

Явиха се нови, чисто търговски нации, като холандците и англичаните например. А после?… Наполеон, пак войни, пак разединение на Европа… Ами в съвсем близкото минало на нова България човек можеше спокойно да отиде в банката, да обмени левове за каквато и да е валута и с един печат на паспорта, който се даваше без особени формалности, да тръгне по света!…

И винаги, когато човечеството си отдъхваше в епохите на мирен и свободен обмен, идваше финалът на цикъла и започваше ерата на разрухата. И въпреки че историята, както и противоречията в картината на произвеждането, натрупването и разпределянето на благата опровергаваха тезата на Скарлатов за единение единствено чрез свободна търговия между народите, което да премахне митническите и граничните бариери, забраните на свободното придвижване с крайна цел — една обединена планета без държави и нации, съставена от свободни хора, той вярваше, че само това е пътят, а не религиозните и социални идеи. В крайна сметка те в ръцете на недобросъвестни личности се превръщаха в средства за разединение на човечеството с прякото последствие — войни и унищожение на хора заедно с материалните блага. И сега Скарлатов бе от малцината умни хора, който предчувстваше, че влакът на Планетата навлиза в някакъв безкраен тунел под знака на смъртната гибел…

Вярно е, че клиринговата спогодба помогна на България да се изправи донякъде на крака. Безработицата намаля, чувстваше се оживление във всички сфери на стопанството. Но нима само в България бе този процес? Нима само по системата на германците можеше да се стигне до този резултат? Можеше, разбира се, и със свободна търговия, с опити за пробив в пазарите на главните капиталистически страни. Той не си правеше илюзии, че именно този начин е най-трудният, най-неприемливият, защото всеки искаше да живее добре не в бъдеще, а сега, в момента, и всеки, който му посочеше път за лесно и бързо замогване, ставаше в очите на хората спасител. Те не виждаха, че краят на този път е врата на кланица и вървяха зад пророци, политици и недобросъвестни хора право към своята погибел. Той не можеше да се бори срещу тази мощна тенденция за сближение с Германия. Следователно то бе исторически предопределено. България отдавна нямаше свободна воля.

Така Скарлатов наново застана срещу течението, предварително примирен с поражението си, но по никой начин не обезверен в своите изводи. Държа пред индустриалци и политици голяма сказка в „Ротари-клуб“. Изслушаха го с внимание и никой не си взе бележка. Всички очакваха спасение от Германия. Само един-единствен човек го последва и колкото и да е странно, това беше Йосиф Карасулиев. Последва го не теоретически. Той бе стигнал по собствен път до тези заключения. Дали интуитивно? Едва ли. По-скоро практическият му опит на голям търговец го доведе до изводите на Скарлатов. И след беседата единствен Йосиф Карасулиев поиска да разговаря с него. Потресен от думите му пред толкова много хора, те го окрилиха и дадоха смисъл на практическата му дейност. За негова чест Скарлатов трябваше да признае, че макар Йосиф да не формулира положението, в замяна на това вече действаше, сякаш отдавна го бе сторил.

Пръв Карасулиев от всички банкери и индустриалци започна да се освобождава от акционерни дружества, предприятия и фабрики. Пръв той търсеше всякакви законни и незаконни, изврътливи начини, за да превърне по възможност всеки лев в конвертируема валута и я изнесе на сигурно място. Запази връзките си предимно със страни, чиято валута вървеше навсякъде. Това неминуемо доведе до спад на търговската активност на банката. Любимата му фраза беше: „Не съм боклукчия да събирам германски парцали“. Имаше предвид германската марка.

Тези му действия удивиха Скарлатов. Йосиф да се откаже от печалба, пък каквато и да е тя?!… Това беше нещо неестествено за човек, който не можеше да се сдържи пред вида на плячката. Но той се пребори с първичния си инстинкт на хищник и погледна надалеч в перспектива. С други думи, се превърна в истински банкер. Колко ли му е струвало това?… Той приключи в себе си една гигантска борба и стана човек, който мисли различно от предишния Карасулиев. А това е постижение, отдало се на малцина в живота. Той доказа, че има не само инстинкт, не само ум, но и огромна воля. Сля се с Генералната банка, защото Скарлатов отказа такова сливане, а и не можеше при наличието на втория директор — Неделев.

Още веднага след кризата между двамата започна една мълчалива необявена война. И вместо Скарлатов решително да скъса с Неделев, остави да текат нещата по-старому, защото нема силата да се пребори с една фикс-идея за национална индустрия, завещана от баща му. А практическо олицетворение на тази идея беше Неделев — най-мощният индустриалец в страната. Така се стигна от кредитиране на собствена индустрия до самокредитиране и внос на оборудване от Германия отначало върху базата на компенсационните сделки, а после върху базата на клиринга. Само едно не позволи Скарлатов в тоя период — да се посегне на авоарите на Банката в конвертируема валута (и без това силно намалели), а също и на златния трезор. И докато Неделев съсредоточаваше в ръцете си индустрията, Скарлатов почна да концентрира именно този капитал и да го превръща не в банкова, а в лична собственост, която по един или друг начин изнесе в чужбина. В този период капиталът на Банката нарасна, но в левове и марки, тоест в пари, с които можеше да боравиш в твърде тесни параметри. Конфликтът назряваше и дочака деня, в който Неделев открито обяви войната. Той постави въпроса за чуждите авоари на Банката и трезора като абсолютно необходими за понататъшната му дейност. Скарлатов рязко отказа. Неделев настоя да види именно тази светая светих на Банката. Тогава, усмихнат, Скарлатов цинично му отговори, че тази част от храма липсва. А за нещо, което го няма на този свят, не могат да се пазарят. Неделев заплаши, че ще се оттегли като съдружник заедно с всичките си капитали и ще премине към Кредитната немска банка. Това беше единственият му коз да принуди Скарлатов да приеме неговото искане. Но зле си бе направил сметката. Наистина, ако той изпълнеше заплахата си и ликвидираше общите предприятия, Банката автоматично се превръщаше в една от средните по мащаб и слизаше от пиедестала на водеща в страната. Неделев неминуемо щеше да повлече след себе си и главното ядро от индустриалци и фабриканти, свързани с Банката. Но Скарлатов предварително бе изчислил загубите от такъв акт. С остатъка от левове, без да засегне трезора и авоарите, можеше да остане да съществува. И той прие тази алтернатива. Неделев не очакваше това. Опита се да преговаря. Не му се удаде. Скарлатов назначи срок за ликвидацията и му заяви, че ще сформира, от своя страна, група експерти, която да преговаря със съответната такава на Неделев. Последният направо се обърка. Седмица по-късно той тържествено влезе в кабинета на Скарлатов, говори твърде дълго за миналото, за съвместната им работа, за общите мероприятия и за националната индустрия, за бъдещето им и накрая излезе с ново предложение да се обединят с немската Кредитна банка под нейно име. Скарлатов се изсмя и приключи разговора с думите:

— Докато съм жив, ще бъде жива и Търговската банка! А сега напусни кабинета ми!

За негово учудване на другата сутрин Неделев пак влезе при него с ново предложение. Немците са съгласни да обединят банките под името на Търговската банка, но с четирима души директори: от българска страна Скарлатов и Неделев, а от немска — двама техни финансисти.

— Какви права ще имат отделните директори и лично аз? — попита го Скарлатов.

— Според внесения капитал.

— Мерси — каза Скарлатов. — Бил съм банкер и такъв ще си остана, а не германски чиновник дори с титлата таен съветник!

Така Борис се отказа от най-важната линия на Банката — да финансира националната индустрия, защото разбираше, че ако приеме предложението му, щеше да финансира Германия, фашизма, милитаризма и бъдещата война. Но на инат щеше да остави Банката и макар да се превърнеше в средна, щеше да пречи с всички сили! Когато имаше възможност, щеше да слага прът в колелото на немската финансова група и тази бъдеща борба го изпълваше със задоволство. И вместо да бъде създател-строител, Бог-творец на индустрията, щеше да се превърне в рушител-Сатана. Той си спомни Славчо Кюлев, своя тъст — най-големия износител на злато и познавач на тази търговия върху Балканския полуостров, как завърши с достойнство кариерата си в малкия сарафски магазин. Наистина Банката от кредитно учреждение щеше да се превърне в дюкянче на чаршията, подобно това на Кюлев. Но какво от това?! Поне с открито чело и спокойствие можеше да посрещне всички превратности и бури в живота. Фашист не можеше, не желаеше и никога нямаше да стане! Оставаше му да направи следващата стъпка — да смири своята гордост! А затова имаше достатъчно ако не воля, то инат, великия скарлатовски инат. По-важно е не как изглеждаш в очите на хората, а какво си всъщност — често си повтаряше Скарлатов в тия дни.

Беше се отдалечил много и сега вървеше по една тъмна алея. Гората наоколо шумеше, тъмнината беше непрогледна. Чак сега той се откъсна от своите мисли и тръгна обратно, вече душевно успокоен, за срещата с професор Иванов.

Глава втора

Скарлатов трябваше да пита минувачите къде се намира кръчмата, която Иванов определи за срещата. Най-сетне я намери. Едно спокойно, закътано заведение в центъра на София, близо до черквата „Св. Седмочисленици“. Не много известно, по-скоро квартално, но чисто, обширно, с високи тавани. Когато влезе, всички го изгледаха учудени. Явно не беше от тяхната среда. Видя Иванов на една изолирана маса. Поздравиха се. Скарлатов си свали пардесюто и го закачи на една кука до колоната.

— Е, живи бяхме да се видим! — каза Иванов.

— Горе-долу така е… Я ще има война, я въстание или земетресение и все не ни остава време…

— Последния път се срещнахме тридесет и първа година, на погребението на Сакарев…

Двамата замълчаха. Един от тях вече липсваше. Една ярка личност, един от финансовите строители на България, поставил статистиката върху модерни начала. А ти какво ще оставиш след себе си?… — помисли за себе си Скарлатов. И кой всъщност бе Сакарев? Какво знаеше за него? Че е умен, че е най-големият специалист по статистика в България, а може би от световен мащаб, особняк с английски маниери и английски стил на живота. Ерген, обичащ уюта, камината, лулата, ароматния тютюн и пътешествията! Той харчеше всичките си пари, пестеше от заплатата си, но всяка година посещаваше поне една западна страна и неизменно световните конгреси по специалността си. Посети и Америка. И отвсякъде носеше нещо ново, което после прилагаше в практиката. Сякаш тази вечер Скарлатов почувства присъствието му — и слабото му лице с неизменната лула в устата, която сваляше само когато изричаше своите къси сентенции, изпълнени с английски хумор; и умението му да формулира с едно изречение най-сложната мисъл, най-забъркания финансов случай. И той, Скарлатов, се бе ползвал безплатно от мозъка му. Та не дойдоха ли тримата му приятели от славната Дирекция по държавните заеми с идеята за Камбиалния синдикат, която толкова му помогна в труден момент?!…

Гласът на Иванов прекъсна мислите му.

— За Сакарев ли се замисли?…

— И за него, и за нашата младост, и за битката с Буске, и за какво ли не…

Иванов бръкна в джоба и извади една лула. Остави я на масата. Скарлатов се взря.

— Негова ли е?

Иванов кимна с глава.

— Имаше много лули. Едната, ако си спомняш, поставихме в ковчега му.

Скарлатов не си спомняше.

— Той ми завеща своята прекрасна библиотека с много ценни книги по статистика от цял свят, а също и ръкописа на университетския си учебник по статистика. Излезе след смъртта му.

— Да, имам го и аз — каза Скарлатов.

Той се загледа в Иванов, облечен в чист костюм, но доста износен. Явно финансите му не вървяха много добре… Знаеше, че има голямо семейство, но как се справя с живота, нямаше понятие. И някаква злоба към държавата, Университета и всички институции го обзе. Защото един професор, доктор от Петербургския университет, най-големият капацитет по международно право в страната, мизерстваше. Не беше щедра буржоазията и никога в тази страна мозъкът не е имал висока цена! Напротив! Най-ниската от всичко, което се купува и продава! И тая толкова българска поговорка: „Пари ми дай, акъл не ми давай!“, сякаш отразяваше най-точно този съществен дефект.

Келнерът дойде и Скарлатов поръча вино и скара, чиято апетитна миризма изпълваше цялото заведение. Той се почувства добре в присъствието на Иванов и цялата тази скромна обстановка. Преди да тръгне към него, имаше известно притеснение, тъй като отдавна не бяха се виждали. Но както става винаги, когато между двама души е имало истинско другарство и приятелство по душа, колкото и години да минеха, те се срещаха все така близки един на друг, сякаш вчера се бяха разделили. Но Скарлатов не издаде чувствата си и каза:

— Изглежда тук скарата е добра…

— Най-добрата в София.

— В заведенията, които посещавам, кухнята е западна. Как откри тая кръчма? — попита го Борис.

— Аз рядко имам възможност да посещавам ресторанти и кръчми. Посочи ми я, разбира се, Терзиев. Тук е една от неговите бърлоги.

— Възходът на хер доктор Драган Терзиев Хайделбергски е умопомрачителен!… Директор в редица смесени германо-български акционерни дружества, член на управителния съвет на Кредитната банка, представляваща немския капитал в България, неизменен техен експерт… Любопитен съм как изглежда…

— Какъвто го помниш! Той е неизменен и вечен.

— Впрочем нашият приятел беше троянският кон, който въведе клиринга в България!…

— И без него щеше да е същото. Но е майстор в работата си.

— Един идеален чиновник, който никога в живота си не е имал смелостта да започне самостоятелна работа.

— Не си прав, Борисе. Вярно е, че мозъкът му е изпълнен с кулинарни рецепти от Изтока и Запада, но там някъде дълбоко се крие ум. А немците умеят да използват именно ума и плащат, без да се стискат. Това е всичко! Не се меси в политиката. Той е от тия висши чиновници, каквито само големите страни винаги имат на разположение и ползват знанията и възможностите им независимо от смяната на кабинетите. Но се е родил в България, от което впрочем никак не се чувства нещастен.

— Ожени ли се?

— Преди три години. Има и дете. И цялата му сватба беше една идиотщина.

— Не върви ли семейният му живот?

— Напротив! Жена му е берлинчанка, едра, руса. Лика-прилика са си. Тя го накара да купи хубава къща и я изпълни с тежки германски мебели. Така доктор Терзиев стана сайбия — нещо невероятно за него, и чат-пат се прибира вкъщи не само за спане.

— Германките са добри домакини.

— Но не и според Терзиев. Когато го женихме, тебе те нямаше в България, ядохме и пихме до полунощ. Отиват младоженците да си легнат в новия апартамент под наем. Аз също се прибирам. Някъде към 3 часа след полунощ се звъни и тропа на вратата. Излизам — Драган! Какво има, питам го. Ела да ми помогнеш да пренесем юргана и дюшека. Старата му квартира беше наблизо. Посред нощ нарамваме двете бали. Питам го: защо тая идиотщина? Обяснява ми, че германката донесла пухен дюшек и юрган за брачното легло и замалко щял да се удави в пуха. Пропаднал надолу и имал чувството, че това е краят. А юрганът, питам го. Не тежи! А мене, ако не ме налегне на кръста, не мога да заспя, ми обяснява той…

Скарлатов почна да се смее с глас.

— Но с това не се свърши. Оставихме балите в коридора. Лека нощ, му викам. А той — слушай, какво имате готвено вкъщи? Боб, казвам. Останал ли е? Едно тенджере. Но нали ядохме на сватбата?… И той пое обратно. Изпрати ме, взе тенджерето с боба и си тръгна на разсъмване. Утрепа ми цялата нощ…

Келнерът донесе кана гъсто, тъмночервено вино, мезета и салати. Скарата щеше да е готова по-късно. Двамата се чукнаха. Виното бе отлично, Иванов запали цигара.

— Сетне се зае ревностно да я обучава на готвене. И тази му дейност толкова ги сближи, че сега са като гугутки помежду си. Тя по цял ден пазарува и готви. Зимата, срещам я на пазара. Гледам Люци, спряла се пред един шоп. Шопът държи за краката една кокошка и един млад петел. Люци се научи български страшно бързо, но как!? Ще си паднеш!… Иска да купи петела. Изглежда не знае как е на български и казва: „Дайте на мене този мъжки кокош“, и сочи петела…

Някаква тъга за миг полъхна край Скарлатов. Ето приятелите му от младостта имат своите радости, своя живот, а той какво има?… Но отново се заслуша в разказа на Иванов и пак му стана весело.

— Обаждам им се миналата седмица по телефона. Знам, че Драган е вкъщи. Питам Люци може ли той да ми се обади. Тя нещо се смути и ми казва след кратка пауза — знаете ли, той почина. Краката ми се подкосиха. Не можех да осъзная какво говори. Забравих и немски, и български. Накрая малко се съвзех и питам: Кога почина? Ами днес, казва тя. Сутринта ли? О, не. След като се нахрани. Това ядене му изяде главата, си мисля. Чудя се какво да кажа по-нататък, а тя продължава да бъбри по телефона: Вижте какво, казва, той почина сега, но после стане. Обадете се към пет часа следобед. Почнах да се смея с глас и не мога да спра. А тя — ама вие шегувки ли правите си? Аз още повече… За щастие беше направила тази „малка“ грешка: вместо той почива, вика той почина и ми изкара акъла…

Отново настъпи мълчание. Двамата отпиха от виното, после лицето на Иванов стана сериозно. Той се наведе и вдигна от пода една стара, изтъркана кожена чанта.

— Борисе, ето заключението по ликвидацията с Неделев, което ми беше поръчал да направя.

— Прочете ли паметната ми бележка?

— Прочетох първо нея, а после всичко останало. Цяла седмица работих по материалите.

— Можеш ли накратко да ми кажеш какво е заключението ти? Материалите ще прочета, като се прибера вкъщи.

— Борисе, ти губиш.

— Искаш да кажеш, че се самозаколвам.

— Бих си помислил точно това, ако не те познавах… В тази страна нямаме, а може би няма и да имаме по-голям финансист от теб. И само заради моето уважение към личността ти аз се наех с тази експертиза.

— Благодаря за ласкавото мнение. То за мен има висока цена. Но заключението ти е, че греша и пропадам?

Иванов се усмихна.

— Заключението ми е, че се касае за нещо, което надхвърля загубите на капиталите, печалбата, Банката и гледаш нещо надалеч…

— Защо винаги, когато замислям някой чисто финансов зулум, хората около мен придават на тия мои груби материални и егоистични действия ореола на висока гражданска съвест?

— А нима не е така? Аз четох с интерес дебатите в Народното събрание. Следях твоите речи, насочени срещу клиринга и сближението с германците. Ти изрази мнението на всички истински финансисти в България.

— Но никой не тръгна след мен!

— Нямам предвид бакалите, а финансовите теоретици.

— Подкрепата на професорите в твое лице и някои висши чиновници в Министерството на финансите, в Народната и Земеделската банка едва ли са някаква сила!…

— За всеки случай ти отвори очите на мнозина. Рефератът ти в „Ротари-клуб“ се цитира непрекъснато в нашите среди.

— За да бъда честен пред теб, трябва да ти дам следната декларация. Чрез битката срещу клиринга, за свободна търговия аз искам да запазя себе си, своето богатство, Банката. Тази моя цел съвпада с бъдещето на българската държава. Но виждам, че тя тръгва по друг път и пропада, защото винаги катастрофите започват с икономиката. Аз се мъча не да направя Ноев ковчег и спася всички в случая, защото е невъзможно, а само себе си. Да скова един жалък сал за мен. Затова ще ликвидирам сътрудничеството с Неделев. Толкоз!

— Но за мен ти олицетворяваш, в момента една правилна кауза и аз стоя зад теб!

— Значи ще ме подкрепиш?

— Не знам още с какво, но направих каквото можах.

— Става дума да оглавиш групата от юристи и експерти от името на Търговската банка, която ще преговаря с екипа на Неделев.

— Мислиш ли, че съм в състояние? Отдавна съм скъсал с практиката и какво ли друго може да се очаква от един университетски професор?! Но мога да ти предложа хора, които ще се справят добре.

— Аз държа на теб!

Иванов мълчеше. Явно беше смутен.

— Но нали каузата ми е правилна? Тогава къде е правдоборството ти?…

— Има нещо друго…

— Да го чуем.

— Ще го разбереш сам.

— Работата не търпи отлагане.

— Ще разбереш още тази вечер.

— Единственото, което искам да разбера, е дали ти, моят приятел, споделяш убежденията ми, приемаш да оглавиш моя екип.

Скарлатов внимателно наблюдаваше лицето на Иванов. В него явно се извършваше борба и не му беше ясна причината за колебанията. Внезапно професорът каза:

— Приемам.

Скарлатов се изправи и му подаде ръка. Двамата отново седнаха.

— Какво става със скарата? — попита Борис.

— Тук дълго я майсторят, но като я донесат, ще ахнеш!

В тоя момент един келнер широко отвори двукрилата врата на заведението. Всички млъкнаха. Под светлината на уличния фенер се виждаше файтон. От него слезе едър човек. Когато прекрачи прага на заведението, Скарлатов позна доктора от Хайделбергския университет Драган Терзиев. Промяната се състоеше само в дрехите — скъпи, ушити от добър шивач, но вече успял да ги размъкне по такъв начин, че не му стояха по-добре от скромното облекло в Дирекцията по държавните заеми. Усмихнат, със снежнобяла риза и пура в устата, новост за него. Реверите му бяха посипани с пепел. При появата му всички заговориха. Поздравяваха го от масите. Притежателят на заведението изтича, като пътьом си сваляше престилката, да посрещне лично Терзиев. Да, този човек уважаваха всички, обичаха го и го смятаха за свой. Нещо, което Скарлатов никога не можеше да постигне. Терзиев нямаше неприятели. Едрия, дебел, добродушен човек навсякъде посрещаха благосклонно. Без да бърза, придружен от съдържателя, той се запъти към масата на двамата си приятели. Иванов пошепна:

— Това беше моята изненада…

Терзиев каза своето привично:

— Мараба! — и се стовари на стола, който изскърца под тежестта му.

Съдържателят застана край него. Дотича келнерът и се обърна към Иванов.

— Мога ли да сервирам?

— Какво сте поръчали? — осведоми се Терзиев.

— Скара — каза Иванов.

— От скара до скара разлика до небето! Каква скара? Видяхте ли предварително месото, мръвките, котлетчетата, кебапчетата, кюфтетата? Как са приготвени? По кой начин да се пекат? Защо бързахте?… — После се обърна към съдържателя: — Поръчката се отменя. Идвам в кухнята и там ще уредим всичко като хора-специалисти, а не баламурници!…

Терзиев стана и тръгна към кухнята. Зад него ситнеха съдържателят и келнерът. Бави се дълго и се върна с широка усмивка на лицето. Разхлаби още повече вратовръзката. Разкопча сакото и жилетката. Облегна се на стола, сякаш да провери здравината му, и каза:

— Сега вече всичко е наред и можем да чакаме свястно ядене!…

— А защо като си в управителния съвет на толкова акционерни дружества, бъдещ директор на Кредитната банка, твоите немски чорбаджии не са ти дали автомобил? — попита Скарлатов.

— Дават ми, и то няколко, а мога и да си купя, но не искам!

— Той е абонат на файтонджийското сдружение — каза Иванов. — Сутрин пред дома му стои файтон и където и да иде, го чака файтон. Сега, тази нощ, като излезем, пак ще чака някой навън…

— Файтонът е моят каяфет! Това е велико превозно средство. Не друса, за да ти обърне червата, а моят стомах е чувствителен. Сега всеки се вози на автомобил, само Терзиев на файтон! По тоя начин взимам акъла на чужденците. Смятат, че съм приказно богат, щом си позволявам тоя лукс. А също и пурата. Е, Борисе, стига си се занимавал с мене! Кажи нещо за себе си. Как вървят работите ти?

— Те наистина ли те интересуват?

— По-рано никак! Но напоследък да…

Той не довърши изречението си. Веселото изражение слезе от лицето му.

— Драги хер доктор Терзиев. Защо се измъчвате? Аз съм напълно осведомен за дейността ти напоследък. А тя е насочена срещу мен и Банката ми. Само едно не очаквах, че тази вечер ще те видя. Иначе не бих дошъл!

Терзиев трепна.

— Престани с блъфовете си!

— От доста време ти си назначен като шеф на екип от страна на Кредитната банка, за да защитиш техните интереси в лицето на Неделев.

— Скарлатов, ти ме изненадваш! Откъде научи? Иванов ли ти каза?

— Иванов не знае. Затова съществува банково разузнаване. Така че вашите карти са обърнати и аз ги виждам. Но моите никога няма да узнаеш! Ти си хипнотизиран от немците и мислиш, че те са вездесъщи. Тук ти е грешката!

— А известно ли ти е, че аз бях този, който настояваше пред немската финансова група, настроена враждебно към теб, за обединение на банките? Аз бях този, който внушаваше непрекъснато значението на Търговската банка, на твоите лични качества и какъв съюзник в твое лице бихме намерили. Но ти отказа, ти започна битката!

Съдържателят се приближи до Терзиев и нещо му прошепна.

— Не сега…

— Почакай — каза Скарлатов. — Гладен съм. Донеси скарата.

— Така да е, щом иска — каза Терзиев. Съдържателят се отдалечи.

— От това, което проучих, положението ти не е никак розово. Ти си на ръба на банкрута, ако не се свестиш. Затова съм тази вечер тук, защото си ми приятел и искам да те спася.

— В тази страна всеки те дави и едновременно ти е спасител! Не правиш изключение и ти!

— Аз съм само един добър експерт. Мене ми плащат и аз акуратно изпълнявам задълженията си! Нямам като теб богатства да пазя и тук ми е предимството. Ще бъда почтен докрай към работодателите си.

— Гледай тази акуратност да не ти изиграе един ден лоша шега!… Защото понякога така става в живота, че плащат именно тия пъдари на чуждо имане…

— Какво имаш предвид?

— Старото приятелство! Затова и аз те предупреждавам! Но този разговор е дълъг, мисля, че професор доктор Иванов би ти обяснил по-добре какво имам предвид.

— Силата, срещу която си застанал, е огромна. Нямаш шансове.

— Знам. Но няма да легна да ме колят!… А ето и скарата идва! Време е да приключим! Официално те уведомявам, че начело на моя екип стои професор Иванов!

— Но как! Ти прие ли? — обърна се Терзиев смаян към Иванов.

— Да, приех, защото каузата на Скарлатов е правилна.

— Ето, виждаш ли? Не знам на кой няма да е лесно!… — каза Скарлатов.

Терзиев нищо не отговори. Съдържателят остави една тенджерка в средата на масата и отделно чинии за всеки. Вдигна капака. Ароматът на скарата сякаш изпари всички лоши мисли в Терзиев и той отново стана весел и приветлив, но не се стърпя и заключи:

— Какво време живеем, всеки срещу всеки! Никога не бих помислил, че ще застана един ден срещу вас двамата…

Въпреки всичко по-нататък вечерята протече радостно. Спомниха си много неща от миналото и повечето весели. Пиха и ядоха безпаметно. Когато си тръгнаха след полунощ, Скарлатов се изненада. Вън наистина ги чакаше файтон. Терзиев остави Скарлатов пред Банката и двамата с Иванов продължиха за домовете си.

На другия ден още сутринта Скарлатов представи своя екип заедно с Туше Динев на професор Иванов. Последните двама скоро се разбраха и започнаха съвместна работа, изпълнени с уважение един към друг. Иванов се учуди от способностите на Динев. Той за пръв път се сблъскваше с черната задкулисна страна на банковата дейност. Работеха в бившето тясно и дълго кабинетче на Динев, където той бе поставил картотеката си. Скарлатов често отиваше при тях и даваше своите идеи.

Глава трета

Тримата — Скарлатов, Иванов и Туше Динев, седяха в кабинета и пиеха кафе, което им донесе Спас. Минаваше полунощ. Бяха си дали малко почивка. Вече седмица ставаше, откакто започна този непосилен денонощен труд. И тримата бяха извънредно работоспособни, но времето не им стигаше. Определеният срок за конференцията наближаваше. Огромното бюро, масички и фотьойли бяха затрупани с папки и книжа. Работеха по жилетки. Единствената им отмора бе кафето и те го пиеха с кеф като ритуал.

— Кажи нещо, Иванов, но само да не е по работата…

— Всичко останало ми е изхвръкнало от главата. И все пак трябва да решиш какво ще правиш с концерна „Херкулес“.

В цялата ликвидация концернът „Херкулес“ остана ахилесовата пета на Скарлатов. Той не искаше да се раздели с него. Смяташе го завет, оставен от баща му. В него имаше вложени милиони, участваха като акционери голяма група индустриалци — стари и солидни клиенти на Търговската банка. Този концерн олицетворяваше строителното и съзидателното направление на политиката, водена от Банката в продължение на десетилетия, и бе главното й постижение.

— Какво е твоето мнение? — попита Скарлатов.

— Е, добре… „Херкулес“ е най-голямото тежкостроително предприятие в България. Оборудвано е с отлична техника. Едва ли програмата по железопътното строителство може да се извърши без него. А в близките години предстои създаване на нова шосейна мрежа. Това е бъдещето! „Херкулес“ ще се разраства и дава луди печалби. Едно автономно предприятие с фабрики за цимент, арматурно желязо, фабрика за тухли, ремонтни работилници, уникална и модерна тежкостроителна техника, асфалтови бази, каменни кариери… Да изброявам ли нататък?

— И все пак, трябва да се разделя с тази фикс-идея!…

— Но ти и твоите партньори, верни на Търговската банка, притежавате повече от 51 процента от акциите!

— А какво ще остане от Банката, ако изплатя другите 49 на сто? Тя ще престане да съществува. Няма да има капитал, за да дава кредити!

— Има хиляди начини да набавиш пари! Не се касае до валута, а до левове — продължи Иванов. — Можеш да се обединиш с друга банка! Например с тая на Карасулиев.

Скарлатов имаше предвид и такъв изход. Беше съвсем реален. Но други аргументи го караха да се раздели с „Херкулес“ и те съвсем не бяха от строго финансово естество.

— Аз нямам никакъв опит в ръководене на индустрия или предприятие от такъв мащаб. За съжаление трябва да призная, че тук Неделев далеч ме превъзхожда. И вместо да бъда банкер, ще трябва да се уча на нещо, което ми е чуждо. Това е примо секундо — всички машини и съоръжения са германски. А те искат да притежават „Херкулес“. Това значи, че ще ме саботират. Няма да изпращат резервни части. Ще изтеглят техническия персонал и бързо, в няколко месеца, ще срутят концерна. На тяхна страна ще бъде и правителството на България.

— По мои сведения — намеси се Туше Динев — те са обсъждали тази възможност и са стигнали до заключение, че ако „Херкулес“ не премине в техни ръце, то те ще създадат паралелно подобно предприятие към фирмата „Тод“. Правили са сондажи с правителството.

Иванов се замисли.

— Това е сериозен аргумент и трябва да го преценя добре — каза той.

— Но аз не казах най-важното — продължи Скарлатов. — Хитлер се превъоръжава. Има програма за това. България попада в германския капан. И независимо кой притежава „Херкулес“, така или иначе той утре ще бъде немски. Ето защо е по-добре да го продам и взема парите.

— Левове и марки? — попита Иванов.

— Вероятно. Но тук, драги професоре, искам да се преборите! Все още „Херкулес“ не е в техни ръце. Все още те са неуверени в силите си. И моят план-максимум е при ликвидацията тридесет на сто от стойността на концерна да ми изплатят в свободни девизи, като ги вложат в чужда, неутрална страна, респективно Швейцария.

— Тежка задача.

— Смяташ ли, че е невъзможна?

— Ще се преборим. Аз изпих кафето си, а вие?

Тримата оставиха чашите. Продължиха работа до разсъмване. Разделиха се, за да поспят, и си определиха след няколко часа нова среща. Динев и Скарлатов се качиха на втория етаж. Борис беше възбуден. Не можеше да заспи. Полегна на коженото канапе в библиотеката. Отново мозъкът му за кой ли път пресмяташе, комбинираше, разиграваше бъдещата среща, диалозите, евентуалния изход — от най-лошия до най-благоприятния. И във всичките си разсъждения не намираше изход за „Херкулес“. Като камбана в притихналата нощ отекваше в съзнанието му прощалният звън. Трябваше да се примири. Неусетно заспа, когато слънцето се вдигна над хоризонта. Той сънуваше объркани кошмари от войната — някой го гони, стрелят, искат да го убият, бяга с последни сили по чакълестия бряг на Струма. Няма къде да се прикрие. А после изведнъж, изчерпал сили, спира, обръща се към преследвачите си и казва: „Един живот имам само. Какво, като го вземете!“ А после отвори очи… Някой го будеше. Беше Спас.

— Какво има?

— Господин инженер Думке е тук!

— Къде?

— Чака в хола.

— И ти го пусна?!

Спас мълчеше. Гневът на Скарлатов бързо премина. За такъв тъпак като него немците бяха богове, понеже олицетворяваха в съзнанието му автомобила и техниката.

— Да чака! — каза Скарлатов.

Той дълго се бави в банята. Обръсна се, облече нова снежнобяла риза, която Неда му бе оставила в малката спалня на баща му. После влезе в хола. Ханс Думке скочи от стола и се поклони. Скарлатов намръщен го погледна, без да отговори на поздрава, и седна във фотьойла.

— Донеси ми кафе! — обърна се той към Спас. — Къде е Динев?

— Слезе в кабинета… А за господин инженера?

— Кафе, ако обичате, ако Ви е удобно… — каза Думке. Той продължаваше да стои прав. Изпитваше някакво мистично почитание към Скарлатов. Борис, чиято глава още не бе се избистрила, го разглеждаше, сякаш за пръв път го вижда. Не беше се променил с годините господин инженерът. Висок, кокалест, слаб, с голяма адамова ябълка, облечен спортно с голф, алпийски груби обувки, дебела разкопчана вълнена риза на карета, показваща сбръчканата му загоряла кожа на шията и гърдите, една винтяга, сякаш се готви за експедиция в Хималаите. Беше запазил и маниашкия си поглед. Долу на пода стояха две връзки книги и списания.

— Седнете — каза Скарлатов.

Стана му жал за него. Думке покорно седна. В изражението му имаше някаква комична тържественост. Докато донесат кафето, Скарлатов не проговори. Спомни си първата среща с германеца, неговата упоритост, настойчивост и наивност. Преди всичко наивност. Тази вяра, че можеш чрез логика да убедиш всеки… Но не беше ли грешката на всеки интелигент именно в това, че мисли логически? Че не допуска абсурда като реална логика? — си каза Скарлатов. И въпреки всичко именно тази вяра на германеца, неговата неистовост в работата бяха трогнали навремето Скарлатов, затова и финансира урановата мина. В началото бе убеден, че е хвърлил пари на вятъра. Влезе в конфликт с Неделев, който се засегна, че съдружникът му се навира в неговата област — мините. Принуди се предприятието да мине не за сметка на Банката, а за негова лична сметка. Понякога се шегуваше, че може би е от малцината притежатели в света на уранова мина, нещо екзотично, което стряскаше събеседниците. Благодарение на маниашката упоритост на немеца, мината тръгна с минимален състав — от инженера и един минен техник — негов приятел. Внесоха машини и съоръжения почти на безценица, защото оборудваха предприятието в годините на върлуващата инфлация в Германия. Впоследствие, след дълги хленчения и настояване на Думке, построиха малка флотационнафабрика начело с един друг изпаднал германец — химик. Загубите не бяха големи, но все пак загуби, а печалбата никаква. Често пъти в кратките разговори Неделев му натякваше за неговата некомпетентност, лишен от всякаква човешка толерантност. И може би именно затова и заради великия си скарлатовски инат той продължаваше да финансира мината и флотационната фабрика. За учудване на Скарлатов преди две години се появиха и първите покупатели на продукцията. Те не бяха нито банки, нито концерни, нито даже фабрики, а научни лаборатории и това, което бе по-интересното, плащаха поръчките в чужда валута. Даже когато две германски лаборатории поискаха да купят обогатена руда, Скарлатов сключи договора с плащане в швейцарски франкове, а не в марки. По същото време Неделев млъкна с подигравките си и малко след това му направи първото предложение да закупи мината и флотационната фабрика. Така дойде редът на Скарлатов да се погаври с него. От ден на ден предприятието, ръководено от инженер Думке, разширяваше дейността си, а печалбите нарастваха. Те бяха лични печалби и той се гордееше със своята интуиция. Миньори имаше малко на брой, но добре подбрани. Той отпусна средства от печалбата, за да направят нови работнически жилища — вили, кацнали по стръмния склон до боровата гора. Внесе и нова техника, а също и оловни контейнери и дизелови камиони. Така се създаде една малка образцова мина с ръководство, от което не можеше да иска повече. Ханс Думке беше безспорен специалист и познавач на работата си, със замах на организатор, справедлив, с подчертано добро отношение към работниците. Обичаха го всички заради простото му, демократично държание и аскетизма. Той не се ожени. Остана ерген. Тия мисли смекчиха Скарлатов и когато поднесоха кафето, той каза:

— Защо, господин инженер, избирате най-неподходящия момент да искате нещо от мен. Изглежда във Вас има някаква съдбовност да дразните непрекъснато околните или някой Ви е направил магия!…

— Магия? Was ist das?[206]

Те говореха на български. Инженерът с присъщата си немска акуратност се бе постарал да научи добре говоримия език, а също да чете и пише на български. И още нещо озадачаваше Скарлатов. Той пусна това предприятие напълно на самотек, той, който не оставяше нищо на произвола и се месеше в най-дребните работи, защото се съмняваше, че без него нещо може да стане. А именно тази му сделка без никакви усилия му донесе печалби във валута.

Окуражен от доброто разположение на Скарлатов, което личеше от леката му усмивка, Ханс Думке каза:

— Простете, господин доктор Скарлатов, за моята нетърпеливост, но обстоятелствата налагаха на всяка цена да се срещнем. Над „Ураниум“ е надвиснала опасност… катастрофа!

— Случила се е авария?

— Нещо повече.

— Е, казвай най-после да чуя!

— Вчера господин директор Неделев, придружен от двама германци — единият от легацията в София, другият — известен минен инженер, посети „Ураниум“.

— Дотук не виждам нищо лошо. Може би са били на разходка?

— Разходка!? Този от легацията е от Гестапо, а инженерът е таен съветник.

— И после?

— Господин Неделев и придружаващите го лица искаха да се запознаят с мината и флотационната фабрика.

— А какво имате против това? Господин Неделев е един от директорите на Банката.

— Но той няма право, разбирате ли, той няма право… да разпитва за продукцията, да иска да разгледа всичко, да му дам сводка за наличността на обработената руда, а също и за договорите и връзките на „Ураниум“!

— Вярно е, че няма право. Тази мина не е на Банката, а е моя. Но какво лошо има?

— С цената да бъда нелюбезен и да си навлека Вашия гняв, аз не ги пуснах по-далеч от канцеларията!

— Става интересно… И каква беше реакцията на Неделев?

— Той направи скандал. Искаше насила да го пусна. Каза, че ще се оплаче на Вас. Каза, че ще ме уволни и ще… как беше на български… ще срути предприятието.

— И Вие въпреки това не ги пуснахте?

— Аз, хер доктор Скарлатов, ги изгоних. Ето какво аз направих. И дойдох, за да Ви обясня всичко, понеже господин директор Неделев Ви е представил случая, както на него му е изгодно. Е, господин доктор Скарлатов, ще позволите ли такова предприятие да загине?

— Не, разбира се, успокойте се.

— Сега вече съм спокоен, господин Скарлатов. Простете, че се вълнувах.

Скарлатов се учуди не на посещението на Неделев, а че нищо не му е казал въпреки скандала. Той не се съмняваше, че инженер Думке със свойствения си талант да настройва хора като Неделев срещу себе си е извадил заспалия от кожата. Но защо ортакът му е отишъл там лично, придружен от двама германци?… Защо е искал документацията, да разгледа всичко? И като си припомни близкото минало, се сети, че много пъти в разговори, нямащи нищо общо с мината, той бе поставял въпроса за нея, интересуваше се от пласмента й. Но Скарлатов напук го отсичаше с думите: „Това е моя лична собственост! Аз съм й сайбията и нямам никакво желание да говоря на тази тема!“

— А Вие, господин инженер, как си обяснявате поведението на директор Неделев?

— Той е фашист.

— Не отивате ли много далеко?

— Не. Гестаповецът беше цивилен, но се знае, че е такъв. А тайният съветник имаше на ревера значката на националсоциалистическата партия.

— А какво разбирате под фашизъм?

— Това, което става в Германия.

— Вие сте против?

— А Вие, господин Скарлатов?

— Не ставате ли нахален?

— За мене Вашият отговор значи много!

— Аз не съм пророк, инженер Думке. Но за това, което става в Германия, има вина цялата световна демокрация, в това число и германската, която се изтощи във взаимни битки. Комунистите дори бяха в съюз с нацистите в един от изборите, вместо да подкрепят най-близките до себе си.

— Имате предвид социалдемократите?

— Не само тях. Това аз наричам идеологически расизъм. И няма да се учудя, ако в бъдеще Хитлер и Сталин се съюзят и почнат да делят света. А сега всички ще сърбаме попарата ви!…

— Вижте, господин доктор Скарлатов, аз не обичам политиката и никога не съм се занимавал с политика. Но когато идва един режим, който разрушава всичко в човека като мислещо и морално същество, аз не мога да бъда равнодушен. Затова съм антифашист! Ненавиждам Хитлер! Аз страдам от всичко, което става в Германия. Ето сега Ви казах истината за себе си. Достатъчно е да подшушнете някъде и с мене е свършено.

— А другите Ваши сънародници?

— Те също.

— Чудесно! Предпочитах да не зная.

— Сега вече знаете. И още нещо. Жената на минния техник е еврейка. Той успя да я изтегли от Германия. Живее при нас, има и две деца.

— Всичко това е Ваша лична работа и не ме интересува.

— Но германското посолство се интересува от нас.

— Поне засега нищо не може да ви направи. Откога не сте били в Германия?

— От идването на Хитлер на власт.

— И не смеете да се върнете?

— Да, не смея.

— Смятате ли, че това, което пише в пресата за Германия и Хитлер, е истина?

— Действителността е далеч по-печална! Скоро научихме, че гаулайтерът на Франкония Щрайхер накарал 250 арестувани евреи да изскубят със зъби една ливада пред град Нюрнберг. В Германия е мрак, господин Скарлатов. Тя се готви за война. И това е главната цел на посещението ми.

Той се наведе, взе връзките с книги и списания от пода и ги остави на масата.

— За съжаление съм зает.

— Няма да Ви отнеме много време, господин доктор Скарлатов. Приготвил съм се. Много Ви моля, изслушайте ме…

Скарлатов се изненада. Той никога не беше си задал въпроса кой е Ханс Думке, какво той мисли, има ли идеали. И това, което чу, го изпълни с уважение.

— И колкото се може по-кратко — каза Скарлатов.

По-нататък говори само Ханс Думке. Преминаваше от български на немски и обратното, в зависимост от техническите термини или общи положения. Говори повече от час и нито за миг Скарлатов не го прекъсна. Всичко за него бе ново и интересно. Той започна отдалеч, от теорията на Айнщайн, после с няколко думи охарактеризира структурата на атома и енергията, заключена в него. За пръв път Скарлатов чуваше имената на Нилс Бор, Илзе Майтнер[207], Ото Хан, Харолд Ърей, Енрико Ферми, семейство Кюри. Напоследък всички лаборатории по физика в света работят по проблема — в повечето случаи са субсидирани от държавите.

— Но — продължи Думке — от няколко месеца като че с махане на вълшебна пръчка публикациите в специализираните списания по физика в света престанаха да излизат. Просто липсват такива. И знаете ли защо? Защото се превръщат в държавна тайна. А сега погледнете, господин доктор Скарлатов, графика на пласмента на обогатителната руда от „Ураниум“. Виждате ли, че тази липса на публикации съвпада с рязкото и необяснимо покачване на изкупването?

Скарлатов погледна графика. Нещата съвпадаха.

— В момента нямаме нито грам в склада и е договорирана цялата ни продукция за година напред.

Скарлатов мислено се поздрави, че по настояване на Думке разшири концесията си от държавата и взе още две други.

— А защо в момента германците не купуват от нас?

— Отговорът е лесен. Защото чрез господин Неделев смятат с един удар да вземат всичко в ръцете си и не искат да харчат излишна валута.

— А откъде знаете?

— И до нас стигнаха слуховете, че скъсвате с господин Неделев. Още една причина за ненадейното ми посещение.

Ето, нещата се изясняваха великолепно, благодарение на срещата с инженера.

— Откъде смятате, че има опасност за вас?

— Слуховете са, че в ръцете на господин Неделев ще преминат всички мини и минни предприятия.

— По същество той ги притежава, с изключение на „Ураниум“. Тя е моя лична.

— Олекна ми, господин Скарлатов. Вие няма да я продадете, нали?

— Никога не съм имал такова намерение. Но Ви благодаря! Сега поне знам цената й!

— А ако Ви притиснат? Ако Ви принудят, искам да кажа?

— Засега все още живеем в свободна страна. Те могат само със сила да вземат „Ураниум“.

— И още нещо, господин Скарлатов. Навремето по Ваше предложение дадохме реклама за продукцията на мината в няколко известни специализирани списания по физика в Германия, Франция, Англия и Америка. Смятам да се откажем от тези реклами, защото по тоя начин привличаме вниманието на лошите хора.

— Съгласен.

— Вие ме окуражавате да дам и второто си предложение…

— Да чуем!

— Не смятате ли, че трябва да намалим продукцията на мината?

— По никой начин! Аз съм вложил много средства.

— Не ме разбрахте, господин Скарлатов. Да намалим фиктивно продукцията, а всъщност да я увеличим. С други думи, да пуснем слуха, че находището е бедно, изчерпва се и т.н.

— А какво ще правим със стоката?

— Каквото можете, ще изнесете, а останалото ще складираме. Помислил съм и за това. Ако закупим повече контейнери, ще ги оставим в една замаскирана галерия и когато ви падне случай, ще ги изнесете, разбира се, не за Германия!

Скарлатов се усмихна.

— В момента съм напрегнат и зает. Но веднага щом ликвидирам с Неделев, ще дойда лично в мината и там, на спокойствие във Вашата вила, ще обсъдим всичко подробно.

— Елате, господин Скарлатов. Имате нужда от почивка. При нас е прекрасно! И въздух, и гори, и потоци… Красива и богата страна е България!

— Там е нещастието й — каза Скарлатов и стана от фотьойла, с което даде да се разбере, че разговорът е приключил.

Ханс Думке не можеше да скрие радостта си. Усмивка грееше на лицето му. Дълго се сбогува и стиска ръката на Скарлатов, сякаш той бе станал отдавна член на неговата антифашистка група.

След като го изпрати, Скарлатов не слезе веднага в кабинета, а остана в хола да обмисли разговора… Ясно, че мина „Ураниум“ и флотационната фабрика са нещо повече от златна мина в Южна Африка, чийто едноличен притежател е той! Но всяко съкровище крие тази опасност, че другите искат да го отнемат и често не подбират средства. Почти се увери, че германците в лицето на Неделев ще се опитат именно това да направят. Разбира се, под формата на пазарлък, като някаква странична сделка при ликвидацията, незаслужаваща внимание. Но въоръжен с информацията, придобита от Думке, сега Скарлатов се готвеше да им изиграе една наистина азиатска трагикомедия от стила на стария банкер и Кюлев. Предварително изпита радостта от играта, чийто край знаеше, но те — противниците — не го знаеха. О, добре щеше да им плати! От друга страна, разбра, че бъдещата конференция ще има два центъра — единият е ясен — касаеше се до концерна „Херкулес“. Тук щеше да пусне Иванов в битката и напълно се надяваше на него. Знаеше, че няма да се поколебае да застане срещу Терзиев. Веднъж поел обещание, той щеше да защитава каузата на Скарлатов докрай. Борис доби впечатление, че цялата тая дейност е интересна на Иванов. Той може би за пръв път в живота си потъваше в дебрите на банковите битки и изясняваше поне за себе си цялата непочтена психология и лъжа на пазарлъка. Поне ще му е от полза, каза си Скарлатов. Ще му разшири професорските теоретични хоризонти. Втората част — „Ураниум“, по-приятната — оставяше за себе си. Поколеба се дали да каже за нея на Туше Динев и Иванов, но се отказа. Така ефектът щеше да бъде пълен и изненадата еднаква за всички присъстващи и от двата екипа. И въпреки че му предстоеше още едно безсънно денонощие, изпълнено с работа и напрежение, той слезе бодър по мраморните стълби от втория етаж към кабинета на Банката, уверен в силите си и донякъде горд от себе си. Защото и той като всеки човек на тази земя, въпреки ума си, не бе лишен от суета.

Глава четвърта

Заседанието по ликвидацията на общите предприятия между Неделев и Скарлатов бе определено за петък сутринта, точно в 9 часа. Заключиха вратата на Банката откъм чакалнята. В обширния кабинет на Скарлатов поставиха дълга маса. От едната страна наредиха столовете за групата на Неделев, а от другата страна — за тая на Скарлатов. За себе си запази бюрото. Така той застана на централното място. По тоя начин знаеше, че ще подразни германците. Неговият екип се състоеше от професор Иванов, двама юристи от кантората на Чернаев и главния счетоводител на Банката. Направиха кратко заседание, по-скоро приятелски разговор на чаша кафе. Само Туше Динев го нямаше още. Всички бяха крайно напрегнати и нервни. Единият от юристите представи предварително изготвените договори за всяко предприятие поотделно и един общ. Скарлатов хвърли бегъл поглед. Кантората на Чернаев се бе специализирала в търговското право точно по такива договори, защото те носеха и най-големия възможен доход за адвокатите. Ако такава адвокатска кантора успееше да защити едри индустриални предприятия, то доходът им ставаше постоянен и висок. Чернаев почина преди няколко години, но кантората му преуспяваше. В нея работеха най-способните юристи по търговско право. С помощта на Скарлатов уредиха и финансовото й положение. Сега тя функционираше като акционерно дружество с ограничена отговорност. Скарлатов попита знае ли някой защо се бави Динев. Взе да се безпокои, но той дойде в девет без петнадесет и вместо да поздрави, се обърна към Скарлатов:

— Можем ли да поговорим насаме?

Двамата излязоха на верандата, огряна от слънцето. Денят обещаваше да е топъл.

— Бях при Карасулиев…

— Само той ни липсваше!

— Даде много ценни сведения в последния момент. Но нека извикаме професора…

Дойде и Иванов.

— По сведения на Карасулиев немската група и Неделев са имали последно заседание снощи. За „Херкулес“ са се спрели на 25 процента в чужди девизи. Но са сложили таван до 30 на сто, ако Търговската банка се окаже упорита.

Това беше ценно сведение и Скарлатов не се усъмни в истинността му. Карасулиев бе противник на немците и следователно негов съюзник. Една естествена реакция с далечна цел.

— А защо той не се обади на мен?

— Научил снощи твърде късно. Търсил те по телефона и се свърза с мен на разсъмване — отвърна Туше Динев.

— Иванов, какво мислиш?

— Сведението ме много улеснява. Сега знам тавана и ще го постигнем напълно, или малко под него. Не бива да рискуваш с прекалени изисквания.

— А ако рискувам? — каза Скарлатов.

— Можеш да провалиш всичко! Немците са тъпо акуратни и няма да мръднат от предварително поставената граница.

— Драги професоре. Аз съм банкер и ако не си поставям високи и недостижими за Вас цели, значи не си знам професията. От теб искам да изостриш до краен предел пазарлъка и стигнеш техния таван! Останалото е моя работа.

От верандата видяха как в двора пристигнаха две леки коли — едната на Неделев, другата на германския представител на Кредитната банка. Минута след тях звънчетата на един файтон огласиха двора. Оттам тежко слезе огромният Терзиев с димяща пура в уста.

— Е, да тръгваме! — каза Скарлатов.

Туше Динев се прекръсти. Странно противоречие е този Динев, помисли си Скарлатов. Материалист до мозъка на костите, а се кръсти!… Дали някъде дълбоко в душата му, заради католическото образование, страхът му от всемогъщия, непознат Бог не е главното ядро?…

Точно в 9 часа двете групи се изправиха пред дългата маса. Скарлатов застана зад своето бюро.

— Е, господа, да почваме! И моля да бъдете делови. Държа в същия ден да приключим!…

После той седна и всички след него. Борис огледа противниците. В средата седеше Неделев. Вродената фамилна особеност — пареза на клепачите — му придаваше заспал вид и оставяше за очите съвсем малък процеп, през който гледаше. Този дефект, придаващ му отнесен, несъсредоточен вид, той бе съумял да превърне в оръжие, с което заблуждаваше противника. До него седеше Терзиев, усмихнат, с пура в уста. Както всички дебели хора, така и той сякаш създаваше край себе си атмосфера на доброжелателство. Никой не им се сърдеше. Но не бива да се лъжеш, каза си Борис. В тия години Терзиев израсна като опитен и коварен финансист. А солидното му образование, знания, огромен опит и твърдост, каквато никой не можеше да допусне в тоя благонамерен дебеланко, го правеха втория по опасност човек след Неделев. За германеца — млад, изрядно облечен мъж, не знаеше нищо, но можеше да предполага. Немците изпращаха в чужбина най-квалифицираните си кадри. Непосредствено зад немеца седеше преводачът от български. Двамата юристи вероятно също бяха на ниво. После той хвърли поглед и на своите хора. Бяха подбрани без грешка. По-добър екип едва ли можеше да се комплектува в страната. Успокои се. Поне засега имаше предимство. Добре изигра и номера с бюрото. Така той оставаше извън споровете като неутрална наблюдаваща страна и щеше да се намеси само в сюблимен момент. Щеше да остане извън диалога, извън погледа на спорещите, да следи спокойно битката и знаеше, че неминуемо ще го забравят, погълнати от пазарлъка. А той в подходящия момент щеше да ги изненада, защото да бъдеш банкер — значи да бъдеш преди всичко психолог! Ролята на Скарлатов изглеждаше ясна: един добродушен, уморен банкер, нелишен от тщеславие, в ролята на благородник, който не се пазари за стотинката и оставя на сътрудниците си тази неприятна работа, роля на човек с отвлечени идеи, на банкер, който бавно, неусетно, но сигурно пропада, или по-точно — е на прага да се откаже от всичко и да даде простор на налудничавите склонности във фамилията Скарлатови. Не се съмняваше, че немците са проучили и тази страна от неговия характер и я взимат предвид в своите разсъждения.

Масата, отрупана с газирани и негазирани безалкохолни напитки, пепелници, чаши, термуси с кафе, чай, захарници, отговаряше на престижа на Търговската банка. В началото работата тръгна бързо. В предварителните си срещи екипите бяха изработили проектодоговорите и с малки изменения бързо ги приемаха и двете страни. Касаеше се за седемдесет общи предприятия. От двете застрахователни дружества Скарлатов взе едното, а другото — Неделев. Яви се спор за електроцентралите. В крайна сметка те преминаха към Неделев. Една малка, с неголямо участие на двамата, в която акционерите имаха контролния пакет, остана към Търговската банка. Двете търговски предприятия — първото с износна и вносна търговия на едро, и второто с малък капитал, скоро образувано за внос на автомобили — пое Скарлатов. Двамата директори, негласно отчитайки своите способности, бяха разделили предприятията на зони. Така че когато стигнаха до трите мини, обединени в общо дружество — две каменовъглени и една за мед, — без спор преминаха към Неделев, собственик и на други мини. По тоя начин той закръгляваше царството си. Скарлатов с кавалерски жест му отстъпи акциите си от предприятието за внос на филми, камери и прожекционни апарати заедно с мрежата от кина в столицата и провинцията. В момента Неделев с присъщия си размах строеше голям кинотеатър — най-модерната и красива постройка в България, където щяха да прожектират премиерните филми. Беше в центъра на София, с три зали и се изграждаше не по стиснатия начин, а аристократично, без да се жалят средства за мрамор, вносни витражи, вътрешно оборудване, модерни столове, тапицирани като мека мебел, килими и т.н. Скарлатов дейно участваше в замисъла на Неделев за кината, но се раздели с акциите, без да му трепне окото. Имаше в даден момент колебания дали да не запази участието си в този доходен бизнес с невероятни перспективи за разрастване в бъдеще, но се примири в името на голямата цел.

И така отделните договори бяха подписани до 10 часа сутринта. И двете страни изглеждаха доволни от деловитостта и бързината, с която протичаха преговорите. Скарлатов обяви десет минути почивка и след нея се започна така, както предполагаше…

Отведнъж работата се запече и не можеше да мръдне наникъде, защото остана гигантът „Херкулес“. Бавно, борейки се за всяка педя територия, двете страни вървяха по стръмната, камениста пътека на пазарлъка. Аргументи се сипеха и от двете страни — за и против. И когато едните отстъпваха, следваше затишие, за да започнат отново този изнурителен спор. Тук Иванов си показа качествата. Въпреки бедния му, износен костюм, слабата му аскетична физиономия, говореща за недохранване, противниците бързо разбраха и оцениха ръководителя на Скарлатовия екип. Системно, спокойно, даже вяло той откъсваше парче по парче от тортата и заедно с това психологически изтощаваше противниците, без самият да покаже и капка умора. Понякога разменяха къси изречения на тих глас с Динев. Вечният Динев със сините очи, които шареха навсякъде, не изпускаше нито дума от казаното. Нито за миг не се заплесна и следеше всичко с цялото внимание, на което бе способен. Развитието на битката Скарлатов можеше да следи и при запушени уши, като наблюдава нервното лице на Динев. То реагираше на всяка реплика, на всяка дума. Към обед вече се чувстваше не умора, а известно раздразнение в участниците. Точно в един часа Терзиев демонстративно извади от жилетката си златния часовник, гледа го дълго, нави пружината му и каза:

— Не е ли време да се разберем. Поръчах такъв обед в ресторанта за всички, че ако го пропуснем, ще съжалявате и вие, и аз!…

Но думите му останаха глас в пустиня. Към два часа Спас сервира сандвичи, а после разчистиха масата, изхвърлиха пепелниците и донесоха напитки, сякаш всичко започва отново. Въпреки че стъклената врата към верандата бе широко отворена, в кабинета не се дишаше от дим. Присъстващите, с изключение на Динев, бяха върли пушачи и вътре се смесваше димът на цигарите с тоя на лулите. Като се прибави и пурата на Терзиев, само хора, напълно погълнати от лудостта на парите, можеха да издържат на тая атмосфера, защото това, което ставаше тук, в кабинета, завладя съзнанието и на тия, които притежаваха богатствата, и на техните помощници, които не ги притежаваха. Няма по-впечатляваща тема в ежедневието от парите, независимо дали ги имаш или ги нямаш, дали са твои или са чужди. Почти всеки човек на тая земя вярва в бъдещето, което най-лесно, просто и видимо олицетворяват парите. Затова докато свят светува, разказите за пари и богатство, мечтите, че един ден това щастие ще споходи и него, оставаха като неизменна фикс-идея в живота.

Лека-полека кабинетът заприлича на кочина. По пода се мотаеха хартии, фасове, а външният, стегнат, елегантен вид на участниците, с който започнаха конференцията, се замени с раздърпаност, разкопчани жилетки, разхлабени вратовръзки, костюми, изцапани с пепел, разрошени коси, а заедно с това външното възпитание и любезност се замениха с арогантност, саркастични забележки, стигащи до лични обиди. Само Борис Скарлатов не трепна, не разкопча нито едно копче на сакото, не разхлаби вратовръзката си. Пушеше спокойно и мълчеше. Преди всичко мълчеше. Те наистина, разпалени от споровете, го бяха забравили. Към четири часа Спас влезе и извика Туше Динев на телефона в Банката. Този в кабинета бе изключен, за да не смущава никого. Скоро Динев се върна и прошепна на Скарлатов, че се е обадил Карасулиев. Проявявал нетърпение. Искал да знае свършили ли са. Умората и апатията вече започнаха да си казват думата. Участниците все по-вяло и вяло кръстосваха шпаги, докато към четири и половина часа най-после таванът на немците бе достигнат. Те се съгласиха да изплатят дела на Скарлатов в 30 на сто конвертируема валута. След кратки дебати се споразумяха да бъдат швейцарски франкове, оставени в Мезон Щерн на Ван Юлиус. Всички си отдъхнаха. Юристите се засуетиха и се готвеха да пишат на портативната пишеща машина постигнатото споразумение за процента.

— Е, обедът ще се превърне във вечеря — каза Терзиев. — Поканата си остава. Най-после край!…

И тогава стана невероятното. Бяха забравили Скарлатов. Просто не го виждаха. Никой не забеляза, когато той стана зад бюрото и почука върху полираното дърво с кокалчетата на пръстите си, стиснати в юмрук. Отначало не го чуха. Но той така силно заудря, без да жали ръката си, че всички млъкнаха и се извърнаха към него. Когато настъпи тишина, той погледна стиснатия си юмрук и ясно и спокойно произнесе:

— Аз не съм съгласен.

Каза го по такъв начин, че всички разбраха сериозността на неговото вето. Неделев попита:

— Но защо?

— Защото ми е кеф! — каза Скарлатов и седна тежко на стола.

Немецът, който бе закопчал сакото си, готов да излезе, се обърна към преводача. На лицето му се яви нескрито учудване.

— Скарлатов, защо правиш всичко това?! Стига детинщини… — каза Терзиев.

— Не са детинщини швейцарските франкове, поне за мен!

Иванов се опита с кимване да успокои Скарлатов и му правеше мимика да се съгласи, а после стана, отиде при него и дълго му шепна, като го увещаваше. Скарлатов мълчеше. Иванов се върна. Борис отново се надигна от мястото си.

— Господа! Няма да обяснявам какво представлява за Търговската банка „Херкулес“. Той е смисълът, идеята, политиката, емблемата на Банката. Какво остава, след като ми го вземете? Едно нищо! Търговската банка се превръща в клозет, изпълнен с книжни лайна! Та какво друго са левовете и марките?! Аз смятах, че във вас, финансовите вълци, е останала поне капка човечност. Но вие искате да отнемете и последната филия от ръката ми. Не е трудно да се разбере, че след такава делба изтичането на капитали от Банката няма да спре дотук. Най-солидните клиенти ще вземат своите авоари и аз ще остана на пътя. С едно не съм съгласен — да нямам лични средства за препитание! Не съм далеч от мисълта, че вече слизам от сцената на банковите битки. Но да стана просяк нямам намерение, а още по-малко желание. Ето защо казвам своето твърдо „не“, понеже не мога другояче!

След тия думи Неделев, Терзиев и немецът шепнешком проведоха кратък разговор. След като приключиха, Неделев попита:

— Отказваш се по принцип от сделката или не си съгласен с дадена клауза от договора?

— Не съм съгласен с клаузата — глухо каза Скарлатов.

— По-специално?

— С процента в чужди девизи.

— Повече от тридесет на сто не можем да дадем.

— Жалко!

Тримата отново размениха шепнешком мисли. После Неделев се обърна към Скарлатов.

— В твои ръце „Херкулес“ скоро ще пропадне.

— И така да е. Тебе какво те засяга?

— Все пак аз бях един от основателите на концерна и дълги години втори директор на Банката.

— Ще си спомням с умиление и тъга.

Настъпи пауза. Неделев не бе от хората, които зарязват работата по средата. На това разчиташе и Борис. Неделев не бе алчен за пари. За него те нямаха това абстрактно значение, както при банкера. Той беше бизнесмен, мислещ в предмети, които можеха да се видят и пипнат. Там му беше слабостта и единствената страст.

— А колко процента искаш? — попита Неделев.

— Тридесет и три и една трета!

— А защо ти е тая една трета? Това е вече пристрастие! — каза Терзиев.

— За да спазим традицията. Златното покритие на парите трябва да бъде точно толкова — тридесет и три и една трета!

— Ти не си държава.

— Вярно е. Не съм. Но аз очаквам господин Неделев да си каже думата.

Ето най-после неприятният миг. Сега от отговора му зависеше не толкова самата сделка, колкото правилността на анализа му за нея. Той щеше да потвърди или опровергае дали дългогодишните наблюдения на Скарлатов върху тази толкова мълчалива, непроницаема и затворена личност, каквато бе Неделев, върху безспорно талантливия търговец и бизнесмен са верни. Дали е проникнал в душата му и открил ли е великата му страст, следователно великата му слабост. А тя беше страстта му към материалните блага! Ако загубеше, изводът сам се налагаше — той едва ли е банкер в истинския смисъл на думата, защото не е психолог.

Мълчанието трая твърде дълго. А после Неделев стана. Клепките му бяха широко отворени. Той се извърна към Скарлатов и Борис видя може би за пръв път толкова ясно неговите зеленикавоводнисти очи да го гледат с цялата омраза, на която беше способен.

— Е, добре, аз съм съгласен.

— Абер, хер Неделев… — възрази немецът.

— Аз сам, от моите лични девизи, които притежавам в чужди банки, ще изплатя тези недостигащи три и една трета процента.

Неделев изтощен се стовари на стола и тоя път наистина затвори напълно клепки.

В шест и половина часа всички договори бяха подписани. На Скарлатов присъстващите му заприличаха като току-що извадени от дарак и чепкало. Но полека-лека се размърдаха и почнаха да добиват вид на хора. Терзиев пак погледна часовника си и каза:

— Слушай, Скарлатов, ще идем на вечеря, нали?

— Нямам нищо против.

— Но рано е още. Ще може ли да изчакаме в Банката, за да не се пръснем?

— Чудесно!

Скарлатов разпореди да изнесат голямата заседателна маса. Изведнъж кабинетът стана обширен. Сервираха алкохол на малките масички. Борис си сипа в чашата една солидна доза коняк. Обстановката стана приветлива и приятелска. Само Неделев седеше във фотьойла и мълчеше. Терзиев се обади по телефона в ресторанта и дълго обсъжда менюто, като даваше нареждания.

— Голямо плюскане ще падне — каза той.

Оформиха се и групички. Юристите на една страна, банкерите — на друга. Скарлатов размени няколко думи с немеца. Бил отскоро в България. Взимал частни уроци и скоро щял да научи езика. Вратите към верандата бяха широко отворени. Излязоха там на чист въздух. По едно време Неделев се надигна от мястото си и седна на свободния фотьойл срещу бюрото на Скарлатов. За негово учудване започна разговор, съвсем не индиферентен.

— Скарлатов, ние принципно се разбрахме при разделянето, че аз ще взема мините.

— И ги взе.

— Остана една.

— Такава не знам, доколкото си спомням.

Към тях се приближи Терзиев и чу последната реплика.

— Ааа, става въпрос за тая полубарака „Нептун“ или как беше?…

— „Ураниум“ — каза Борис.

— Не си заслужава да се говори! — добави Терзиев.

— Та аз и не говоря.

— Но аз искам ти да изпълниш принципно споразумението. Ти обеща мините изцяло да преминат към мен — настояваше Неделев.

— И го изпълних.

Терзиев също седна, а после каза:

— Така е, Скарлатов. Ти знаеш, че за банкера една дума е равна на писмен договор.

— Вярно е. И досега моята дума е тежала повече от договор.

— Тогава защо се циганиш след такава блестяща сделка? — продължи Терзиев.

— Блестяща сделка ли? По-правилно е да се нарече грабеж…

— Аз държа да изпълните договореността, макар и устно — упорстваше Неделев.

Той премина на „Вие“ — значи беше ядосан. Дойде и немецът заедно с преводача си. Останалите, пръснати из кабинета и верандата, започнаха да се събират и тихо да сядат на местата си. Разбраха, че става нещо интересно. Настъпваше нов сблъсък…

Скарлатов не предполагаше, че именно сега, след изнурителните преговори, Неделев ще постави въпроса за „Ураниум“. Той очакваше тая негова стъпка при други обстоятелства. Но когато погледна седящите противници пред себе си, промени мнението си. Дали тези типове не бяха се уговорили още днес да поставят въпроса ей така, между другото, и вероятно на обеда след пиенето, когато Скарлатов щеше да се замае, или на предстоящата вечеря. Но Неделев не бе издържал. Терзиев се опита да прекъсне разговора без успех.

— Професор Иванов — извика Скарлатов. — Елате, ако обичате. Можете ли да цитирате предварителната уговореност между мен и Неделев.

— По въпроса за мините ли?

— Именно.

— Те преминават към Неделев.

— Ето, видя ли? — обади се Терзиев.

— Но, драги доктор Терзиев — каза усмихнат Иванов, — ние обсъждаме само общите предприятия. А те по принцип са акционерни. Докато мина „Ураниум“ е лична собственост на господин Скарлатов.

— Каква разлика!?

— Разликата е до небето!

— В края на краищата Скарлатов може да изпълни тая приумица на Неделев, защото, честно казано, не знам за какво му е мината?!

Немецът непрекъснато се обръщаше към преводача. Държеше да не изпусне нищо от казаното.

— А защо, господин Неделев, държите на тая мина, или както я нарече доктор Терзиев — полубарака? От инат? Едва ли. Вие сте далеч от подобно човешко чувство. Тогава за какво? Някога ми се надсмяхте за тази сделка. И ако тогава я бяхте приели даже като моя странност, сега нямаше да водите тоя изнурителен разговор.

— А ти защо го измъчваш? — попита Терзиев.

— Искам да обясни.

— Навремето сгреших. Моята страст са мините. Макар и малка, аз ще разработя „Ураниум“ и ще я изправя на крака, както пръв започнах с медните мини.

— Странно, господин Неделев. Вие не сте геолог, не обичате и науката. Е, добре. Приемам, че обичате мините. И сега така поставяте въпроса, че аз трябва да изпълня Вашето детско желание да прибавя към колекцията ви още една екзотична и никому ненужна барака за уранова руда.

— Наистина не струва — каза Терзиев. — Та каква е печалбата й? Какъв е пласментът й?… Не бъди дребнав, Скарлатов. Дълги години бяхте ортаци. Човешко е да изпълниш желанието му, даже да е от детински инат. Ние всички те познаваме като благороден и широк човек.

— Още малко и ще ме разплачете. Вие, финансовите вълци, които една сълза не сте проронили в живота за когото и да е, щом се касае до сделка!… Вие сега водите пазарлък и апелирате за човещина и минало приятелство!…

Немецът се наведе към Неделев и дълго нещо му говори. След като свършиха, Неделев стана от фотьойла.

— Може да е глупаво от моя страна, мислете каквото искате! Но аз желая „Ураниум“ да е мой и съм готов да го изплатя във валута от мои лични средства.

— А ако ми се прище чисто злато на кюлчета?

— И това желание ще удовлетворим — каза Неделев, — колкото и да ми струва.

Ето Скарлатов и по тоя пункт постигна всичко, каквото искаше. Бе ги унизил. Бе ги принудил да се кълчат, да лъжат и преди всичко да молят. Той погледна хората и от двата екипа. Те седяха мълчаливи, но разбираха, че присъстват на битка между гладиатори. Време беше Скарлатов да прекъсне тая глупава игра. Тишината бе гробна. Без да стане, той бавно, с глух глас заговори:

— Аз считах господин Неделев и неговите съветници за умни, почтени партньори. А ето сега те се опитаха да ме измамят. Приказваха за търговски морал, за изпълнение на казаната дума, а когато не успяха, се унизиха дотам, че се съгласиха да купят нещо ей така, от чиста приумица, и то в злато!… Господин Неделев се изкълчи до такава степен, че взе да играе ролята на роб пред инфантилните си страсти. Той просто обича мините и иска да му дам моята. Мило, наивно, трогателно и толкова човешко!… Но ако не знаех какъв финансов хищник седи тук срещу мен!… Работата е още по-голяма! Защото не е само желание на Неделев, а на Кредитната банка и в крайна сметка — на Германия! Мината и концесиите им са необходими! Жизнено необходими! Но, уви, притежавам ги аз. И аз знам цената им! Тя е доста по-голяма, отколкото златна мина в Южна Африка. А сега, мили мои колеги, след като знаете, че знам, остава смирено да сведете глави, защото блъфът ви не успя.

Противниците мълчаха. Той се обърна към Неделев.

— И няколко думи на прощаване, господин бивш директор на Търговската банка — Стефан Неделев!… Вие сте добър бизнесмен, но без поглед напред. На Запад бихте били ценен търговец на недвижими имоти. За съжаление простотията Ви изигра лоша шега. Вие сте необразован. Не в търговски смисъл. А хуманитарно необразован! Като се прибави и емоционалната Ви безчувственост, получава се провал като днешния. На Вас никога и през ум не Ви е минало да се заинтересувате от такива отвлечени области, като физика, структура на атома, радиоактивни вещества, ураниум и тяхното приложение. Но аз рискувах и не със своята налудничавост, а със своите знания, общ поглед върху цивилизацията, науката и културата. Ще дойде ден — и той не е толкова далеч, — когато бизнесмен, търговец, банкер без всестранно хуманитарно образование няма да може да съществува! А най-важното е да си психолог! Примирете се, че толкова Ви е бил капацитетът и друг път не се опитвайте да измамите банкера Борис Скарлатов!…

Той вдигна още по-високо характерната си глава, защото знаеше, че е направил неотразимо впечатление на всички присъстващи. По-добра и по-веща аудитория той не можеше да има!… И така, както големите актьори знаят, че публиката е потресена, без даже да погледнат през рампата, така и Скарлатов знаеше, че високо се е издигнал в очите на всички. Това бе победа, но не материална, защото резултатите от сделката бяха в негова вреда, стигаща почти до срутване на Банката му. Но той показа моралното си превъзходство и за него това бе по-важно. Постигна целта си и се чувстваше доволен и радостен.

Присъстващите мълчаливо започнаха да се разотиват. Беше провалил и вечерята на Терзиев. Спас излезе с колата, за да изпрати по домовете екипа. Последен се сбогува Иванов. Той стисна ръката на Скарлатов, без да каже дума, но в това ръкостискане се чувстваха и изненадата, и уважението, и гордостта, че е приятел на банкера Борис Скарлатов. Накрая в кабинета останаха двамата с Динев.

— Вървете, Динев, и ме оставете сам. Ще се видим утре.

Динев нищо не каза и излезе. Скарлатов огледа помещението, както военачалник оглежда бойното поле след генерално сражение. Излезе на верандата. Звънчетата на файтона с Терзиев издрънкаха и конете потеглиха. Навън бе нощ. Електрическите лампи осветяваха Банката. Дворът опустя. Той не остана повече в кабинета, а мина в чакалнята. Видя тапицираната врата с табелата на Неделев, приближи се и внимателно огледа как е монтирана. Върна се и взе попадналия му нож за разрязване на хартия. Опита се да отвинти табелата, но върхът на ножа се изкриви… С нетърпение дочака Спас да се върне.

— Отвертка имаш ли?

— Оставете, аз ще я махна.

— Донеси отвертка! — грубо извика Скарлатов.

След малко Спас се върна. Трудно и нескопосно Скарлатов с усилие отвинти табелата и я захвърли на пода. Тя издрънча. Спас стоеше чинно. Знаеше, че в такъв момент е по-добре да мълчи и да не нервира господаря си.

— Вдигни тази тенекия и я хвърли на боклука!

— Ще я хвърлим, като изчистим всичко…

— Хвърли я сега, веднага, разбра ли!…

Стреснат, Спас се наведе, взе табелата и излезе. Върна се след малко.

— Хвърли ли я?

— Хвърлих я в кофата на дюкянджиите вън на улицата.

— Отлично! — каза Скарлатов.

Глава пета

Събота работата в Банката винаги намаляваше. Скарлатов слезе в кабинета си. Този ден определи, за да приключи окончателно с неприятната ликвидация, отнела му един безсънен месец. Имаше същото чувство на лекота, което изпитваше в младежките години на екскурзия из Алпите при сваляне на раницата за почивка. Тогава тялото му ставаше сякаш безтегловно и искаше да политне към небето. Беше поканил в определени часове всички участници от екипа. Първи дойдоха двамата юристи от кантората „Чернаев“ — млади, елегантно облечени адвокати, със скъпи кожени чанти. Държаха се малко по-сковано, отколкото по време на работа. Изглежда зрелището вчера ги бе респектирало. Не по-малко от възнаграждението, което сега им даде.

— Е, господа, не ви задържам… — каза Борис. Малко след тях влезе Туше Динев, свеж, чисто облечен, сякаш се връща от курорт, а не от едномесечна изтощителна дейност.

— Защо не дойде сутринта да пием кафе горе?

— Бях зает.

— Седни.

— Шефе, имаш ли нещо против, ако си приготвя едно кафе в бившия ми кабинет?

— И за мен.

Скоро той се върна с голяма порцеланова кана. Ароматът на хубаво, силно кафе изпълни кабинета. Той усмихнат погледна Скарлатов със сините си очи и каза:

— Честито, шефе! Даде им още един урок по търговия.

— Имаш предвид Неделев?

— Не, шефе. Имам предвид германците.

— И какво по-точно?

— Не „Херкулес“, а „Ураниум“. Изглежда е свързана с военното производство. Немецът от легацията, който е бил с Неделев в планината, е началникът на разузнаването за България.

— Какви са ти сведенията за немската колония в мината?

— Точно това исках да поговорим. Те са под наблюдение и на нашата полиция, и на германската легация. Единият от тях — минният техник, е комунист. Жена му е еврейка. Химикът е социалдемократ.

— А инженер Думке?

— Той не принадлежи на никаква партия, но страшно мрази националсоциалистите. Научил е добре български и обича да дрънка където му падне. Един дефект, с който би трябвало да се пребори. А може би и ти ще му въздействаш?…

— Тия дни ще посетя мината и там на място ще се ориентирам. Би ли дошъл с мене?

— Не, шефе. По-добре сам.

След като изпиха кафето, Динев разчисти масата. Скарлатов написа чек и му го подаде. Последният не можа да скрие радостта си.

— Благодаря, шефе. Дойде точно навреме.

— Как вървят работите ти?

Динев не успя да му отговори, защото телефонът позвъня. Беше Карасулиев. Искаше да се срещне веднага със Скарлатов, но той отказа под предлог, че е зает, и без повече да обяснява, трясна телефона.

— Какво те питах, Динев?

— За работите ми. Напоследък потръгнаха… Моето бюро се специализира в даване на икономическа информация за предприятия, акционерни дружества и отделни търговци. Почнаха да ме търсят и от чужбина. Впрочем, ти знаеш. Част от спестяванията ми са в чужда валута.

— Радвам се.

— Установих тясно сътрудничество и с кантората на Чернаев. Те често ми възлагат задачи и плащат добре. Искам да ти кажа още нещо, шефе…

— Слушам.

— Снощи отидох на гости у Карасулиев. Ако аз не бях отишъл, той щеше да ми се изтресе. Посрещна ме царски. Разправих му как са минали преговорите. Беше страшно доволен и радостен. Каза много хубави думи за теб, какъв гениален банкер си, а и за мен. Припомни си годините от детството и случки от католическия пансион. Разсипа се от похвали и накрая ми предложи — какво мислиш?

— Нямам понятие.

— Да премине той с банката си към моето бюро. Нямало смисъл да издържа свое банково разузнаване. Той вече нямал тайни от Търговската банка и не бил далеч от мисълта двете да си обменят пълна информация.

— Какво му отговори?

— Казах му, че ще споделя с теб и тогава ще му съобщя. Но цялата му пледоария ми приличаше на: „Господин началниче, нещо ке та молам, али сакам отговорот ти да биде «да»“.

Скарлатов се засмя.

— Не съм против. И аз вече нямам тайни от Карасулиев. Банката ми се смали до сарафския дюкян на незабвенния Кюлев.

— Добър човек беше и голям търговец. Бог да го прости! Много ми помогна…

Упорит човек е Карасулиев, помисли си Скарлатов. Бие в една точка и постига целта си. Предложи обединение на нашите банки — не успя. Сега отново почва отдалече. И добре е премерил удара си. Става клиент на Динев и детективското му бюро. Един толкова странен и косвен начин да ми подаде ръка…

— Шефе, трябва да тръгвам… — стана Динев.

— Ще ти се обадя в най-скоро време.

Последната среща, която имаше Скарлатов, беше с професор Иванов. Той пристигна точно по уговорката — в 11 часа — възбуден, подмладен, какъвто го помнеше от младежките години. Наближаваше обед и Скарлатов сипа на двамата по един аперитив.

— Ако искаш, можем да идем в „Юнион-клуб“ да обядваме?

— Там не стъпвам! Достатъчно съм се нагледал на противни физиономии. А и от снощи ми е лошо.

— Беше на гуляй?

— Не гуляй, а оргия! Всички от екипа се отказаха от вечерята, с изключение на Терзиев. Той не можеше да прежали парите, още повече че не са и негови, та ме помъкна… По пътя забърса който срещна и се получи банкет за чудо и приказ! Пи юнашки и игра кючек. На разсъмване ни чакаше файтонът. По целия път пя и събуди софиянци.

— А ти как се чувстваш?

— Малко по-добре от него. Защото успях да го заведа до вкъщи. Качвам се по стълбата, облягам го на стената и искам да звъня на вратата. Тъкмо горе-долу го задържам и той почва да се свлича. Най-после успях да позвъня. Дочаках стъпките на жена му и побягнах надолу. Спънах се в едни храсти пред входа и паднах по корем. По едно време в тишината чувам трясък и къщата се разклати. Изглежда, че и Люци не беше успяла да го задържи и двамата са се търкаляли по стълбата. Така поне ми каза после по телефона. Люци ми се сърди страшно. Влияел съм льошо, много льошо на Драган… Сега лежат вкъщи и оттук отивам да ги видя какво правят.

Скарлатов се смееше на глас.

— Изглежда — каза той, — Драган е непослушен!…

— Ни се води, ни се кара — каза Иванов.

Като престанаха да се смеят, настъпи тишина. Скарлатов се почувства неловко. Той извика Иванов, за да даде и на него чек, но разбра, че би го обидил. Разговорите за старо приятелство не винаги помагат… Между приятели от младини не можеха да съществуват материални отношения. Но как да му се отблагодари — не знаеше. От всички участници най-беден беше докторът от петербургския университет професор Иванов.

— Между другото, Борисе, не трябва да оставаш с погрешни впечатления от Драган. Той си остава приятел завинаги. Пи много, изпадна в откровеност и каза доста съществени неща, касаещи теб лично.

— Драган може да бъде доволен от сделката. Взеха ми всичко.

— Не става въпрос за „Херкулес“. Общо взето, той оценява, че добре е свършил задачата. Ще получи и голям хонорар. Но според него, а и според мен, вчерашната ликвидация изправи теб и Банката срещу немския капитал. Един резултат, който вероятно оценяваш с нужната загриженост.

— Аз знаех отдавна към какво отивам.

— Така си и мислех. И не се ли боиш?

— Когато убежденията съвпадат с действията ми, аз никога не изпитвам страх.

Пак настъпи неловко мълчание.

— Ето аз идвам сега… с известна цел при тебе…

Скарлатов учуден го погледна.

— Да, така е. Пиша една малка научна работа върху индустрията на България и участието на чуждия капитал в нея.

— И ще публикуваш изводите си, каквито и да са те?

— Те са печални, но ще ги публикувам. В края на краищата работя в полето на науката.

— Ще засегнеш мнозина властни и богати хора.

— Знам.

— Тогава горе главата, документацията на Банката е на твое разположение.

— Става въпрос не за официалната, а как да кажа… за скритата, неизвестната.

— Именно нея имам предвид. В твоя помощ ще бъде Туше Динев. Ще сондирам и с Карасулиев. Може би и той ще се съгласи да ти даде интересни данни.

— Тогава аз постигам мечтата си!…

— От утре можеш да работиш по всяко време на денонощието в бившия кабинет на Динев.

— Ще се наложи да направя справки и в чужбина. Мога ли да разчитам на твоите международни връзки?

— Естествено — зарадва се Борис. — Ще ти дам адреси и референции до солидни хора, които ще улеснят достъпа ти до ценни източници.

— Е, благодарение на теб с Европа няма да имам трудности, но ми беше нужно да се поровя из архивите на моя бивш Петербург.

— Виж, това е вече невъзможно! — каза Борис. — Дори като мечта! Там всеки чужденец го третират като шпионин.

— Мислиш ли?

— Осведомен съм.

— Да… И аз така разбрах — въздъхна Иванов. — Но в Русия стават интересни експерименти. Много съм любопитен да узная икономическия механизъм на тия нашумели петилетки. Ти как ги преценяваш?

Скарлатов се усмихна.

— Мили професоре, войните, революциите и епидемиите са взели много жертви, но не по-малко и наивността.

— А не се ли обажда сега в тебе буржоата? — засмя се на свой ред Иванов.

— Не. Аз нямам окончателно мнение за болшевишкия преврат и неговите последствия. Също изпитвам любопитство и дори бях респектиран от това, което стана в тая азиатска сатрапия. Но фактите са симптоматични.

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че болшевиките за мен се занимават с алхимия. А романтиците и невежите са еднакви, когато търсят разковничето в алхимията.

Иванов изведнъж се оживи.

— Борисе! Помниш ли кога е излязла Магна Харта Либертатум?

— В 1215 година, ако се не лъжа…

— После?

— Какво после?

— После в Европа следват манифактурният разцвет, Ренесансът, Реформацията. А в XVIII век — века на френското Просвещение — Русия е единствената страна в света, която излива осемкилограмови осмоъгълни медали, окачвани за назидание на пияниците — в масово количество! Кажи, как да навакса пропуснатото?

— Именно! — възкликна Скарлатов. — Какво можеш да очакваш от една страна без социален опит! Той не е бил и не може да бъде акт на творческо вдъхновение. Икономиката не е Венера Милоска, та опитът на вековете да няма значение!

— Но опитът затова е опит, защото се придобива, а не пада от Светия дух!

— За мен присъствието на Русия в световната цивилизация е само в едно и не там, където го търсиш…

— А къде?

— В тая страна има нещо апокалиптично. Винаги ми е изглеждала като едно далечно, непроницаемо и тъмно небе, в което изведнъж за почуда на света изгрява не една звезда, а цели съзвездия от велики духове! Но не на социалния опит, а на културата!

— И Европа не е била винаги люлка на цивилизацията. И тя е прехождала от един континент на друг, от една страна на друга.

— Но винаги е заобикаляла Русия!

— Може би историята най-сетне е избрала именно нейната необятна територия за непознати експерименти в този век?

— С който, между впрочем, завършват всички астрономически календари на известните цивилизации.

— Още по-любопитно! — каза Иванов.

Двамата замълчаха. За пръв път водеха такъв спор.

Скарлатов се почувства уморен, но каза:

— Приятелю, на тебе ли трябва да доказвам, че икономика със скокове не се прави, а още по-малко с терор. Резултатът ще бъде един — непоправима диспропорция в стопанството. Ще имат топове, но хляб няма да имат.

Иванов не се предаваше. Явно тази тема засягаше негови трайни размишления и неизвестни на Борис дълбочини.

— Скарлатов, за разлика от тебе аз не съм бил никога социалист, макар да ценя приноса на Маркс в науката, и не обичам политиката. Но не намираш ли уникален опита на болшевиките да изградят равновесие между личната материална заинтересованост и съзнателния труд в името на колективното благо?

— А знаеш ли докъде може да доведе неуспехът на подобен опит? Първото — до реставрация, а второто — до всеобща бедност и… монументални сгради.

— Е, Борисе, мисля, че прекаляваш със скептицизма си. И аз досега съм смятал въстанията в Русия нещо като природните бедствия — мине, обрули и после пак същото. Но не виждаш ли, че този път е нещо коренно различно и всичко там сега е на или-или?

— Виждам едно — че Наполеон и Ленин си приличат не само по ръст, а защото и двамата спазват максимата: „Он с’ангаж е пюи он воа…“[208] Затова Сталин стана диктатор и съвсем не строи общество, а империя с една-единствена мисия — меченосец на нова световна хегемония! Но за разлика от кръстоносците — в името на антихриста и антибога!

Приятелят му млъкна и се замисли. Скарлатов с интерес го наблюдаваше. Накрая Иванов каза:

— И въпреки всичко в режима на болшевиките има нещо съзидателно, има едно особено творческо начало, което ние от Стария свят още не можем да проумеем. Кажи, с кого можеш да ги замениш в Русия сега?

Скарлатов го гледаше все така проницателно, сякаш за пръв път откриваше в него нещо ново, и изпита някакъв своеобразен респект, подобно на тоя пред истинско духовно лице. После отговори:

— Няма да кажа като тигъра Клемансо — гробищата са пълни с незаменими хора! Какво можеш да очакваш от касапите на човечеството, освен цинизъм! Но ти ме изненада с твоята емоционална ангажираност на бивш руски възпитаник. Дори ме зарази и повярвай ми, ще се радвам, ако твоят оптимизъм се покрие с бъдещето!

Иванов стана.

— Борисе, извини ме, ако ти отнех повече време. Рядко имам с кого да поговоря по този начин. А с теб е винаги приятно да разсъждава човек. Благодаря ти за всичко.

— Не съм сигурен, че ти правя добро… — усмихна се Борис.

Той го изпрати през двора на Банката чак на улицата. Върна се. Нямаше работа, а и не искаше да отиде никъде. Повика Спас и той го откара до вилата. Там го чакаха Неда и прислугата. После полегна и спа целия следобед.

Глава шеста

Събуди се на мръкване. По английски маниер се преоблече за вечеря и седна в хола. Двукрилата стъклена веранда към парка беше широко отворена. Тюлените пердета се вееха от топлия полъх на вятъра. Неда дойде и попита Скарлатов:

— Ще вечеряте ли?

— Яжте сами.

— Господарю. Искам да ме пуснете за една седмица…

— Нямам нищо против. На село ли ще идеш?

Неда имаше три деца. Голямото й момче и момичето се бяха задомили на село. Неда имаше внуци. Те живееха в Сарая, обработваха имотите, поддържаха огромната къща и гробницата.

— Ще ида в Свищов да видя Никола.

С най-малкия син — Никола, млечния брат на Яна, Неда имаше проблеми. Не вървеше в училище. Въпреки протекцията на Скарлатов той не можа да влезе във Военното училище и го записаха в Търговската гимназия в Свищов.

— От него търговец едва ли би станал.

— Добро е момчето. И е умно. Да знаете понякога как говори, като възрастен!…

Той погледна Неда. Една жена вече на възраст, с побелели коси, на която целият й живот бе жертва за другите. Тя не се оплакваше от положението си. Обичта й към ближните придаваше на всяко нейно действие не полза или сметка, а доброта и грижа. Скарлатов знаеше, че именно на такива хора като нея той никога не ще може да се отблагодари, защото нямаше с какво, освен с почит, уважение, материални грижи към тия, на които тя държеше.

— Трябваше навремето да ме послушате и да го пратите в Земеделското училище в Садово. Там щеше да си е на мястото.

— Ще се оправи, господарю, ще видите. Умно и добро момче е. А един ден, като завърши, ще го вземете в Банката, нали?

— Ще го взема, даже да не завърши.

Скарлатов се усмихна.

— Искате ли нещо? — попита тя.

— Докарай количката с напитки и една купичка лед. Това е всичко.

Той се премести на верандата и седна до масичката на любимия люлеещ се стол. Неда му сервира и тихо се оттегли.

От Витоша вече се долавяше вечерният прохладен вятър. Боровата гора прошумяваше от полъха му. Под терасата водата от потока с тих ромол пълнеше неголемия мраморен басейн с декоративни рибки. Тя се изливаше от другата страна в малка вада, която пресичаше целия парк от красиви дървета и много цветя. Градинарят явно си познаваше работата и се грижеше както трябва за парка, а и вода от Витоша не липсваше. Горната тераса на градината представляваше зелена ливада с игрище за крикет и малък тенискорт. Двете игрища бяха останали от времето, когато тук живееше Яна с нейната възпитателка мис Стенли. Той малко се връщаше към онези години, защото ако трябваше нещо да разкаже, щеше да бъде за работата си, за сблъсъци с хора — повечето хитреци, измамници или сурови врагове. И дните на покой му се мержелееха като оазиси в пустинята. Даже и сега мозъкът му продължаваше да работи все още предимно в посока на миналото. Той отпи глътка коняк и привичната приятна топлина се разля в гърдите му, а заедно с топлината и отпускането постепенно нахлуха и спомените. Припомни си доста неща, откакто купи вилата… Мис Стенли беше запалена туристка. Може би това, че живееше в чужда в езиково отношение страна и нямаше контакт с много хора, като изключим протестантското братство, енергията й в свободното време отиваше главно в ходене. Отличаваше се със забележителна издръжливост. Обичаше природата. Беше му приятно, когато тя описваше понякога Хималаите и Непал с неподозирани за нейната сдържаност възторг и обич. Разказваше и за хората, сред които бе живяла там — най-чистите и добри по сърце, и ако някой ги оскърбял или им сторел зло, отвръщали само с едно изречение: „Бъди щастлив!“ А срещата й с един никому неизвестен мъдрец в някакво планинско село я бе потресла за цял живот. И след толкова години оттогава тя с вълнение си спомняше неговото най-трудно изпълнимо, според нея, верую — да минеш през света като нищо и да оставиш само любов и нежност…

— Мис Стенли — каза й веднъж Борис, — като Ви слуша човек, ще помисли, че сте тайна будистка.

— О, не, господин Скарлатов! Моите родители бяха протестанти и в нашето братство аз се чувствам близо до Бога. Но съм за единна религия в света.

— Интересно… — каза той.

— Бог е един за всички и за всичко, нали, господин Скарлатов? Буда, Христос, Мойсей, Мохамед… всички са негови пратеници! Кому ще се молиш е все едно. Важното е да не е в името на омразата, гордостта и лъжата противни на Бога и вредни за хората.

Той не й възрази. Макар и наивен, респектира го нейният искрен мисионерски патос и отново се убеди колко много беше случил с идването на мис Стенли в семейството си. Тогава палавата Яна, потънала във фотьойла между двамата, ги слушаше съвсем притихнала, с широко отворени сини очи, с каквито я бе запомнил да посреща само едно същество през годината — Дядо Коледа, без да подозира нито миг, че това е техният чичо Спас. И този неин израз на абсолютна детска невинност и вяра го изпълваше с умиление, примесено с печал, заради мъките от това, което неминуемо щеше да изпита за пръв път… Ще срещне доброто и ще повярва, че съществува и ще се повтори. Ще срещне злото и ще повярва, че е случайно и няма да се повтори… Да, децата са невинни, защото са несъзнателни. От момента на съзнанието, разсъждаваше Борис, започват всички изкушения и край на невинността. Но той с нищо не издаваше нито чувствата, нито мислите си и с искрен интерес слушаше разказите на мис Стенли. А Витоша й напомняше младостта. И тя кръстосваше и обикаляше планината по всяко възможно време на годината. Яна я придружаваше неотстъпно в нейните дълги екскурзии и заякна. Можеше да издържа часове на катерене по стръмни пътеки без никаква умора. Дори веднъж мис Стенли не издържала и със смях му разказваше как й викнала по стръмната пътека на българо-английски: „Стой! Омръзнаха ми краката…“

Англичанката беше и добра скиорка. Яна стана също. А лятото двете отиваха в Несебър в обширната вила на Карасулиеви и плуваха с часове в морето. Следобед задължително играеха на поляната крикет или тенис. Така тя, освен езика и възпитание, получи и двигателна култура, присъща на англичаните. Дали заради спорта аз не отделях достатъчно време за малката?… При първото ми посещение в Швейцария преподавателките от колежа се безпокояха, че ходела сама в околностите и планината с часове, без да я е страх от нищо. Попита я защо така прави, а тя му отговори, че й е мъчно за дома и за още много неща… И вместо тогава да поведе разговора в тази насока, той го прекъсна. Въобще винаги избягвах да навлизам в нейната душевност, сякаш се боях… А може би така е било по-добре, си мислеше Скарлатов. Едва ли, честно си отговори той. Просто не желаех да правя никакви други усилия за сметка на работата ми. И той си спомни някои плахи опити на детето, особено малко като поотрасна, да привлече неговото внимание, без да накърнява достойнството си, силно развито в Яна. Говореше му за някакъв слънчоглед, който стърчал самотен между храстите покрай трамвайната линия за Княжево и няколко пъти пътували с мис Стенли да видят дали стои още там. Накрая вече го нямало, „някой лош човек го отрязал“. Мис Стенли й обяснила, че слънчогледът е може би най-разумното, най-възвишеното и най-прекрасното растение, тъй като постоянно търси милувката на слънцето, а значи на светлината — извор на живот и добро в природата и душата на човека. А лошите хора са го набедили и са му приписали собствените си пороци на раболепие и ласкателство. Скарлатов беше удивен от наблюдателността на малката и доволен от оригиналната трактовка на англичанката. Той и сега се усмихна както тогава, когато й бе казал, че мис Стенли е съвършено права. От радост Яна се бе завъртяла на един крак около себе си и изтичала в градината. Беше ли я наказвал някога като всички родители на тоя свят?… Тъй като подаръци тя редовно получаваше от всички близки на дома и на всички празници, включително и от него. Но беше ли я наказвал?… Защото Скарлатов абсолютно вярваше, че децата обичат родителите си и в зависимост от наказанията, които им налагат. Не, не беше!… Не, беше! Изведнъж си спомни… Влизаше сутринта в трапезарията и завари шестгодишната Яна гневно да вика на млечния си брат Никола, че иска от нейните круши. Беше обградила по детски чинията си с ръце.

— Какво става тук? — попита Борис.

Всички мълчаха. Неда се смути, а Яна още повече се намуси. Мис Стенли не всичко разбираше на български.

— Някой ще ми отговори ли?

— Никола иска да ми вземе крушите! — троснато каза Яна.

— Така ли? И ти не му даваш?

— Те са си мои! — упорстваше тя сърдито.

— Откога… Недо, донеси една глава кромид и я нарежи тук пред мен!

Неда донесе и я наряза. Всички мълчаха. Яна с наведена глава се цупеше и сумтеше. После Борис дръпна чинията й с крушите и я постави пред Никола, а на Яна подаде тази с кромида.

— Сега няма да мръднеш оттук, докато не я изядеш цялата! Да се научиш да даваш, когато ти искат! Особено на тия, които те обичат!… Почвай!

Без да каже дума, Яна почна да яде, ронейки едри сълзи докрая, но чувствайки, че е извършила нещо нередно. Всички безмълвно закусваха, а Борис пиеше кафе. После стана и каза на английски:

— Мис Стенли, обяснете допълнително на Яна защо трябваше да изяде лук вместо круша, ако не е разбрала грешката си…

И излезе от трапезарията със смесено чувство за нещо неприятно, но задължително. Сега, като я възстанови в паметта си, случката му се видя смешна, особено той в ролята на татко Песталоци[209]. Наново се усмихна сам в тъмнината и отпи няколко глътки коняк. Дали Яна я помнеше?… Децата не са злопаметни и бързо забравят лошото пред веселите преживявания. Иначе нямаше да са толкова податливи на доброто — основната цел на истинското възпитание, според него. Той продължаваше да се връща назад… Сети се, че дори стана арбитър в два опора. За един рожден ден Спас и Неда й бяха подарили часовник с кукувичка, който Яна държеше на масичката в стаята си, и всяка вечер взимала от кухнята паничка с вода и я слагала точно пред него, та като се отворят вратичките, кукувичката да пие… Спас, не издържал и рекъл да не си прави този труд, понеже тя не може нито да яде, нито да пие.

— Може! — чу Борис упорития отговор на Яна, когато вървеше по коридора и наближаваше трапезарията.

— Не може, не виждаш ли, че не е истинска!

— Не е вярно! — тропаше тя с крак.

— Вярно е! Погледни колко е лъскава!

Яна явно се бе затруднила, защото настъпи пауза, но после категорично каза:

— Може и да не е истинска, но е вълшебна!

В това време Борис беше вече влязъл заинтригуван.

— Нали, папа, кукувичката е истинска? — изтича тя при него.

Този път той се затрудни, но отвърна:

— Важно е как я чувстваш. Щом ти я усещаш като жива, значи е истинска.

— Видя ли! — победоносно каза Яна на Спас, който притеснен бе навел глава.

Вторият спор беше по повод баснята на Лафонтен. Яна водеше, по-скоро дърпаше за ръка, мис Стенли. Беше се зачервила и застана пред него на верандата.

— Папа, кажи, нали щурецът е добрият герой… понеже не жали себе си, а иска да радва и весели хората… понеже… има добро сърце, понеже обича музиката, а мравката е една бездушна и стисната особа, дето мисли само как да трупа богатства!…

Мис Стенли мълчеше, явно „на особено мнение“.

— Щом си убедена, защитавай се сама докрай! Защо ти трябват помощници? — каза Борис.

Яна смешно сви по детски устни. Обърка се и замълча. Хем не искаше да отстъпи, хем се озадачи от отговора на баща си. Поколеба се, после хвана пак за ръка мис Стенли и с подскачане я повлече навън.

Една сутрин, минавайки по коридора край Янината стая, той чу от полуотворената врата мис Стенли, която с невероятно театрален тон произнасяше встъпителните думи от първата глава на „Том Сойер“:

— „Том!“ — имитираше тя повелителния глас на леля му Поли.

Отговор няма.

— Том!

Отговор няма.

— „Чудно къде се е пъхнало това момче?! Том, къде си?“

Пауза.

— Яно, баща ти е вече тук, стани, иначе ще го извикам.

Този неволно чут монолог, особено последната реплика, и фалшивата игра на англичанката рано сутрин, силно го озадачиха. Мис Стенли като педагог нямаше навика да прибягва до авторитета му пред Яна. Но той не се намеси и реши, че дъщеря му се инати, защото е чела скритом до късно, както друг път, успала се е и не ще сега да стане навреме. Никой никога от домашните не му разтълкува тази случка. А причината беше той. За пръв път тази нощ Борис не беше спал във вилата, оставайки при Роза, и се прибра сутринта. Малката през нощта разбрала, че го няма и започнала безутешно да плаче, без да казва защо. Неда и мис Стенли се видели в чудо. По едно време Яна изтичала по нощница навън и грабнала от закачалката един домашен халат на баща си. Върнала се, пъхнала се с него в леглото и заровила глава в халата му. Притихнала и го душила като кученце, докато заспи. После казала само на леля си Неда, че се изплашила да не би папа да го е сгазило нещо и да е умрял… И още веднъж плака Яна в скута на леля си Неда. Борис току-що влизаше в хола на вилата, а тя весело затича към него и без всякакъв увод го запита:

— Папа, ще ми разкажеш ли твоя приказка за Дядо Коледа?…

Но той бе толкова уморен, угнетен и погълнат от тежкия ден, който бе имал в Банката, че дори не чу думите й, не я забеляза и я отмина мълчаливо, качвайки се в своята стая.

Двете жени около Яна сериозно се безпокояха за болезнената чувствителност към баща й. Те по своему се стараеха да компенсират в живота на детето отсъствието на майката и заетостта на Борис, който нямаше и понятие за тия техни преживявания и отношения помежду им. Мис Стенли като истинска християнка постепенно утвърди обичая всяка вечер, освен молитвите, да чете на Яна по някой избран откъс от Библията. С присъщото на протестантите проповедничество тя страстно, като на голяма обясняваше на Яна, че силата и вечното в християнството е в добротата. До християнството, обясняваше й тя, може да стигнеш по два пътя. По-лесният е да пожертваш живота си, а по-тежкият е чрез смирение. Смирението е велико нещо, но днешните хора са неспособни вече на него и ако не разберат това, Земята ще изчезне, за да се родят на друга планета по-разумни същества. Яна я слушаше с необикновено за възрастта си внимание, като добиваше един особен, съсредоточен израз. Най-често й четеше 13-а глава от Първото послание на апостол Павел към коринтяните за любовта и гласът й всякога потрепваше, когато стигаше до последните редове: „… И тъй, остават трите: вяра, надежда и любов, но най-голямата от тях е любовта“. Яна се заразяваше от нейното вълнение и двете мълчаха като една душа. А после мис Стенли въздъхваше и казваше, че никой никога и никъде не е казал по-красиви, по-силни и по-непостижими думи за любовта от апостол Павел. Веднъж, преди мис Стенли да почне да чете, Яна внезапно я попита:

— Защо папа не ме взима със себе си, като пътува в чужбина?

— Не бива, малка си.

— Не съм малка!

— По-хубаво е да идеш, когато ще разбираш повече неща.

— Ами аз съм вече голяма, знам Библията!

Мис Стенли се засмя. Детето упорстваше и тя употреби доста време, докато го убеди. С израстването на Яна англичанката я приучи да четат заедно на глас поезия и проза на английски. За една Коледа й бе подарила „Камо грядеши“ от Сенкевич, също на английски, и когато го прочетоха, я попита какво най й е харесало. Яна без колебание каза:

— Петроний, защото прилича на татко.

— А не е ли обратното? — засмя се мис Стенли.

Но и двете най обичаха екскурзиите в планината. Там изпадаха в такава еуфория от свободата, така лудуваха, че не се разбираше коя бе по дете от двете. Споменът за тези екскурзии оставиха завинаги в живота на Яна крило за полет към висините на радостта и хармонията… Бе топъл слънчев ден. Тръгнаха рано и направиха голям поход из Витоша. Минаха през някакви скътани в пазвите й селски къщички и се спряха пред изоставена, самотна бяла църквичка на един хълм — с полуразрушена камбанария, килнат кръст, изпочупени прозорци и повалени врати. Това, което ги впечатли, беше, че в стените й имаше вградени грънци. Мис Стенли веднага разбра и каза на Яна, като я хвана за ръка: „Ела да влезем!“. В полумрака още стоеше дървен, изрисуван иконостас, почти до тавана, изпоцапан и потъмнял. С брадва бяха отцепили вече от него парчета за трески. В прахоляка стърчеше само клиросът, на който са полагали някога богослужебните книги. Подът явно говореше, че тук редовно отдъхва някое стадо овце и кози и миризмата бе недотам приятна… Мис Стенли си стисна с два пръста носа и направи необичайна физиономия. Яна неудържимо взе да се смее. Мис Стенли се присъедини, като имитираше смях на оперни певци от сцената. Гласовете им кънтяха, сякаш бе цял хор. Стана им съвсем весело. Тогава англичанката й обясни, че прекрасната акустика в тази умираща църква се дължи на вградените грънци от неизвестни вещи народни майстори.

Продължиха към Черни връх и ниско долу, в неговото подножие откъм Бистрица, изведнъж се заковаха пред една обширна планинска поляна, обградена с дървета и храсти. Тя бе цялата гъсто обрасла с незабравки, поникнали високо. Изглеждаше толкова синя, сякаш небето бе слязло и покрило поляната, а лекият горски ветрец ги полюшваше на талази като житни класове на нива. Нямаше никой друг — горе небе и долу небе и между двете една възрастна жена, хванала за ръка момиченце… Цареше безбрежна тишина, в която с пълна сила ехтеше както в църквата нестихващият жизнерадостен хор на щурците… Двете стояха захласнати. Не посмяха да нагазят тези крехки небесни създания и легнаха на тревата до храстите, разперили ръце като птици, отправили поглед в синевата без дъно. После Яна наклони един висок стрък незабравка, с който погали лицето си. Тогава се учуди, че са толкова малки и изящни цветчетата й, а с такава притегателна сила. Сигурно такива са очите на вълшебниците, си каза тя и в миг изпита толкова силен прилив на нежност към незабравката, че очите й се овлажниха. Мис Стенли усети вълнението на малката и с весел израз й прошепна:

— Искаш ли да се състезаваме с щурците?

И без да чака отговор, стисна й ръката, запя с пълен глас, чист и ясен, една старинна шотландска песен… И така, легнали до поляната с незабравките, те минаваха от песен на песен, хванати за ръка, напълно самозабравени и щастливи. И всеки път, и много по-късно, когато Яна порасна, вечер преди да заспи, като искаше да се пречисти от тревожни мисли и сърдечни мъки, тя си представяше небесната поляна с незабравките на Витоша. И всеки път, когато сънуваше незабравки, които искрят в нощта или се синеят под слънцето, тя знаеше, че ще й се случи нещо хубаво, защото считаше тази своя среща с поляната за едно от чудесата в своя живот, свързано с доброто в него!

Когато вечерта пристигнаха във вилата и завариха Скарлатов и домашните вече обезпокоени, двете нищо не разказаха за причината на своето закъснение, сякаш се бояха да не накърнят радостта от преживяното. Само един път мис Стенли даде обяснения на Скарлатов, че ще се върнат с Яна късно през нощта, и го помоли Спас да ги вземе с колата, защото искаше да чуе прочутите 12 Евангелия на Великия четвъртък в „Александър Невски“ през православната Страстна седмица. Борис се разпореди. И за двете това беше една незабравима вечер. Хористите пяха божествено според мис Стенли. А когато един кристален женски глас се извиси в солото на песнопението „Во Царствии Твоем“, малката Яна се разплака от вълнение. След като напуснаха храма под тържествения звън на последните камбани от службата, детето каза:

— Ще помоля Дядо Господ, като умра да ме приеме в хора на ангелите и да пея денонощно…

Мис Стенли само й стисна нежно ръката. Борис забелязваше духовната спойка между дъщеря си и мис Стенли, но не изпитваше недоволство, защото бе изпълнен с уважение и доверие към личността на тази англичанка. Забелязваше и различната привързаност на дъщеря си към Неда. Но нито в единия, нито в другия случай си позволи да прояви повече интерес или най-малкото любопитство, може би от съвсем осъзнат страх, че ще навлезе в един заключен кът на душата си с единствения образ там — този на жена му Яна. И не се лъжеше, защото именно нейният образ беше в основата на особената вътрешна интимност между детето и Неда.

Една сутрин, когато малката изтича в кухнята при Неда, която приготвяше закуските, и възбудено взе да й разказва, че сънувала майка си в дълга розова рокля, с дълги, руси къдрици, които блестели като злато…

— Да, тя имаше наистина една копринена розова рокля…

— Нали? — възкликна щастливо Яна.

— …но косите й не бяха руси, а черни, прави и много хубави, лъскави като крилете на гарван.

Неочаквано Яна избухна в плач.

— Не е вярно! — ридаеше тя. — Косите й са били руси, на букли…

Неда се обърка.

— Яне, добре, рожбо, недей плака, може да съм забравила… Може да са били руси…

— Не е вярно! — още по-силно зарева Яна. — Били са черни, лъскави като гарван… — и зарови глава в престилката й.

Неда се разстрои, тя седна и я взе в скута си.

— А очите й? — питаше през плач Яна.

— Досущ като твоите!

— С небесен цвят?

— С небесен! — усмихна се Неда и внезапно поде — явно не за пръв път: — …И рекла майката: „Аз ще умра, ако ти не намериш и не ми донесеш Медената пита. Върви, сине, и гони късмета си!“ И тръгнало юначето по поля и върхове…

— Не. Първо е дни и нощи, по поля и върхове…

— Да, дни и нощи, по поля и върхове — поправяше се Неда. — И вървяло, вървяло, вървяло…

… И така, винаги Медената пита се изтъркулваше от скута на Неда и Яна тръгваше по нея през Земята на Слепите, през Каменната и Златната земя до Края на света, за да донесе на любимата си майка щастие и вечен живот… Безброй пъти предприемаха двете трудното пътешествие за Медената пита, докато Яна растеше, но малката никога не се отказа от него и го предпочиташе пред много други приказки и весели случки от ежедневието, които Неда охотно разказваше до самото й заминаване за Швейцария…

Но Борис нямаше и най-малка представа от това. Така той много неща от живота на детето си в България никога не узна, за които може би дори и не подозираше. В следващите си кратки визити в Швейцария — повечето по служебна принуда, отколкото предназначени за свиждане с Яна, той всеки път я намираше променена, тоест попорасла, обаче все още дете. Но винаги беше толкова претрупан с работа, че на срещите с нея той си почиваше и предпочиташе да я слуша, вместо да я разпитва. А тя наистина го забавляваше и непрекъснато му разказваше разни случки от колежа, впечатления от новите познанства и страната. Разбира се, всеки път отиваха в някоя сладкарница, където правели „най-хубавия сладолед на града“, разхождаха се по улиците, познати до болка… Яна не обичаше да се застоява в хотелския му апартамент. Разказите й бяха смесица от детска впечатлителност с тънка чувствителност на пробуждащата се девойка. Разказваше му, че страшно много четяла. Не, не четяла, а гълтала книгите, защото можела да обхваща наведнъж по пет-шест реда на страница и съученичките й „ужасно се чудели“. Много й вървяло на езици. Имало и една белгийка в колежа, която непрекъснато я взимала за рускиня, и тя записала курс по руски език, та да има за какво да я бърка. Четяла вече свободно Тургенев и невероятно й харесвал разказът „Първа любов“. А после най-неочаквано взе да му описва как за пръв път в живота си видяла врабче да гони една кафява пеперуда по булеварда. Надолу-нагоре, наляво-надясно, какви ли не кръгове правела пеперудата все по-вяло и по-вяло. Към гонитбата се присъединило още едно врабче, но накрая първото я клъвнало и стремително пресякло улицата. Толкова била поразена от необикновеното състезание, че не успяла да я спаси… В първите им срещи само тя говореше, без да го разпитва, но в последните вече не беше така. Любопитството й към мнението му беше пораснало и тя сякаш искаше да се отрази в него. Един път го попита обича ли пословиците. Той се учуди, но й отговори сериозно.

— Ценя ги, но рядко ги употребявам, заради демагозите. Те много обичат да се кичат с поговорки…

Но демагозите не я интересуваха.

— Все пак коя най-много харесваш? — настояваше тя.

— Не знам, не съм мислил… но харесвам израза „И на мравката сторва път“.

Сега тя се учуди, не беше го чувала.

— Защо ти харесва?

— Защото мисля, че българинът най-много е лишен от кротост, а виж каква поговорка измислил. Това е може би най-финното качество у човека…

— Може би именно затова!

— Не те разбирам…

Лицето на Яна внезапно стана сериозно…

— Човек понякога измисля именно това, от което е лишен.

Борис се изненада от думите й. Те издаваха опит, нещо осмислено. Той се смути, прие го като намек за себе си, но като видя открития й чист поглед, отпъди тази мисъл.

— Все пак по какъв повод ме питаш за пословиците?

— Ще ти отговоря, папа, но кажи защо така мислиш за българина?

— Защо ли?… Не знам дали ще разбереш, но ще се постарая… Кротостта е добродетел на духовното възпитание, а то почти не присъства или твърде кратко и повърхностно в нашата история. Затова българинът не се е научил да страда духовно… както руснакът например, както немецът…

— А ти? — колебливо попита Яна.

— Какво аз! И аз не съм кротък. Все пак, за разлика от другите, се уповавам преди всичко на разума, но до истината всеки, включително и ти, сам трябва да стигне. Тя е единственото нещо, което не се подарява, освен ако не те осени Светият Дух.

— После?

— Ееее, това разпит ли е?

— Не.

— Кажи, за какво ти е притрябвал фолклорът? Да не ставаш етнограф?

Оказа се, че една от преподавателките в колежа ги накарала всеки да напише по две национални поговорки с положително и отрицателно съдържание.

— И аз написах „Блага дума желязна врата отваря“, знам я от леля Неда.

— А втората?

Тя се поколеба.

— „Дружбата си е дружба, сиренето с пари“.

Той се засмя.

— А нея от кого си чула?

— От чичо Спас, но той е добър човек, нали, папа?

— Не е лош, но е просто глупав!

А нейната приятелка Луиза написала само една, но била страшна: „Ако не искаш да ми станеш брат, ще ти счупя черепа“.

— Тя е много особено момиче, папа, и дружи само с мен…

Била от германски произход, но живеели в Щатите и родителите й били много богати. Изпращали й невероятно скъпи подаръци от диаманти и какво ли не, но нито веднъж не са я посетили, а и Луиза не искала да ги вижда. Майка й била разведена и си имала приятел, за когото по-късно се омъжила. Като идвал у тях на гости, всеки път грубо я щипел по бузите. Тогава Луиза взела да се крие в другата стая. Но веднъж като избягала, майка й я заварила да топи в чаша вода снимката му. Защо правиш това — попитала я тя. Ами давя го, за да умре, понеже много ме щипе. Затова я пратили в колеж чак в Швейцария, да се отърват от нея. В знак на протест пристигнала с остригани вежди и клепачи и нямала един косъм на главата, равен на другия.

Борис нищо не каза по повод на тази мрачна история, но усети колко тя бе потресла Яна и макар че нямаше и намек за упрек в нейните думи, той без да иска се почувства виновен пред нея. На раздяла ни в клин, ни в ръкав й обеща, че следващия път ще остане в Швейцария най-малко една седмица специално заради нея. Той дълго си спомня щастливата й усмивка на гарата. И аз наистина сдържах думата си, каза си той. Но при последната им среща за пръв път се изплаши за Яна. Тя най-тържествено му съобщи, че е станала ездачка, че няма нищо по-хубаво от коня на тоя свят и участвала в една кавалкада на осемчасов поход към около 4000 метра височина. Прескачали пропасти, тичали по планински поляни, вървели по пътеки сред чудни гори и се изкачили чак до един скалист връх, откъдето се разкривала фантастична панорама… На връщане трябвало силно да дърпа юздите на своя Викинг — така се казвал конят й, — понеже препускали като бесни, наближавайки „папането“ в конюшните. Когато скочила от коня в края на похода, водачът й целунал ръка и я нарекъл „мадам“, въпреки че била най-малката в кавалкадата. „Вие имате сърце на лъвица“ — добавил той.

— Метнала си се на дядо ти — отбеляза тогава Борис.

— Нали, папа?!

— Той много обичаше и разбираше от коне, а сам е бил отличен ездач и като конник е бродил много из Турската империя.

После помълча и сдържано каза:

— Все пак трябва да си по-внимателна, защото конят, доколкото знам, е много плашливо животно, една пчела може да го стъписа и те изхвърля.

— Съвършено точно! — удиви се Яна и най-спокойно добави: — Моят Викинг два пъти се изправи на крака и изцвили като прасе, но аз се удържах. Първия път от една пеперуда пред очите му, а втория път, представи си, от шарфа на ездачката пред мене, който падна на земята.

— Следващия път ще чакам да ми съобщиш, че си се спуснала с парашут от Монблан.

Яна се захили.

— Папа, не се бой! Виж, ако трябва да се страхуваш, то е от моята страст към този пусти сладолед! — каза тя. — Представи си, папа… — и тя взе лудо да се смее.

А после му разправи как тръгнали с Луиза на кино и по пътя си купили сладолед във фунийки.

— И изведнъж ми заседна парче в гърлото — ни напред, ни назад! Чувствам как ми текат сълзи, как се задушавам, как ми се подкосяват краката, как потъвам някъде, чувам Луиза да крещи и в тоя момент, без да искам, си чукнах главата в стълба до мен и се свестих! Глътнах го, папа!

— Трябва да научиш нова поговорка за случая — „Клин клин избива!“ Добре че си си чукнала главата! — каза той не без облекчение…

Тя пак се засмя.

— Вярно, папа. Но представяш ли си какъв позор! Да умреш от парче вафла със сладолед!…

Борис мълчеше. Не искаше да се кара след такова дълго отсъствие от негова страна. Тя го хвана за ръка и го повлече.

— Папа, не се сърди! Сега ще ги покажа едно място… Ще узнаеш нещо, което дори ти сигурно не подозираш!…

И като повървяха, стигнаха до малка градина край един канал с неголям залив. Седнаха на една пейка. Във водата плаваха пъстроцветни патици и сред тях величествено извисяваха изящните си шии много двойки лебеди. Толкова бе живял тук, но за пръв път виждаше и бежови лебеди, прошарени с бели петна. Той я погледна въпросително.

— Не, не е това. Стой тихо…

И ненадейно се чу грухтене. Не повярва. Вслуша се и видя, че протягайки в ласка един към друг дългите си шии, царствено плавайки и търсейки се помежду си, лебедите от време на време издаваха късо грухтене като хъркане, което понякога завършваше с кратко стенание, подобно на малко кученце или бебе. Той бе поразен. Само това не очакваше. Този символ на гордата грация и бялата красота, този древен мит грухтеше като свиня!… Кой знае каква физиономия е имал тогава, но Яна взе да се смее до задъхване. А после се присъедини и той. Тя беше безкрайно радостна от ефекта. Когато тръгнаха, Яна каза:

— Въпреки всичко, папа, с часове мога да ги гледам и много бих желала да чуя някога каква е тази прочута лебедова песен.

Той нищо не й отговори. С тия лебеди завърши последната им среща в Швейцария. Боже Господи, колко отдавна не съм я виждал! Почти две години!… Внезапно го обхвана страх. Ами ако тази среща е била лебедовата песен помежду им?!… Той вдигна глава нагоре. Над него се стелеше гъсто звездно небе. Постоя така с поглед зареян между звездите, но за разлика от друг път това не го успокои. Поне една картичка да ми пратеше!… Но Яна отдавна бе разбрала, че той не обича да пише писма. И само за празниците чат-пат получаваше от нея по някой изглед или репродукция от музей. Скарлатов предпочиташе и се задоволяваше главно с кратки телефонни разговори. Но и това не бе правил отдавна. Още утре ще позвъня! — зарече се той, ала не можа да се освободи от тревожното чувство за Яна. Какво става с мен?!… Да не би да й се е случило нещо лошо, та все за нея мисля тая вечер!… А после се ядоса на себе си, че въпреки култа към Разума и той ставаше суеверен като всички, когато се касаеше до съществата, които обичаше. Решително стана от люлеещия се стол и се запъти навън, въпреки че сигурно минаваше полунощ. В парка на вилата го лъхна силно смесената миризма на прясна трева и цветя. Той дълго се разхожда по алеята между лехите и дърветата, докато се изтощи. Чак тогава се прибра и заспа сън без сънища.

Сутринта, когато слезе да изпие кафето си в трапезарията, си спомни снощните мисли за Яна и се зарадва, че тревожното му чувство е изчезнало. Няма да я безпокоя сега, каза си той. Тъкмо се готви за изпитите… Може да я изплаша, да я отвлека… Ще чакам да ми се обади, като приключи…

Глава седма

В един топъл ден в края на юни Скарлатов се върна рано от Банката във вилата. Беше събота, а и без това работата много намаля не само от кризата, но и от горещините.

Подремна след обяда, после се преоблече в бял панталон от шантунг и широка риза и седна в люлеещия се стол на обширната тераса. Както всякога на масата имаше пепелник, бутилка минерална вода и бутилка коняк. Той обичаше тия летни следобедни дни, когато слънцето слизаше ниско над хоризонта, за да се скрие по-късно зад Владайските възвишения. В парка се въртеше една водопръскачка, която изхвърляше високо капките и слънчевите лъчи се пречупваха в цветовете на дъгата. Откъм гората се чу зовът на туристите — айларипи-и-и… Друг глас му отговори някъде отдалеч със сложни ролади. Единствено в събота изпитваше някаква радост — ден, в който надеждите за нещо добро все още не помръкваха. Неделя той не обичаше, понеже още някъде рано следобед отново в мисълта му се промъкваха тревожни съображения за утрешния ден. Ставаше неспокоен и лека-полека се настройваше така, че всичко наоколо преставаше да го интересува. Подготвяше се за тежкия понеделник. Ето защо така обичаше съботата. Той леко се поклащаше на люлеещия се стол. В ръце държеше разтворена френска книга — „Опитите“ на Монтен. С годините бе престанал да чете художествена литература, с която в миналото прекарваше цялото си свободно време, и постепенно основното му четиво станаха историческите, мемоарните и философските книги. Но топлината от красивата природа, издигащите се върхове на Витоша повече го караха да съзерцава наоколо, отколкото да чете. Той остави книгата на масата и отпи от коняка. Обхвана го наново дрямката. Отвън се чу клаксонът на автомобил. Фанфарите огласяха околността. Беше Карасулиев. Спас изтича по алеята. Клаксонът млъкна и скоро той видя да крачи пъргавият, слабият, строен по младежки, елегантно облечен Йосиф, а зад него се влачеше Спас. Скарлатов се зарадва, че няма да бъде сам. Посрещна го с усмивка.

— Не почвай с Мохамед и планината — каза Борис.

— Ти да не си се набутал в мозъка ми? Е, Скарлатов, пророк си и това си е! Дай да ти стисна ръката! Радвам се, че се махна от това заспало копеле Неделев. Това е най-голямата ти победа! Гордея се с тебе!

— Сядай! Поздравяваш ме по случай срутването на Банката ми. Любопитен съм какви ще са ти поздравленията, когато ме видиш в ковчега… Може би и тогава ще ми стиснеш ръката и ще я тръскаш до припадък?…

Някаква сянка на уплаха мина по лицето на Йосиф.

— Пепел ти на устата! Има още дълги години да вилнеем по тучните ливади на търговията, където пасат вакли овце…

— Но не вече като вълци със здрави зъби и гъста козина.

Карасулиев удобно се намести във фотьойла и си сипа пълна водна чаша с мастика, която Неда донесе. Капна малко вода да побелее и сложи две парчета лед.

— Наздраве!

Двамата се чукнаха и отпиха по голяма глътка. Отново тихо се появи мълчаливата Неда и сервира разнообразни мезета в малки чинийки.

— Поканете шофьора на господин Карасулиев и нека се нахрани с вас. Ние по-късно ще хапнем.

Когато останаха сами, Карасулиев каза:

— Остава да направиш следващата стъпка…

— Коя е тя?

— Ако помислиш, ще разбереш. Време е да се обединим!

Прав е, помисли Скарлатов. Но да се обединя в момент, когато Банката е толкова слаба, значи да му дам предимство и надмощие.

— Ще се опитам сам да поработя.

— Както искаш. Но предложението ми остава. Как си представяш твоята бъдеща работа?

— Както ти ми даваш пример. Ще огранича работата си в посредничество, като извършвам компенсационни сделки по вноса и износа със страните, притежаващи свободна валута. Ще огранича кредитирането у нас и постепенно ще се освободя от българските влогове. Ще кредитирам в ограничен мащаб и в чужда валута, ако ми отпуснат такава банките-майки.

— Само това ли?

— А какво друго?

— Винаги се учудвам с каква лекота и яснота определяш толкова забъркани финансови работи. А аз си блъскам с месеци и години главата, докато стигна до някои твои идеи.

— Днес си настроен на вълната на ласкателството.

— С тебе не може искрено да се говори. Терсене човек си!

— Аз се примирявам с действителността, като отчитам своите възможности. Чрез системата на клиринга германците фактически взимат в ръцете си целия износ от България, а чрез тях същевременно се осъществява и вносът за нашата индустрия на суровини като каучука, например. С това достъпът на България до останалите капиталистически пазари съвсем се намалява. А това значи едностранна икономика, която скоро ще заприлича на германската, тоест поставена на военна нога. Ето го бъдещето!…

— Но печалбите ще нараснат, а ти няма да участваш. Аз запазих Командитното дружество, обаче то едва крета. Американците и французите купуват малко и само висш сорт тютюн.

— Защо не почнеш с немците?

— Бих почнал. Едва се сдържам. Не мога да не участвам в сделки, защото ръждясвам. Даже да са съвсем безсмислени и без полза…

Наистина тази вечер Карасулиев е откровен както никога.

— Нека се обединим, Скарлатов… Така ще ми е по-леко да не направя някоя глупост. Ти ще си ми спирачката.

Последните му думи прозвучаха в ушите на Борис като вопъл.

— Кажи, имало ли е сделка, която да ти предложа и да не ти е донесла печалби, и то какви! — продължи Йосиф.

— Имаш предвид дружество „Петрол“?

— Да. Но и тук прояви колебания. Вместо да участваме като ортаци, ти само закупи пакет акции.

Скарлатов си спомни тази сделка на Карасулиев през 1932 година. Тогава образувалият се картел между Стандарт Ойл от Ню Джерси, групата на Рокфелер, Ройял Дъч Шел на Детеринг, Англоираниен Ойл Къмпъни предложи четирите дружества за внос на нафта и други продукти в България да се обединят в едно дружество „Петрол“. Начело застана банката на Карасулиев, подпомогната от американските. Ако Скарлатов участваше, той щеше да бъде напълно зависим от Карасулиев, понеже неговите майчини банки отказаха да го финансират. Но закупи за себе си акции от дружеството и сега получаваше добри дивиденти в долари и английски лири, които останаха негова лична собственост.

— Доволен съм и от акциите — каза Скарлатов.

— А каква е тази мина „Ураниум“? Аз нямам понятие, но една американска банка, с която поддържам връзка, ми писа, че се интересува. Готвиш нова шашарма, така ли?… Знаех, че в тия години не си си седнал на гъза.

— Плати на Туше Динев и той ще ти даде всички сведения! Само че трябва да цаниш някой професор по физика от Университета да ти обясни.

— Голям велзевул си, Скарлатов! Всичко подготвяш скрито-покрито. Ето затова те уважавам!

— Искаш ли в събота следобед да не говорим за сделки… Но имам друго предложение…

— Кажи — зарадва се Карасулиев, — целият съм слух!

Скарлатов го осведоми за срещата си с Иванов. Попита го дали би го допуснал до неговите архиви и Йосиф се съгласи без никакво колебание. Той бе много впечатлен от приноса на професора в ликвидацията с Неделев. Карасулиев изпитваше безусловно уважение към кадърните хора.

— И въпреки че е безспорен капацитет в науката — продължи Борис, — странно как е запазил романтизма от студентството си в Петербург?!…

— Ами! — възкликна Йосиф. — Да не му е домъчняло за белите нощи или за руската каторга?!

— Дори не можеш да предположиш… Ентусиазиран е от темповете на болшевишката индустриализация.

— Бош лаф! — възрази Йосиф и се усмихна. — Си го немам видено, си го не верувам!…

Скарлатов се ядоса на пренебрежителния му тон към един феномен, който озадачаваше целия свят.

— За теб и Френската революция е бош лаф, щом е революция!…

— Нерде София, нерде Багдад!

— Виж какво, Йосифе! Говориш не като мъдър евреин, завършил католически пансион в древния цивилизован Солун, а като невменяем шоп от Искрец.

— Ама ти какво искаш, да викам ура на болшевиките?!…

— То се не знае… И това може да се случи.

Борис бе обхванат от желанието да го дразни.

— Никога! — възрази Йосиф. — Нали говорих с българските градинари, върнали се от Украйна. Едвам са се измъкнали и само едно повтарят: „Нищо друго не щем в България, само да има хляб, и да няма ГПУ[210]!“… От глад са щели да изпукат. Нямаш работа — нямаш продоволствена карта. Мри, ако щеш! А не можеш да се придвижиш в съседния град без ГПУ!

— Не знаех, че си ревностен почитател на булевардната литература. Но едно ще ти кажа — с балкански аршин не можеш да мериш Русия, каквато и да е — бяла или червена!

— Е, няма да споря с тебе, признавам, че си винаги по-осведомен. Но всички тия чудесии в стопанството им и начинът, по който властта там действа спрямо населението, ми мязат на нашия Въндю Войвода — не та плашум, та молам — и си пипа пищовите. Иди сетне не строй социализма!… — заключи Карасулиев.

Скарлатов се засмя.

— Е, добре. Дойдох преди всичко да ти кажа, Борисе, че заминавам за Виена. Ако имаш нещо да предадеш за Яна, на твое разположение съм.

— Нямам какво. А и тя е в Швейцария.

След като си отиде Йосиф, Скарлатов отново се замисли за дъщеря си. Скоро получи писмо от мис Стенли във връзка с бъдещото й следване в Оксфорд. Тя очакваше Яна в Англия и беше подготвила всичко. Тревожеше се, че още не е пристигнала. Борис веднага бе влязъл във връзка с колежа. Оттам му казаха, че промоцията и тържествата по случай завършване на випуска отдавна са минали. Яна освободила малкия апартамент, който наемала. Но временно оставила багажа и съобщила, че тръгва на дълга екскурзия. Трябваше да отида на промоцията, си мислеше Скарлатов, на всяка цена трябваше да отида!… Сега нямаше да се безпокоя и да бъда в неизвестност. И за да приключи с тези неприятни мисли, си каза: „Изглежда все пак, че ще се наложи да замина за Швейцария, и то час по-бързо!“… А с решението дойде и успокоението. Той запали цигара и се присегна към книгата, оставена на масата. Отвън се чуха звънчета на файтон, а после звук на тромба.

Там, на горната площадка, откъм поляната, където слизаше каменната стълба, се появи фигурата на едно момиче. Скарлатов се взря. Момичето му се видя съвсем малко. В ръка държеше голяма плетена кошница с капаци. По неизвестни пътища на асоциацията, заприлича му на човека-дете, търговец на птици — Папагено, персонаж от операта „Вълшебната флейта“ на Моцарт, която бе гледал някога в Залцбург. Момичето изтича по стъпалата. След нея вървеше едър, висок мъж с големи мустаци, облечен в кожухче върху ризата и калпак на главата. По лицето му се стичаха капки пот. Носеше два големи кожени куфара. Момичето, което ситнеше пред него по стъпалата, беше самата Яна. Той стана от стола, а тя остави бегом кошницата и увисна на шията му. Не бе я виждал повече от година и кой знае защо си я представяше по-едра и по-висока. Но в тази лятна спортна рокля и половинки спортни обувки тя му се видя съвсем миниатюрна.

— О, папа, мили папа, така се радвам!… Най-после у дома! Толкова съм щастлива!…

Човекът с куфарите се приближи. От него идеше миризма на тор и конска пот.

— Ах, да… забравих… Трябва да платим на файтонджията…

— Няма нужда, моме — каза едрият мъж. — Всичко е платено!

— О, не, не! Татко, плати де!…

Борис се обърка. Той нямаше пари. Дотича Неда. Прегърнаха се. И двете заплакаха. Скарлатов покани файтонджията да седне. Наля му голяма чаша коняк. Той я пресуши на два пъти и пое въздух. Скарлатов искаше да му сипе още една чаша, но файтонджията отказа. Щял да се върне в София на гарата, за да хване още някой мющерия… Скарлатов помоли Неда за пари. Тя донесе и той ги подаде, без да ги брои. Неда го погледна неодобрително. Файтонджията засия.

— Весело девойче, хубаво девойче имате, господине. Дано да порасне, да се ожени и Ви народи внуци! А сега да тръгвам…

Тромбата засвири, а после се чуха звънчетата на файтона, докато заглъхнаха.

— Лельо Недо, искам да се изкъпя. Не мога да се търпя.

— Ще стопля вода.

— Мога да взема и студен душ.

— Ще настинеш. След половин час всичко ще е готово и ще те повикам.

Яна си сипа в чашата минерална вода, изпи я цялата, после наля остатъка и него изпи. Борис я наблюдаваше. Тънка, стройна, със сини очи и руси коси, в рокля, прилепнала по издълженото й тяло, зачервена, с капки пот, където косите й започваха, тя бе красива наистина. Гордост обхвана Борис. Учуди се, че е способен на родителска суета, и все пак му беше приятно. Това момиче е негово, той му е бащата. Във фамилията Скарлатови се появи хубавица. Дано с акъла да е добре и е взела нашия, каза си той.

Яна седна на стола. Долу в краката им кошницата почна да мърда и се чу някакво мяучене. Тя се наведе и отвори капака на кошницата. Оттам изскочи като някакъв тигър малко коте и се хвърли право срещу нея. Заби нокти в роклята й. Тя го вдигна и седна пак. Котето трепереше и не пускаше роклята.

— Хайде, успокой се… У дома сме си! — говореше му тя.

Детинското в нея е още силно, помисли Борис. Само децата не правят разлика между себе си и животните и се държат с тях като равни.

— А, папа… Не ти казах. Това е Полишинел! Купих го от Мюнхен.

Котето диво измяучи.

— Тук в България има достатъчно, даже за износ.

— Но не и сиамско коте! Виж, мъжко е!

— Доста е диво…

— Не си прав! Да знаеш колко е възпитано!… Едва го прекарах през границите. Иначе е добър пътник, но в самолет пишка много…

Скарлатов погледна това коте с къса като кадифе козина и сини очи с черни орбити.

— Въобще сиамските котки са умни като кучетата и много чисти. Може даже да пази малки деца.

— И да им преподава солфеж и пиано! — добави баща й.

Яна се засмя с глас.

— А защо нямаше пари да платиш на файтонджията?

— Друг му плати. Но беше толкова любезен, че исках и аз да му дам някой лев. А за парите си прав… Нямам пукнат лев. Пълен банкрут! — каза тя.

Първите, впечатления на Скарлатов след дългата раздяла бяха и добри, и недобри. Красива, но все още няма структурата на жена. Тялото й е тънко, с дълги, стройни крака и ръце, загорели от слънцето. Има изящна шия, бяла кожа, с червени скули. А миглите й — като метли, които се спускаха и вдигаха, докато говори, и широко се отдръпваха в края на фразата, за да се видят светлосините й очи, гледащи по детски с доброта, доверчивост и веселост. Дали не е лекомислена, попита се Борис. Но по-добре да е така!… В края на краищата тя няма защо да се вре в мръсотиите на живота.

— Но ти имаше доста пари за всичко.

— Ами ако ти кажа, че съм потънала в заеми?

— Така ли?! Ти, която зад себе си имаш поколения лихвари, да не кажа скъперници, както по майчина, така и по бащина линия, искаш да опровергаеш теорията за наследствеността?

Яна се намръщи и мина в нападение.

— Чакай да ти обясня и ще ме разбереш!… Промоцията мина. Нали така? А тебе те нямаше! Може ли да ми обясниш защо?

— Бях зает.

— А леля Анастасия и чичо Йосиф не бяха заети! Те дойдоха! И какво тържество беше!… Голямо! Чичо Йосиф направи силно впечатление с щедростта си. Подаръци, цветя, вечери, обеди… И ми се случи нещо чудесно — сънувах подаръка на чичо Йосиф и когато ми го поднесе, напълно съвпадаше със съня! — скъп платинен ръчен часовник!…

Скарлатов за пръв път чуваше за всичко това. Не смяташе, че промоцията на дъщеря му е толкова важна. А Йосиф се вдигнал от Виена в Швейцария специално за нея!…

Скарлатов погледна тънките й дълги ръце и не видя часовника. Тя разбра, мило се усмихна и каза:

— Продадох го във Виена. Взех добри пари.

— Браво!

— С тях си купих самолетен билет.

Чак сега в съзнанието на Скарлатов думата самолет зае своето място и го стресна.

— Ти си пътувала със самолет?!

— Ами да. До Мюнхен и Виена с влак, оттам със самолет. Има редовна връзка два пъти седмично — Луфтханза-Мюнхен-Виена-София-Константинопол. Пътувах с „Юнкерс“. Летците бяха много любезни, не направиха въпрос за Полишинел. Но ти нали също си пътувал?…

— В извънредни случаи!

— И не си ли разочарован? Аз, папа, много по-хубаво се чувствам, като летя насън. В самолета все едно че бях в киносалон и гледах от екрана разни местности, но не участва нито тялото, нито душата ми. А с ездата не може изобщо да се сравнява!

— Така ли?!…

— Съвсем! С моя Викинг, като летях в галоп, усещах под себе си как трептят мускулите му, мирише на пот, на нещо живо, жужат насекомите, вятърът ти вее косите, ти препускаш и се сливаш с природата и се чувстваш абсолютно свободен и крещя от възторг! Папа, несравнимо!

— Още малко и ще пропишеш конска поезия, както има и конска живопис!…

— Вярно, папа, и стихове пишех, но слава богу, се отървах от тая мания. Паднах с чест върху полето на конкуренцията.

Тя по детски звънко се засмя.

— Колко време беше във Виена?

— Една седмица. Чакай да ти разправям… Взимам такси на гарата за леля Анастасия и сядам до шофьора. Забелязах, че ме погледна един-два пъти, но на мене ми се спи от пътуването и само се прозявам. По едно време забавя и спира пред един парк. Фройлайн, казва, искате ли да се поразходим… Аз щях да си глътна езика от почуда, но учтиво му отвърнах — не, господине, благодаря, чакат ме и бързам… И той даде газ. Но преди да се разплатя и слезна, ми казва — фройлайн, у нас не е прието младите дами да се качват до шофьора, и се запъна… Така постъпват, казва, само несериозните жени… Друг път имайте предвид… Мен ми стана страшно весело, хилех се сама в асансьора. Представяш ли си, папа, минах във Виена за лека жена и с леля Анастасия много се смяхме…

Той нищо не каза по този повод, а я попита:

— Все пак защо не си остави малко пари, всичко се случва на път…?

— Нямаше нужда. Като се качих в самолета за София, там заварих от Мюнхен един твой приятел и жена му.

— Кой?

— Господин Терзиев и жена му Люци. През цялото време си бъбрихме на немски. Прекрасна жена! Имат и едно малко дете — Ник. Занимавах се с него. На Божурище господин Терзиев го чакаше файтон. Взеха ме и мене. Останалите се качиха в автобус. Страшно приятно пътуване. Минахме през околностите на София, а после я пресякохме цялата. Не мога да я позная. Станала е европейски град.

— В колко часа дойде самолетът?

— Ами към два часа следобед.

— А сега е шест.

— Господин Терзиев ме покани у тях. Трябваше да почакам малко да сготви нещо набързо, както той каза, и после се наплюскахме до припадък. Страшно бях изгладняла. А яденето — толкова вкусно!… Папа, поканих ги утре на вилата. Нали нямаш нищо против? И през цялото време долу ме е чакал файтонът, платен от господин Терзиев, нали много любезно?

— Боже Господи, от няколко часа си тук и вече гости каниш!…

— Ще имаме време да сме заедно и си говорим. Толкова много искам…

— А защо остана във Виена?

Лицето й малко помръкна, но бързо се съвзе и се усмихна.

— Това е дълъг и широк, сериозен разговор.

Неда се появи на терасата.

— Банята е готова.

Яна се надигна.

— Няма ли да оставиш котето?

— О, ще го изкъпя. После то ще се излиже цялото, а му предстои труден и тежък период на адаптация. Сега ще души всеки предмет, ще обиколи парка и чак след няколко дни ще бъде о’кей!…

Яна взе котето, а Неда кошницата. Скарлатов остана сам. Не можеше да се освободи от впечатлението, че в малката има нещо кюлевско, лекомислено. В колежа вървеше добре, дори много добре. Беше една от първите. Но зор не си даваше. Пък и швейцарските колежи се отличаваха с голяма свобода, демократичност и не претоварваха колежаните с излишни отъпяващи знания, както германските и навремето руските гимназии. Получаваха солидно образование. Приемането й в Оксфорд не беше проблем. Яна знаеше английски, както го знаят образованите англичани. И все пак имаше нещо напрегнато в нея, което не можеше да се обясни. Той очакваше не много приятен разговор. И ще я попитам за Карасулиеви.

Сети се, че Йосиф заминава за Виена, а преди това също беше ходил няколко пъти там и винаги му предлагаше, ако има нещо, да предаде на Яна. Ама каква е тази проклетия! — вместо да се радвам на детето си, такова каквото е, пак лоши мисли, пак очаквам нещо неприятно!… Кога най-после ще се научиш да живееш с радостите на деня и часа! Злокоба ли някаква се е спуснала над теб, та не можеш да се освободиш от нея!…

С пристигането на Яна спокойната вила, иначе потънала в дрямка, се оживи. Всички се раздвижиха. Спас слезе с колата в града за покупки. Чуваха се гласовете на двете камериерки, тропот на крака, отваряне и затваряне на врати. На два пъти Неда пъргаво пресичаше хола и отиваше нанякъде със зачервено лице. Даже старият градинар се появи между храстите и поливаше цветята близо до вилата, за да не изпусне нещо. Дисциплината и редът в дома, където всички се съобразяваха с него, се рушаха за минути. Той за пръв път почувства, че пречи, като седи мълчаливо на терасата. Но в душата му нахлуха радост и успокоение, каквито отдавна не бе чувствал. Яна дълго се бави на горния етаж. По движението в спалните стаи, по стълбите, по шума и смеха личеше, че всички са заети с нея. Скарлатов с нетърпение чакаше да слезе. В края на краищата какво прави горе с жените?! Най-после отгоре млъкнаха. По стълбата се чуха тичащи стъпки, Яна пресече хола и се появи на верандата. Той се извърна и я погледна. Беше очарователна — с още мокри коси, зачервено лице, снежнобяла блуза с разтворена яка, откриваща дълга шия, с широка пола и боси, стройни крака с изящен глезен, обути в римски високи сандали. Видя му се едновременно и близка, и чужденка. Приличаше му на дете, което се връща от реката след топъл летен ден при залез слънце. Отново го обхвана гордост, скарлатовска гордост при вида на породата. А тя съвсем откровено, по детски попита:

— Харесваш ли ме?

— Да, много.

Не й липсваше кокетство, за разлика от майка й, помисли си той. Показа се Неда с плетен вълнен шал в ръка.

— Ако така влизате и излизате, ще ме нервирате — каза Скарлатов.

— Нека се наметне, има вятър.

Яна погледна намръщеното лице на баща си, но усмивката на нейното остана.

— Благодаря ти, лельо Недо.

После я целуна. Учтива е, толерантна и демократична, продължи да анализира поведението й Борис. Неда си тръгна. Тя никога не се натрапваше, но тоя път сякаш се влачеше, докато излезе. На два пъти се обърна и погледна Яна.

— Сит даун[211] — каза той.

Яна седна. Полата й направи плавно движение. Кръстоса крак върху крак. Наистина краката й бяха стройни, като на майка й. Яна постави шала на съседния стол.

— Е, папа, как вървят работите ти?

— А те интересуват ли те?

— Аз наистина не разбирам в какво точно се състои работата на една банка, освен да дава пари. Толкова е хубаво да можеш навсякъде по света да влезнеш с чек и след миг да ти дадат пари, с които можеш всичко да си купиш!…

Яна имаше по младежки чист и ясен глас, на моменти с леко звънливи тонове. Приятно му беше да я слуша. А и говореше български без всякакъв акцент, съвсем правилно и точно, сякаш никога не бе напускала България. Но той знаеше, че говори великолепно и немски, и френски, а напоследък и руски. Имаше дарбата на полиглот. Може би майка й я е имала. Тя говореше доста правилно немски, но се стесняваше и трудно влизаше в контакт с хората, за разлика от малката Яна. Сигурно е взела доста от прадядовците си търговци, лихвари и банкери, за които моабетчийството бе задължително. Те по цял ден имаха работа с много хора, преди всичко разговаряха с тях и умееха да ги замайват. Знаеха силата на словото и убеждаването и постигаха целта си.

— От банката си разбрала едната, веселата страна, когато взимаш пари. Това е на единия край на везната. Но на другия съм аз, който дава парите, и мислиш ли, че изпитвам същото удоволствие като теб например, когато подписваш чек. Впрочем, остана ли ти нещо от чековата книжка в Швейцария?

— О, папа, нали напускам страната!… Ликвидирах я.

— Изпука всичко до стотинка?

— Ами да. Иначе ще има формалности. Пък и господин Ван Юлиус ми каза, че мога да тегля при нужда, когато поискам. Но аз не теглих. Само една малка сума. Заведох съкурсничките си в една сладкарница, на Рю Мон Блан. Сигурно я знаеш. И плюскахме торти и сладолед до посиняване.

— Други заеми имаш ли?

— Не си спомням… Вероятно да. Ако се сетя, ще ти кажа. И освен това знаеш ли какво направих?

— Какво ли още…

— Бях давала назаем на Луиза, на съученичките си и на някои други… Но нали знаеш, че не записвам. И накрая ми се видя неучтиво да си ги поискам. Притесних се и реших да не търся нищо. Толкова щастлива се почувствах! Камък ми падна от плещите.

— Ако те слушаше отнякъде дядо ти Славчо, щеше да направи салто в гроба.

— О, той беше щедър човек!

— Така ли?

— Той всичко ми даваше и не правеше въпрос. Папа, нали ще идем на гроба на мама и на дядо Славчо?

Скарлатов нищо не отговори.

— Папа, аз те питах за работата ти. Не ми казваш нищо. А чичо Йожи така интересно разказва, сякаш присъстваш на гладиаторско представление! Толкова забавно е да печелиш пари!…

— Не лошо казано — гладиаторско представление… или испанска корида. Само че описал ли ти е зверствата и миризмата на кръв, от които би повърнала.

— Но как, папа! Банкерите са културни, учтиви, образовани хора. Поне тези, които познавам лично — чичо Йожи, господин Ван Юлиус, запознах се и с много други твои колеги.

— Къде?

— Ами в дома на господин Ван Юлиус. Не съм ли ти разказвала?

— Не. За пръв път чувам.

— А, госпожа Симон Ван Юлиус е толкова очарователна дама! Тя дойде да ме посети и в колежа. Пристигна в един неделен ден с блестящ ролс-ройс. Целият пансион се събра да зяпа. Взе ме в колата и цял ден се разхождахме из Женева. Бяхме и в тази сладкарница, нали ти казах, на Рю Мон Блан. А после шофьорът ни закара на брега на Леманското езеро. Минахме по едни бедни, стари улици. Седяхме в една малка градинка. После тръгнахме край брега и тя сякаш търсеше нещо. Накрая се спря. Беше много разстроена и каза, че нищо не е останало. Ти познаваш ли я?…

Скарлатов нищо не отговори. Той наблюдаваше внимателно Яна. Като обясняваше, тя по смешен, детски начин движеше пръстите на ръката си.

— Сигурно си я виждал и не може да не я запомниш. Въпреки годините е рядко хубава, елегантна и добра.

— По-добре да поговорим за Виена… Какво, дявол да те вземе, правиш там? Често ли ходиш?

— Ами от време на време, когато ми домъчнее…

— За Виена ли, или за нещо друго?

Той я погледна. Веселата усмивка бе слязла от лицето й. Сега тя бе сериозна и напрегната. Единият й крак почна ритмично да подскача, а с пръстите на дясната ръка заизвива някакъв кичур коса и го дърпаше надолу, сякаш искаше да го скъса. Явно се смущаваше. Толкова много му заприлича на майка и. Но после изражението й се смени с нещо упорито, инатчийско, кюлевско и той разбра, че настъпва в бойно поле, където се стреля. Тя също.

— И за Виена, и за леля Анастасия… Какво знаеш ти, папа, за момичетата?!… Имах тежки периоди, когато ми идеше да се гръмна, и ако не беше леля Анастасия… Та… тя ми обясни всичко…

— Какво по-точно?

Лицето на Яна се изчерви като домат.

— Трябва ли да ти кажа?

— Ако искаш.

— Тя ми обясни всичко за интимния живот на жената, когато аз се уплаших страшно, понеже мислех, че с мен се е случило нещо лошо… Аз й се обадих по телефона и тя пристигна по най-бързия начин.

Скарлатов мълчеше. Разбра какви трудности е имала дъщеря му. Той и не бе мислил за това, че тя ще стане един ден жена. Ако беше жива майка й, всичко щеше да е наред!… Но ето, Анастасия в този труден етап от живота на девойките й се е притекла на помощ. И за нейна чест, тя никога нито дума не му е казала при редките си идвания в България. Нито тя, нито Йосиф!… А той беше сигурен, че двамата надълго и нашироко са обсъждали проблемите на Яна и са решавали как да й помогнат.

— Сега, като заминеш в Оксфорд, няма да имаш възможност да ходиш във Виена.

Изведнъж Яна пребледня — нещо, което Скарлатов вече бе видял. Също както някога майка й, когато отиде да й поиска ръката.

— Папа, нека следвам във Виена! Там дават не по-лошо образование от Оксфорд. Ще бъда при близки хора.

— И какво ще следваш?

— Каквато специалност ти кажеш.

— Така ли? Стига да е във Виена!?…

Тя с трепет очакваше отговора. Толкова бе напрегната. Заприлича му на изоставено сираче. И тогава той разбра къде е силата й. Имаше много жени безспорно красиви на този свят. Жени, които още в първия миг правеха това впечатление, което само физическата красота излъчва около себе си. Той бе срещал такива в живота и се интересуваше от съдбата им. Те по принцип не бяха щастливи. Дори нещастни. Красотата им носеше не радост, а печал. И често завършваха много зле или мъжете ги смазваха. Те имаха сила, докато направят първата крачка, а после следваше трагедията. Но той бе срещал в живота си и втория тип жени, привличащи мъжете. Тия, които предизвикваха в мъжа някаква жалост със своята безпомощност. За тях мъжете се жертваха и ги обичаха докрай. А ако ли пък се съчетаеха двете качества, се получаваше нещо неотразимо, така както ще останат завинаги в литературата образите на Козетка или Наташа Ростова. В жена му имаше точно това съчетание, но не беше така силно изразено, както в дъщеря му Яна. И той в миг почувства, че отстъпва, че е готов да задоволи всяко нейно желание, защото я жалеше. А тя умееше да покаже красотата си от другата страна — чрез смиреност и безпомощност. Но ненапразно Скарлатов бе банкер. Ненапразно в тия дълги години на битки той се бе научил да се бори с жалостта. И битката с дъщеря му в момента бе такава в истинския смисъл на думата. Събрал сили, той каза:

— Желанието на майка ти, желанието на дядо ти и накрая моето желание е ти да следваш в Оксфорд. Затова по този въпрос няма да разговаряме!

Тя се смали пред очите му. Лицето й помръкна. Но се овладя подобно на дядовците й навремето, които умееха да скриват чувствата си.

— Добре, папа. Да бъде волята ти!

Беше разбрала, че е победена, но като децата все пак възропта:

— Ако обаче не върви в Англия, да знаеш, че няма да остана там!…

— До пълнолетието ти има все още време. Животът е наниз от изненади, по-често неприятни.

— На това се и надявам!

Сянка мина между баща и дъщеря. Той, психологът, знаеше, че я е наранил, но се питаше доколко. Дали не е засегнал и сърцето й?… Той имаше още много въпроси към дъщеря си, искаше да узнае още много неща за нея. Но спря дотук. Ако продължеше в тази насока, рискуваше да предизвика непоправими последствия — окончателно разделяне между тях. И все пак в съзнанието му заседна една мисъл която той остави на бъдещето да я потвърди или опровергае.

Глава осма

В неделя още сутринта се очерта топъл летен ден. По ясносиньото небе нямаше нито едно облаче. Скарлатов слезе долу късно. Той не закусваше. Седна в люлеещия се стол на верандата. Яна отдавна бе станала и закусила. Сега по бански костюм, който според него доста я оголваше, тя лежеше върху една голяма хавлиена кърпа на тревата на горната площадка, където бяха игрищата за тенис и крикет. Обърната по корем, тя четеше книга. До нея си играеше сиамското коте, наречено с дългото име Полишинел. Неда сервира на Скарлатов кана гъсто, силно кафе. Той забеляза промяна и в нея, както и в цялата къща. Тя беше весела, усмихната, подмладена и му се стори много по-добра от друг път. Сякаш и тя се беше съживила заедно с огромната вила. Освен добро утро не си казаха нищо повече. Неда отиде да си гледа работата. Хлопаха врати, чуваха се женски гласове. А Спас тананикаше с типични източни извивки проточена родопска песен. В подножието на терасата градинарят монтираше пръскачката за вода, въпреки че тревата още не бе напълно изсъхнала от утринната роса. Седнал на люлеещия се стол, Скарлатов дълго гледа планината срещу себе си, извисила се право нагоре. Пиенето на кафе беше едно от удоволствията му, въпреки че прекаляваше и понякога чувстваше прескачания на сърцето. А после погледът му се спря върху Яна. Макар и далеч, тя му се видя върху бялата хавлиена кърпа като някаква издължена рибка. Ако имаше женските форми на Рубенсовите жени, той щеше да й направи забележка, че се излага гола пред очите на всички домашни. Но във фигурата й имаше някакво изящество, младежка чистота и непорочност, затова я наблюдаваше с радост. Растеше ново поколение — по-високо, по-стройно, и естетичните възгледи за тялото на човека, и по-специално на жената, се изменяха. Беше дошъл векът на освободеното от оковите на неудобните дрехи женско тяло, където вече спортът диктуваше своите нови правила. В негово време се ценеше само красотата на главата и очите или на едва подаващите се от роклята пръсти на ръцете, защото краката изобщо не се виждаха, закрити от дълги рокли, влачещи се по земята. Сега вече не беше така.

Яна остави книгата до себе си и погледите на двамата се срещнаха. Тя весело вдигна ръка и му махна за поздрав. Скарлатов допълни с горещо кафе голямата порцеланова чаша с дебели стени и се запъти по каменните стъпала към горната тераса, към Яна.

— Добро утро, папа.

Гледаше го доверчиво със светлосините си очи. Отблизо, чак сега забеляза, че има по няколко лунички от двете страни на носа. Под слънчевите лъчи косите й изглеждаха още по-светлоруси, отколкото му се сториха вчера.

— Не се ли боиш, че може да изгориш? Тук слънцето е планинско.

— Имам вече тен, папа. Аз винаги се печех на слънце дори в облачна Швейцария. Жалко, че не си направил един малък басейн тук, във вилата. Обичам да плувам. Имате ли плувни басейни в София?

— Доколкото знам, един или два…

— Но предпочитам морето. Ще замина за вилата на чичо Йожи в Несебър. Страшно обичам морето.

— А Карасулиеви?

— Те ще пристигнат скоро с влака.

Значи затова е заминал Йосиф, да доведе Анастасия. Някакъв гняв обхвана Скарлатов.

— Ти за мен ли си дошла в България, или за Карасулиеви? — избухна той.

Тя го погледна внимателно и даже загрижено.

— Дошла съм за теб и само за теб, папа! Аз никога не отивам някъде за много хора, а само за един човек.

— И във Виена ли?

Тя нищо не отговори. Пресегна се да вземе книгата, но се разколеба. Котето гонеше някакво бръмбарче по тревата. Тя го извика. То дойде при нея и почна да се гали.

— Седни, папа. Не стой прав.

Скарлатов седна на края на кърпата откъм страната, където не грееше слънце, малко с гръб към нея. Така му беше по-добре, за да води някакъв разговор. Но защо диалогът между двамата върви на терсене, помисли си той. Аз съм виновен! Тя е далеч по-толерантна от мен…

— Какво четеш?

— Интересува ли те?

Тя взе малката книжка и му я подаде.

— Един съвременен немски поет.

Скарлатов я разтвори. Беше „Песни и балади“ от Брехт. Щеше да я остави, но там, на първа страница, имаше посвещение: „На малката, прелестна Яна с обич. Иван“. Яна разбра и каза:

— Подари ми я преди три години за рождения ден. Прекрасна книжка. А Бертолт Брехт е може би най-големият поет сега на Германия. Мисля, че е пряк продължител на Хайне.

Скарлатов се зачете. Първото стихотворение представляваше балада за мъртвия войник. И въпреки че познанията му по немски бяха избледнели, простите, ясни стихове Борис не само разбра, но и почувства. Защото и той бе преминал през ада на войната. Стихотворението бе написано от безспорно талантлив човек. След като свърши, той каза:

— Дано да оживее и напише повече стихове…

— Защо, папа? Защо се съмняваш?…

— Защото поетите или ги убиват, или се самоубиват, или ги отнася някаква неизлечима болест в разцвета на силите им.

— Вярно, папа. На поетите не им върви… — и тя взе да свива пръстите на ръката си. — Франсоа Вийон[212], Шели[213], Андре Шение[214], Пушкин, Лермонтов, Едгар По…

— …Ботев, Яворов, Димчо Дебелянов, имя им легион! Може би и това е орисията на поетите — да умират преждевременно…

— Наистина не съм чула вече за велики старци като Омир. Дано Брехт направи изключение…

— Мога ли да взема книжката?

— Радвам се, папа, че ти хареса.

— За себе си знам защо, но не ми е ясно на теб за какво ти харесва?

— Заради правдата и омразата му към насилието… „Звездите кротко ще угаснат и ведър ден ще зазори, ала войникът пак отива живота си да подари“. Силно, нали?

— Не обичам, когато жени се месят в политика.

— Аз не се меся. А просто политиката върви по петите ми и, искам-неискам, трябва да се съобразявам. За мене е грях да не желаеш да знаеш истината!

— В какъв смисъл?

— Папа, не искам да съм пуйка! Искам малко от малко да разбирам света, в който живея.

— Нямам нищо против. Това е законно право на всеки човек. Но не обичам, когато други хора обясняват света на такива като теб! Защото го правят не безкористно.

— Все някой трябва да ти го обясни, нали? А моите приятели са безкористни!

— Тези във Виена?

— Да. Във Виена. И аз много дължа на Иван.

Тоя път Скарлатов успя да се овладее да не избухне.

— Баща му е много недоволен от него.

— И ти, папа, си недоволен от мен.

— Все още не…

Тя весело се усмихна и внимателно погали ръката му.

— Винаги съм знаела, че си толерантен, широк човек и даваш правото на всеки. Затова те и обичам. Някога като малка, когато дойдох в София, се плашех от тъмнината. И въпреки че леля Неда оставяше лампата запалена, исках да изтичам при теб.

— Само защото се страхуваше ли?

— Не, папа. Защото знаех, че само ти на тоя свят можеш да ме закриляш от кошмарите, само ти можеш да ми помогнеш, защото си силен.

Скарлатов замълча. Нещо му стегна гърлото. Тежки спомени нахлуха в душата му. А можеше тогава да й обърне повече внимание. Да й помогне. Човек трябва да има дете само тогава, когато е в състояние да му отделя нужното внимание и време. Защо природата е направила така, че хората се женят млади и имат деца, когато не са узрели да ги възпитават и отглеждат истински?… Само възрастните хора с богат житейски опит и изработена толерантност към света могат да възпитават деца!… И отново реши за себе си да остане верен на принципите на Русо. Но се оказа, че той, Борис Скарлатов, който проповядваше толерантност и свобода за децата, сега трябваше да преодолява себе си.

— И аз на младини като теб исках да стигна до истината преди опита. В това се състои мъдростта на човека. Но не успях. Изглежда тя е привилегия само на гениите.

— О, не си прав, папа. Аз мисля, че ти виждаш много повече и много по-надалеч от другите хора.

— Не съм сигурен… Разкажи нещо за Виена…

— Ще се нервираш, ако почна за политиката.

— Няма.

Тогава тя надълго и нашироко му разказа за живота във Виена. Била и в Берлин.

— Ходих в Пергамона, чудесен музей, нали, папа?

— Да, разглеждал съм го.

— Помниш ли статуята на император Траян? Направи ми впечатление, че около шията му има силна напречна диагонална резка. А то какво било!… При смяната на императорите „отсичали“ главата на бившия император от статуята и я заменяли с главата на новия, а тялото на статуята си оставало същото.

Тя звънко се разсмя.

— Удобно и икономично, нали, папа?

Борис се усмихна. Беше забравил тази история. Яна продължи нататък. От нея за пръв път научи, че младият Карасулиев се движел в артистични среди. Написал даже музика по балади на Брехт. Иван намирал, че съвременните музиканти са творци на рушението, но той не им подражавал. Композирал особено, защото само музиката според него давала усещането, че човек е свързан с целия Космос, с цялата Вселена. Оформял се като оригинален композитор. Ценели го много. Издържал се сам. Отказал да взима пари от баща си, но живеел при майка си. Изнасял също концерти като пианист из цяла Австрия и Германия. Дори изкарал една година в Берлин в средата на интелектуалци като Брехт. Докато на власт дошъл Хитлер. Оттогава насам участвал в концерти и сказки в полза на антифашистки и емигрантски организации и изцяло се бил отдал на тая дейност. Смятал, че човечеството е изправено пред невиждани изпитания и надеждата е почти лукс, тъй като фашизмът води само до два пътя — война и тоталитарна порнокрация[215]. А докато не се разбере изходното начало, че никой няма право да посяга на живота на другия и че животът принадлежи само на тоя, който го притежава, доникъде няма да се стигне, освен до гибел. Яна прочела Тацит, който потресаващо бил описал етапа на римските порнокрации, и се зарадва, че баща й също го е чел и го цени. Спасението е само в обединяващите идеи на човечеството и личния пример на съвестта, заключи тя по младежки въодушевено и малко тържествено. Яна плавно скачаше от тема на тема в желанието си да изкаже колкото се може повече от това, което я вълнува, и взе да му описва покъртителни картини от живота на емигрантите в Европа.

Борис все повече и повече се учудваше от дъщеря си. Особено когато заговори за фашизма в Германия. Наистина в пресата — и преди всичко чуждестранната — имаше съобщения за антисемитски погроми, лагери, убийства на интелектуалци, политически лица, работници, комунисти, даже и на обикновени немци, които си позволяваха да мислят не така, както техният фюрер. Но в нейния разказ, освен някаква особена разсъдителност, имаше и нещо реално, нещо, което трогваше. Хиляди хора напускаха родината си и поемаха тежкия, мъчителен път на немили-недраги в чужбина. И те знаеха, че никой не може да им помогне. Затова си помагаха доколкото могат сами.

— Ти участвала ли си в антифашистки организации?

— Не, папа. Но съм помагала.

— Как?

— Наех малък апартамент с мои средства в Берн. Нещо като малък планински заслон за измъчени бежанци. Но главното, помагах с пари. Леля Анастасия също. И ако мислиш, че съм живяла нашироко, лъжеш се. Карах по най-бедния начин.

Скарлатов бе шокиран от разказа й, но запази спокойствие.

— И за да не те нервирам още веднъж, папа, трябва да ти кажа нещо… Заемът от Ван Юлиус е доста солиден. Мисля, че тия дни ще получиш чека за киширане.

— Ще го заплатя — бързо каза Скарлатов.

— Знаех си аз, папа, че си щедър човек! Гордея се с тебе!

— Карасулиев осведомен ли е къде Анастасия харчи парите?

— Разбира се, но се прави на разсеян.

— Нямам нищо против да изразходваш парите както намериш за добре, с една уговорка. Не искам ти да страдаш. Не е достатъчно да си добър човек, но да има и други, които да ценят това!…

— Аз дружа само с такива хора и съм живяла нормално, както всички.

— Чуй ме добре. Каквито и разходи да правиш за други цели, ще ги прехвърляш на мен и няма да посягаш на собствените си пари. Ясно ли?

— Благодаря, папа.

— Искам да живееш в Англия, без да се стесняваш, за да можеш да видиш и научиш колкото се може повече!

— Все още ли държиш за Англия?

— Сега вече, след всичко, което ми разказа, съм непреклонен.

— Ами ако още веднъж те помоля?

— Австрия в момента е един огромен капан. Не искам и ти да попаднеш в катастрофата, която очаква тая страна. Струва ми се, че ако си извън нея, ще можеш при нужда далеч повече да помогнеш и направиш за хората, на които държиш!…

— Заради това ли не искаш да съм във Виена?

— Вчера не мислех така. Но днес мога да кажа — само заради капана!

— Странно, папа. И другите мислят като теб и ме съветват да не оставам във Виена. Значи, искам-неискам, трябва да ви послушам.

Изведнъж тя се развесели по детски. Седна и попита:

— Папа, мога ли да пийна от твоето кафе?

— Ще извикам да ти донесат.

— Искам от твоята чаша! Като дете съм я разглеждала и тогава много желаех да имам подобна.

— Майсенски порцелан. Бяха двайсет на брой. С годините се изпочупиха. Но пазя чашата на дядо ти Борис. Ще ти я дам.

Тя отпи от кафето му и остави обратно чашата на тревата.

Някъде отдалеч се чуха звънчета на файтон, който приближава. Когато млъкнаха, отвън долетяха грубите звуци на тромба. Градинарят изтича към голямата желязна порта. Скоро се появи странно шествие. Напред вървеше огромният Терзиев. В едната ръка държеше момченце с руси, почти бели коси, което спокойно наблюдаваше. Изглежда се чувстваше удобно върху голямата длан на ръката му. В другата носеше дамаджана, събираща повече от кофа вино. Гигант и малко дете. Едно мило съчетание. Явно момченцето се бе метнало на берлинчанката. Защото след тях се появи самата Люци. Скарлатов я виждаше за пръв път. Средна възраст, руса, възпълничка. В едната ръка носеше кошница, от която се подаваха играчки и детско бельо, а в другата — бяло, емайлирано цукало. Без да иска, Борис се усмихна. Яна скочи, уви се в плажната кърпа като таитянка и боса изтича да ги посрещне. Целуна Люци и взе от ръката на Терзиев малкия Ник. Последен, с две огромни кошници, се появи мустакатият файтонджия — същият, който доведе Яна. Скарлатов се запъти към тях. Поздравиха се и като по даден знак отново цялата вила се оживи и разбърка. Яна изтича вътре да се облече, Терзиев се пъхна в кухнята. Помагаха му Спас и Неда. На полянката останаха Люци и Ник. Представляваха весела гледка за Скарлатов, който се върна и се разположи на верандата. Скоро при тях дотича Яна. Двете весело се разбъбриха на немски. Изглежда, на Люци рядко се падаше това удоволствие в България. Дрънкаше непрекъснато и доколкото Скарлатов можа да чуе, за всекидневни, домакински неща. Двете сложиха Ник на цукалото. Момченцето беше много спокойно и доволно. Сиамското коте се присламчи към тях. Ник се наведе да го погали и с писък се прекатури на тревата с главата напред. Котето уплашено побягна и диво замяука. Яна вдигна първо Ник, а после взе котето. Успокоиха се и Люци пак непрекъснато забъбри. На терасата по престилка, със запретнати ръкави на ризата се появи Терзиев. Показваше на Скарлатов хубави пържоли свинско месо. Бил ги сложил от вечерта с лук и черен пипер, за да попият миризмата. Показа му също и каймата, приготвена по негова рецепта, после пак отиде в кухнята. Скарлатов седеше сам, но не беше недоволен. Тази огромна, иначе като запустяла вила сега живееше, изпълнена с хора. По-късно Терзиев, изглежда вече свършил основната работа, се върна на верандата и седна на стола, който предварително огледа дали ще го издържи. Неда сервира изстудената ракия и мезета. Терзиев по бяла риза с разкопчана яка му изглеждаше млад и весел, какъвто го помнеше от ония години. И тогава му приличаше на огромно, добродушно дебеличко бебе.

— Защо мълчиш? Ти да не се сърдиш? — попита Терзиев.

— Откъде накъде?

— Само едно не очаквах — Иванов да оглави екипа ти!… Знаеш ли колко пъти съм го канил като експерт да изкара някой лев при мен.

— При немците! — уточни Скарлатов.

— Ние всички работим за някого, Борисе. Такъв е светът. Дай ми, за да ти дам. Аз нямам друго, освен знания. Продавам ги на тоя, който плати по-добре.

— Съвсем нямам нищо против тази твоя максима в живота, щом те удовлетворява.

— За теоретик и за Университета въобще не ме бива. Ако започна самостоятелна работа, няма да ми остане време да живея. Ето защо останах нещо като чиновник.

— Страх ме е, че прекалено си свързан с германците.

— Не отсега, а през цялата ми кариера. Знаеш, че с политика не се занимавам и нито Люци, нито аз сме националсоциалисти. И наум не ми е дошло!…

— Често ли ходиш в Германия?

— Случва се няколко пъти годишно. Страната е във възход. Бързо се вдигна на крака и сега икономически е най-силната държава в Европа.

— И военно.

— И военно — потвърди Терзиев.

— Само че германците са беляджии. Почват добре и свършват зле. Цялата им история е такава.

— Това ли имаше предвид, когато на конференцията ми каза да внимавам?

— В общи черти да. Но да оставим този разговор. Виждал ли си Иванов?

— Дуе се като пуяк. Мисли, че сте ни сринали, а всъщност ние взехме всичко.

— Не всичко, а под очакванията ви.

— И това е вярно.

— Какво е положението на Иванов? Искам да кажа финансовото му?

— Орта-будала. Три деца, двете вече в гимназията.

— Под наем ли живее?

— Включи се в кооперация преди години. Предприемачът се оказал изпечен мошеник. Отидоха всичките му спестявания. Има голям заем в Ипотекарната банка. Всеки месец му хвръква половината заплата.

— Е, бихме ли могли да се срещнем утре, където ти е удобно, за да обсъдим този въпрос?

— Какво имаш предвид?

— Аз не му платих хонорар. Но не съм свикнал да оставам длъжен никому. Той свърши огромна работа за Банката.

— А по какъв начин смяташ да направиш това?

— Чрез тебе или с твоя помощ.

— Дадено! Ако мога…

— А с жена му може ли да се говори?

— Слушай, Борисе. Виждал ли си големи финансисти-теоретици, които са пълни балъци в личния си живот?… Не могат една кокошка да купят. Всеки ще ги излъже. Такъв е и нашият приятел. Но жена му е друго нещо.

— Значи се разбрахме.

Терзиев отпи от ракията. После дълго се занимава, докато запали пурата си, и чак като изпусна голямо кълбо дим, каза:

— А за Германия си прав. Иначе цари ред, чистота, дисциплиниран народ, но ти става тъжно, като ги гледаш как маршируват надути и сериозни по улиците. Смятат се за пъпа на света и са готови на лишения и жертви, само и само да завоюват Европа.

— Интересни наблюдения… Не ги очаквах от теб.

— Не е Германия, която познавах отпреди войната, с веселия, безгрижен Хайделберг, където освен всичко можеше да се научиш и да живееш!… Но кажи ми, кой би ми дал повече от немците?

— Ако искаше, досега можеше да станеш директор на Народната банка или на Земеделската.

— Не, мерси! Да треперя при всяка смяна на правителството и да се кланям на партиите!…

Скарлатов донякъде се съгласи в себе си с тия му думи. И ако преди това малко злобното бе предупредил, направи го повече от приятелско чувство, отколкото в ролята на засегнат противник.

Слънцето се бе вдигнало и приличаше на терасата. Затова обядваха всички на голямата маса в хола, където бе по-хладно. Обядът трая прекалено дълго за Скарлатов, но не и скучно. Той се смееше на езиковите грешки на Люци, която попаднала на една „крадечка“ за слугиня и я изгонила. А и Терзиев бе прекрасен моабетчия. Разказваше случки от софийския живот на бохемите, какъвто до неотдавна представляваше и той. Пиха много вино. След обилния обяд главите на всички натежаха. Постлаха одеяла на поляната в сянката под едно дърво с гъста корона. Яна, Люци и Ник заспаха почти моментално. Котето се беше свило на кравай до Яна и мъркаше. Скоро захърка и Терзиев. Скарлатов тихо стана. Изправен, погледна спящите, а най-вече дъщеря си. Спеше безгрижно, съвсем по детски. Изглежда, че хората никак не я смущаваха. Скарлатов се оттегли на терасата в люлеещия се стол, вече в сянка.

Късно вечерта, когато се стъмни, дойде файтонджията. Терзиев набързо хапна след ставане от сън. Изпратиха ги до външната желязна порта. Яна носеше на ръце спящия Ник. Подаде го на Люци чак когато тя се качи във файтона. После камшикът на кочияша изплющя, конете потеглиха и звънчетата дръннаха весело. Баща и дъщеря останаха на пътя, по който вдигнатият прах от конете бавно падаше. Стряха мълчаливо, докато звънчетата заглъхнаха. После се прибраха вкъщи.

— Какъв хубав ден, папа, нали? — каза Яна.

Борис нищо не отвърна. Той вече мислеше за утрешния ден.

Глава девета

В понеделник имаше две срещи с индустриалци. Едната се отложи. Фабрикантът, който дойде, бе стриктен, може би не много инициативен, но предприятието му печелеше. Скарлатов без много формалности му отпусна искания кредит. Останал без работа, не му се стоеше в кабинета. Обади се по телефона на Терзиев. И той нямаше никакъв ангажимент. Определиха си среща в едно заведение, което посочи приятелят му. Беше наблизо. Реши да отиде пеша.

Към 11 часа преди обед през желязната порта с мраморните пилони, на които висяха от двете страни големите медни като щитове, елипсовидни гербове с емблемата на Търговската банка, премина колата на Скарлатов и спря на двора. Любопитните чиновници, които нямаха много работа, се струпаха на прозорците. Караше я Спас. Той отвори вратата. Оттам се подаде изящен женски крак в елегантна обувка и след малко излезе Яна. Тя оглеждаше всичко наоколо. Чиновниците за първи път виждаха дъщерята на своя недостъпен шеф. Кой знае защо, лицата им зад прозорците с решетки глупаво се хилеха. Яна вдигна глава към покрива. От отворената капандура излетя гълъб. По корниза на улуците също имаше гълъби, зарадва се. Баща й бе оставил нейните птици, въпреки че всяка година трябваше да чистят покрива на Банката. С годините те станаха твърде много. Два гълъба се спускаха на двора и като господари, на една крачка от Яна, с клатушкаща походка търсеха нещо по алеята. Едва се отместиха пред Спас.

— Давате ли им нещо за гризкане?

— Храня ги всеки ден след работа. Нали са хубави?

Тя кимна. Спас в черна униформа на шофьор и фуражка, където вместо кокарда стоеше емблемата на Банката, поведе тържествено Яна към мраморните стъпала. Отвори вратата и я пропусна по коридора. Тя искаше да се отбие и разгледа залата с гишетата. Като малка си спомняше, че докато живееше в сградата, понякога се откъсваше от опеката и се появяваше в залата. Харесваше й това, че всички млъкваха, усмихваха се и бяха любезни, докато стоеше там. После Неда я хващаше за ръка и я извеждаше. Но тоя път Спас тактично мина от лявата й страна и прикри входа към залата. Поведе я направо към кабинета на Скарлатов. Отвори вратата на чакалнята. Там от половин час чакаше на скамейката инженер Ханс Думке. Той скочи и объркан кимна с глава. Но после разочарован седна. Яна с интерес изгледа тази фигура, облечена като маниак турист. Думке не й обърна повече внимание и гледаше пред себе си. Спас отвори двойната тапицирана врата на кабинета и пропусна Яна да мине. Там той й обясни кой е Ханс Думке и я остави, за да си гледа работата.

Яна с любопитство заразглежда всеки ъгъл, всеки кът. Останало й бе от детството някакво мистично чувство към тая светая светих на Банката — кабинета на Директора!… Като малка няколко пъти бе влизала тук, и то за кратко. Баща й не обичаше домашните да го смущават по време на работа. Но сега тя удовлетворяваше на свобода своето детско любопитство, без да бъде смущавана. Отвори вратите към верандата. Оттам нахлу топъл въздух. Открехна вратичката на библиотеката, която служеше за малък гардероб. Там висеше окачено пардесю на Скарлатов, а на горната полица имаше мека тъмна шапка. Взе шапката и я сложи на главата. Беше й твърде голяма. Тя я местеше ту над очите, ту наляво, ту надясно пред огледалото на вратичката. Когато това й омръзна, затвори гардеробчето, но не свали шапката от главата си. После заразглежда книгите в библиотеката. Сториха й се като древни, важни и безинтересни старци, облечени в кожи със златни букви. След като се помота още малко, отвори бюфета. Напитките не я интересуваха, но взе една цигара от желязната кутия с надписа и образа на Абдул Хамид — известна египетска марка цигари. И накрая с трепет застана до високото кресло зад огромното, старинно бюро на Скарлатов.

Облегалката на стола беше богато скулптирана и тапицирана с кожа, с позлатени кабари. Приличаше на трон. Тя не знаеше, че нарочно бе избран някога от дядо й. Нямаше представа какъв орел изглеждаше той, надвиснал отвисоко над събеседника си не само поради ръста си, но и поради височината на креслото, като създаваше по тоя начин неизгладимото впечатление на мощ и превъзходство, смазващи присъстващите. Със същата цел го използваше и баща й, който добре бе оценил от психологическа гледна точка качествата му. Обхвана я детското желание да седне на „трона“. Предпазливо го отмести и после се разположи. Краката й малко висяха, но все пак опираха дебелото персийско килимче, постлано между бюрото и библиотеката. Седя доста време и приемаше най-различни изражения на лицето си, местеше шапката, слагаше цигарата в уста или я държеше в ръка. Тя разиграваше мислено посещение на клиент и първото посрещане от владетеля. Скоро тази игра й доскуча. Баща й се бавеше.

Стана пак от неудобния стол и отиде при библиотеката. От специализираните книги избра две стари английски: Морския алманах на Лойд и Календара на Лойд — от началото на века. Седна пак върху „трона“ и се зачете. Така мина доста време. Отвори чекмеджето на баща си. Там между много дреболии видя една запалка „Ронсон“ от масивно злато. Скарлатов употребяваше кибрит. Щракна. Работеше. Запали неумело цигарата. Опита се да прави от дима колелца и тъкмо в тоя момент вратата рязко се отвори. Тя просто подскочи от стола и пак седна с килната на една страна мека шапка и цигара в ръка. Беше баща й, банкерът Борис Скарлатов. Когато я забеляза, сконфузената Яна се засмя. Заприлича му на мишле, изскочило от сандъка за брашно. Имаше нещо много смешно в нея. Тя неумело се опита да прикрие цигарата, но димът се издигаше зад бюрото. Може би веселостта на баща й я успокои донякъде. Яна стана от стола.

— Седи там, щом ти е удобно, понеже за мен тоя „трон“ е олицетворение на мъчение.

Тя седна и предпазливо го погледна в очите.

— Е, господин директоре — каза Скарлатов, — ще имате ли малко свободно време да ми отделите?…

Яна бързо влезе в новата си роля. Разбра, че сблъсъкът е избегнат, и се развесели. Отметна назад килнатата мека шапка, загаси цигарата в пепелника, после отмести малко кичура коси, паднал през очите й, и остро погледна към Борис. Странно му заприлича в тоя миг на баща му.

— Седнете, господине. Не там, а точно срещу мен!

Скарлатов седна в посочения фотьойл и зачака. Яна се наведе над Алманаха и каза, без да вдигне глава от страницата.

— Странно, господине… Закъснявате за поканата с повече от цял час! Льошо, господине, льошо…

Скарлатов също веднага влезе в диалога.

— Какво имате предвид?

— Между нас казано, Вие притежавате и някои други не твърде привлекателни качества. Обичате да си попийвате. Не знам дали е наследствен фамилен дефект, или придобит навик… Често губите присъствие на духа, смущавате събеседника си, а и погледът Ви е тежък. Изобщо нерадостни впечатления… Чудя се само как досега успявате в бизнеса?!… С такъв необуздан вид…

— Моля, говорете по същество.

— Малко търпение, господине. И това ще дочакате.

Тя пак забоде поглед в разтворения Алманах на Лойд.

— В края на краищата с кого най-после разговарям? — каза Скарлатов.

Тя учудено го изгледа.

— Но как, господине! Разбира се, с Генералния съарвейър[216] — резидент на Лойд. Това говори ли Ви нещо?

— Ах, да — каза Скарлатов. — Спомням си, че имаше един такъв нищо и никакъв чиновник в Бургас.

— Не, господине, пред Вас седи един от малцината принцове на фирмата — Генерален съарвейър! Защото освен Черно море, под моя опека са също Мраморно и Средиземно море, включително Суецкия канал и Гибралтар!

— Това е вече друг разговор.

— А сега чуйте ме, бедни господине, или както тук биха се изразили — „завалията господин Скарлатов“…

— Толкова лошо ли е положението ми?

— В качеството Ви на неуравновесен човек ще се опитам да Ви го предам по един по-мек начин… Бихте ли чули една детска приказка?

— Отдавна нито съм слушал, нито разказвам приказки.

— Нищо. Ще Ви върна към безоблачното детство. И така, господине, в централната част на Лондон, по-точно на Лиденхъл стрийт, се намира едно красиво здание, където се помещава нашата корпорация Лойд. Ако сте били там, знаете, че във вестибюла висят обявления, написани със старинен почерк на ръка. Около една седмица корабът под глупавото название „Черният гарван“ е висял в списъка на закъснелите кораби. Между впрочем, господине, простете, че се отклонявам, но защо не обичате гълъбите? Ако бяхте наименували кораба например „Белият гълъб“, може би сега нямаше да разговаряме по този начин…

— Аз не закачам гълъбите и ги оставям да живеят — каза Скарлатов.

— А трябва да ги обичате. Но както и да е… След една седмица името на кораба било преместено в рубриката на Лойд-листата като кораб, подлежащ на разследване. Но нашите агенти не го откриха в никое пристанище.

— Може би, ако се постараят?…

— Едва ли е възможно. Защото камбаната „Лутин“[217] е ударила и корабът Ви е вписан в червената книга на Лойд, където са безследно изчезналите. Сега стана ли Ви ясно?

— Невероятно!

— И Вие се учудвате, така ли? Вие, който направихте осигуровка на това старо корито за милиони и, още по-лошо, осигуровка на товара златни калъпи от Южна Америка по двайсет и два килограма в трюма на кораба?!

— Значи съм бил предвидлив и няма да претърпя никаква загуба!

— Не ме прекъсвайте, господине! За последен път корабът е видян близо до остров Света Елена.

— Лично Наполеон Бонапарт ли го е забелязал?

— Шегувате се глупаво, господине. И след това е изчезнал.

— Кой? Наполеон Бонапарт ли?

— Не бързайте да се радвате! Защото нашите агенти доказаха по неоспорим начин, че на кораба не е имало никакво злато, а каци кисело зеле, натоварени кой знае защо от Ахтопол. Може би там са складовете Ви? Освен това сте фалшифицирали класа на кораба. Той не е висш клас „А“, а един погребален ковчег, облечен с варак. И сте сложили собственоръчно малтийския знак в носовата част, с което искате да ни заблудите, че е построен под наше наблюдение. Именно тоя знак, написан собственоръчно, Ви изобличава напълно!

Скарлатов широко разтвори ръце и каза:

— Бог дал, Бог взел!

— Вие, господине, знаете нашия лозунг: „Но кюр, но-пей“, с други думи: „Без спасение няма възнаграждение“. Съжалявам, господине, от този момент Вие сте просяк!

— Ще започна нов живот. Обещавам.

— Бог да Ви е на помощ! Деца имате ли?

— Едно непослушно момиче, което знае само да харчи пари.

— Бедното дете… Но аз не съм звяр. Ако имате парички в джоба си, можете да ми ги предадете.

— Да видим… — каза Скарлатов.

Той бръкна в джоба и извади портфейла. Сутринта беше взел със себе си няколко едри банкноти.

— Не се колебайте, господине, и подайте портфейла. Поне малката Ви нещастна дъщеря да не умре от глад!…

Той подаде портфейла. Тя взе банкнотите и му го върна.

— Знам, че върша нещо нередно, като взимам тази сума, за да я предам на бедното Ви нещастно момиче от безотговорния му баща…

Яна издържа дотук играта и почна весело да се смее.

— Ох, папа. С теб човек наистина може да се забавлява чудесно!

— Само че в джоба си трябва да има няколко хилядарки! Откъде научи всичко това за Лойд?

— Четох Алманаха, докато те нямаше.

Вратата на кабинета леко се открехна и оттам се подаде характерната глава с малко конски вид и рус перчем на инженер Ханс Думке. Скарлатов го бе напълно забравил. Само заради Яна сдържа гнева си от нахалството му да влиза, без да е поканен.

— Извинете, господин генерален директор, но работата не търпи отлагане — каза тържествено немецът.

Яна с любопитство го наблюдаваше. Имаше нещо комично в Думке.

— С Вашата глупава особеност да се появявате в пиесата, когато нито публиката, нито режисьорът Ви очакват, само губите!…

— Идвам с план за по-нататъшната работа на мината.

— Зает съм, както виждате, а и ми се повръща от тая мина, не разбирате ли?! Трябва да минат барем няколко месеца, за да мога да говоря по тоя въпрос!…

Ханс Думке погледна Яна и още повече се смути.

— Дъщеря ми — каза Скарлатов.

Ханс Думке тракна токовете на грубите алпийски обувки, поклони се по немски малко дървено. Яна му подаде ръка. За учудване на Скарлатов той с елегантен и леко превзет маниер целуна ръката й. Тя се засмя. Ханс Думке също се усмихна и се изчерви до кръв. Заприлича му на чалнат селски ерген. Липсваше му само цвете зад ухото, накривен калпак и приликата щеше да е пълна.

— Папа, аз ще се кача горе. Искам да разгледам нашия стар дом. Докато свършите…

— Стой тук! Ние вече сме свършели. Господин инженерът ще дойде, когато аз го повикам.

На Яна й стана неудобно от грубото държание на баща й. Тя отиде при бюфета и го отвори.

— Какво ще пийнете, господин инженер? Моля, седнете. Папа, а ти?

Объркан, Думке каза на немски:

— Малко кирш. Съвсем малко.

— Седнете, де… — каза Яна.

На баща си наля чашка коняк. Седна на фотьойла до Думке и го попита на немски какво всъщност работи. От тоя момент нататък Скарлатов трябваше да слуша потока думи на инженера. Когато ставаше въпрос за работа, той винаги се разпалваше невероятно. Разказваше на Яна за бъдещите проекти, сякаш тя бе банкерът Скарлатов. Яна мило и внимателно го слушаше. Накрая я покани да дойде на гости в мината. За учудване на баща си тя прие. Инженерът стана, извини се и с поклон се отдръпна заднешком към вратата, но се спъна от килима и едва не пльосна на пода. Яна звънко се засмя. Скарлатов също. Изчервен като рак, инженерът излезе.

— Обичаш ли да смущаваш хората? — каза Скарлатов.

— Какво имаш предвид?

— Ергените.

Яна отново взе да се смее с глас. Беше я обхванала някаква бурна веселост.

— Каква глупава дума, папа, нали? А женски род на ерген не е ергенка, нали, а мома?… Обичам да се будалкам с ергени.

— А защо?

— Знам ли?… Прави ми удоволствие и ми е много смешно. Но, папа, нали щеше да ме разведеш из нашия стар дом?…

Двамата се качиха по мраморната стълба. Яна последователно отваряше и затваряше вратите на многобройните стаи. Застоя се в стаичката от своето детство. Там, на етажерката, още стояха нейните кукли. Взе ги, подържа ги малко в ръце със замислен вид и ги остави, вероятно й напомниха нещо съкровено. След това отиде в библиотеката. Скарлатов си наля чаша коняк.

— Ебриетас ест метрополис омниум вициорум — каза Яна, — или „Пиянството е майка на всички пороци…“

— Ераре хуманум ест! Не обичам тъпи латински сентенции.

— А латинския език?

— Той служи на хората да показват чрез много ученост същата глупост.

— О, папа! Не си прав! По латински за твое сведение съм много добра. Почти мога да говоря на езика, само че няма с кого.

— За щастие!

Двамата не седнаха. Скарлатов се разхождаше напред-назад от едната страна на дългата маса, а Яна правеше същото от другата страна. Крачеха и разговаряха.

— По дяволите латинския език! — каза Скарлатов. — Всъщност какво ще следваш? Имаш ли представа?

— Папа. Не ме бива по точните науки — математиката беше трагедия. Химия, физика, биология също. Прилежна бях, но се измъчих. Хич не мога да уча нещо, което не ми е по сърце. Виж с езиците е друго. Обсъждахме тоя въпрос с Иван. Той пръв обърна внимание на моите способности.

— Добре тогава, сравнителна лингвистика?

— О, не, папа. Археология. За съжаление не съм много трудолюбива.

Скарлатов се замисли. В дъщеря му имаше същата правдивост, както навремето в майка й. Съветът, който й бяха дали, беше добър.

— Историята не те ли влече?

— Напротив! Много. Но не ми се заседява на едно място, а и датите ме отвращават.

— Но затова има хронологични таблици — усмихна се Борис.

— Все пак археологията е нещо по-динамично и повече ми подхожда.

— Говорила ли си с някой капацитет?

— Да, папа. Благодарение на господин Ван Юлиус се срещнах с един голям учен, негов приятел. Мнението му беше, че добре съм се ориентирала. Имам данни.

— Тогава всичко е наред?

— Папа, гладна съм!

— Тук няма нищо. Можем да идем на ресторант или да се върнеш с колата във вилата.

— Знаеш ли, папа, забелязах, че с часове мога да ходя по улиците и нищо да не чувствам. Но изведнъж такъв вълчи глад ме напада, че трябва на минутата да хапна нещо и вляза в някое бистро. Стига ми една кесийка пържени картофи.

Скарлатов отвори бюфета.

— Има шоколадови бонбони.

— Дай един, ще свърши работа.

Той я наблюдаваше. Беше прибледняла. Видя му се много слаба. След като излапа бонбона, цветът на лицето й се върна.

— Да не си болна?

— Не, папа. Здрава съм като пирон.

— Тогава да идем да плюскаме!…

Скарлатов се замисли къде да я води. Позвъня на Терзиев. Завари го в момента на тръгване. Попита го къде могат с Яна хубаво да се нахранят. В голям ресторант не искаше. Там не хранят добре. Терзиев отговори, че това е само негова работа. Той ще организира всичко. Изпраща файтон. Ще обядват у дома му. По въодушевлението му Скарлатов разбра, че няма да е обяд, а пир.

— Канят ни на обяд у Терзиеви. Ще издържиш ли дотогава?

— Сега съм добре. Ако стане нужда, все ще се намери нещо да хапна.

Скоро файтонът, изпратен от Терзиев, пристигна. Беше друг кочияш. Качиха се и пресякоха цяла София. Файтонът возеше плавно. Поеха по Цариградското шосе. Там, към Биологическия институт, завиха по една алея в Борисовата градина. А после се откри равна поляна с няколко комфортни вили. Една от тях, най-голямата, бе на приятеля му. Посрещнаха ги Люци и Ник. Донесоха за Скарлатов платнен шезлонг на поляната под сянката на едно дърво. Скоро пристигна и Терзиев. Беше натоварил файтона с какво ли не. Дълго пренасяха продуктите, подпомогнати от файтонджията. Зае се да готви. Покани Скарлатов в кухнята — най-внимателно обсъждана навремето с архитекта. Имаше две готварски печки — едната огромна, другата по-малка, и множество съдове, ножове и прибори, лъснати до блясък. Това бе хобито на Терзиев. Неговата химическа лаборатория.

— Моята кухня е по-добре обзаведена от тая на ресторант „България“ и „Юнион-клуб“, взети заедно!

Скарлатов не се съмняваше, че е така.

— Поканих и Иванов. Изпратих му файтона.

— Не е ли рано?

— Помислих, че по-добре е предварително да се разберем с жена му. Нали си го знаеш какъв е!

Малко по-късно, когато вече бе сервирано на голяма маса, изнесена на поляната, пристигнаха семейство Иванови. Той слаб, блед, с овехтял костюм, а до него трите му деца — голямото момче и сестричката му бяха гимназисти, а другото момченце беше съвсем малко. Изглеждаха скромни и свити деца. Зад тях пристъпваше слабичка, измъчена, но миловидна жена, скромно облечена. Тя стеснително се поздрави със Скарлатов. Това бе съпругата на Иванов.

Яна се обърна към Люци.

— Не ме бива за домакинска работа. Ще ти изпотроша чиниите. Нека аз се занимавам с Ник!… — и протегна ръце към него.

Детето веднага отиде при нея. После Яна мило се обърна към децата на Иванов.

— Заповядайте с нас!…

Всички се затичаха към средата на поляната. Люци и жената на Иванов — Вера, влязоха в къщата. Там заедно със слугинята щяха да помагат на Терзиев.

Иванов седна до Скарлатов и запали цигара. Пушеше доста.

— Зает ли си много? — попита го Борис.

— Сега сме ваканция. Но питам се, Борисе, какво всъщност правя?!…

— Анализираш икономиката. Това не е малко! И ако в тая страна имаха капка акъл и се допитваха до мненията на капацитети като теб, работите щяха да вървят по другояче!…

— Съмнявам се.

— В науката ли?

— В себе си. Много мисля за последните ми срещи с теб. Не съм забравил разговора ни… Продължавам да работя усилено, да проучвам всичко съвестно наистина и все пак някога в Дирекцията по държавните заеми бях щастлив. Правех нещо. После не правех нищо. Аз линеех, докато ти работеше.

— Или обратното! Зависи от какъв ъгъл поглеждаш нещата…

Пристигна Терзиев с кана вино и нов поднос мезета. Изпи една чаша с Иванов. Погледнаха се затворнически с Борис и се върна в къщата. Скарлатов се обърна към младата компания сред поляната. Явно дъщеря му беше поела ръководството. Стеснителните деца на Иванов се бяха отпуснали от нейната непосредственост и я слушаха със зяпнали уста. Той се усмихна. Със своето моабетчийство тя ще разтопи всякакви прегради. Сега всички заедно наобиколиха Ник, когото Яна сложи върху цукалото да се изпишка, а после със сина на Иванов заедно му обуха гащичките и го пуснаха „да пасе“ по тревата, както се изрази Яна. А след това насядаха около нея. Тя започна нещо да им разказва и изведнъж всички се разсмяха. Скарлатов не чуваше какво говорят, но разбра, че им е казала нещо извънредно смешно. Зададе се огромният Терзиев. Той влачеше под ръка жената на Иванов. Последният удивено изгледа жена си.

— Аз я поканих… Имаме сериозен разговор — поясни Терзиев.

— За манджи ли ще говорим? — каза Иванов.

— Не. За финансовото ти положение!

— Я си гледай работата и не се меси в моите лични въпроси!

— Не са лични, понеже скоро ще станат обществени… — каза Скарлатов.

— Какво искаш да кажеш? Оставете ме на мира.

— Поставих задача на Туше Динев да проучи материалното ти състояние. Работата е там, че предприемачът, който е построил вашата кооперация, е довел нещата до пълен банкрут. Завлякъл е много хора. А ти си имал глупостта да му подпишеш две полици, заедно със заема от Ипотекарната банка. До този момент си вътре с двеста хиляди лева.

— Ще се оправя някак си.

— Няма да се оправиш. Попаднал си на мошеник. Ще те влачат по съдилища. Ще те направят за смях и сринат със земята. Да не говорим за положението ти в Университета!…

— Мога да стана и счетоводител — объркано каза Иванов.

— Къде, в затвора ли?

Жената на Иванов, която слушаше мълчалива и бледа, се разплака. Скарлатов водеше разговора по най-грубия начин, понеже нямаше друг изход. Познаваше добре приятеля си. Той се стряскаше само пред голата истина.

В същото време откъм поляната групата около Яна пак се изсмя. Скарлатов за миг отправи поглед към тях и продължи:

— От тебе искаме да ни дадеш картбланш. Аз и Терзиев с помощта на Туше Динев чрез кантората „Чернаев“ ще уредим въпроса.

— Само това ли имаш да ми кажеш?

— И още нещо. Взел си заем от Популярната банка трийсет хиляди лева при безбожна лихва и кратък срок. И така, оставяш ли в наши ръце работите си?

Вера, жена му, започна да хълца.

— Съгласи се, моля те. Това са ти най-добрите приятели… Ако не за мен, то за децата ти. Не знаех за заема от Популярната банка…

— Така ли? А какво щяхте да ядете? С какво да облека децата?

— Освен това не ти давам милостиня — продължи Скарлатов. — Далеч съм от тая мисъл. Един банкер, който прави подаръци, е пропаднал. Хонорарът ти като експерт при моята банка за ликвидацията с Неделев възлиза на сто и петдесет хиляди лева.

— Подаяния не приемам!

— Никой не ти ги дава! Хонорарът е точно толкова, колкото Кредитната банка и Неделев са платили на Терзиев. Но за съжаление не стига, за да се поправи твоята глупост и доверчивост.

— Предпочитам затвора.

— Аз можех и сам, без да те предупредя, да уредя въпроса с жена ти. Но реших да знаеш! Така ще ми струва по-малко.

— А как ще го уредиш?

— Много просто. По най-евтиния начин ще се сдобия с полиците ти от мръсника. Имам известни взимания и от Популярната банка, така че и там няма да срещна трудност и в краен резултат, след като приспадна хонорара, ще бъдеш в джоба ми.

— Тогава защо не ме оставиш в лапите на другите?

— За да не се стигне до обществен скандал, който ще се стовари върху репутацията на децата ти! Сега разбра ли?

— Трябва ли да склоня глава пред богатството ти?

— На твое място бих те мразил от цялата си душа и сърце. Няма да се разсърдя. Та към мен аслъ хората изпитват ли други чувства, освен омраза?…

Скарлатов каза това искрено, с печал. На Иванов му стана тежко за него.

— Аз те обичам и уважавам.

— И последно! Мъже сме, тоест — слабият пол в днешно време, който по принцип умира преди съпругите. Кажете ми колко вдовци сте срещнали, защото аз срещам изключително вдовици. Накратко, предлагам цялата ти собственост да мине към жена ти.

— Аз нямам нищо против.

— Тогава гледай си професурата! А ние заедно с жена ти ще уредим финансовия ти буламач. А сега, усмихни се!

— Старая се…

Сбогуваха се късно през нощта и всички се отправиха към домовете си с файтоните, които чакаха пред вилата. Пътуването до Княжево беше дълго, но лятната нощ — топла. Яна заспа по пътя и си сложи главичката върху широкото рамо на баща си. Той внимаваше да не я събуди. В нощния мрак се чуваха щурците и звънчетата на конете. Когато навлязоха в боровата гора, луната се бе вдигнала над хоризонта и се виждаше напред сребърната лента на пътя, посипан с пясък. Покой и радост чувстваше Скарлатов. Събуди Яна чак пред желязната двукрила порта на вилата. Неда ги чакаше.

Глава десета

Това лято за Скарлатов протичаше по странен начин и причината бе Яна. Ако се обърнеше назад, едва ли можеше да си спомни някой особено приятен сезон. С годините съзнанието му се бе стеснило в един дълъг тунел — наниз от банкови битки, и той се носеше в този тунел с голяма скорост, без да вижда края му, без да съзира в далечината поне някаква светлина. А ето дойде дъщеря му и всичко започна да се променя с часове. Младостта изискваше своето така настойчиво, че не се спираше пред нищо, помитайки традиции, условности и навици. Тя не наложи начина си на живот. Просто живееше своя собствен, но така, че ставаше център, около който се въртяха всички, дори банкерът Борис Скарлатов. А още повече се учудваше, че промяната не го дразни, дори му е приятно.

Той, който живееше сам със себе си, със своите мисли, който разговаряше изключително с второто си „аз“, трябваше отново да се учи да говори с ближен, с дъщеря си. Тя си поспиваше до късно и той на няколко пъти се хвана, че я чака, за да изпие чашата си кафе в нейно присъствие. В диалога между баща и дъщеря едва ли можеше да се срещнат правила за живота или философски обобщения. Честно погледнато, Скарлатов говореше глупости с нея, но приятни глупости. Той и по-рано бе любител на майтапчийски разговори, но те винаги гонеха някаква цел, като например тези с Кюлев или Карасулиев, и бяха по-скоро саркастични. А с дъщеря му — безметежни. Защото тя все още не бе загубила великата детска способност да импровизира, да обединява действителното с недействителното. За нея границата между приказката и живота наоколо просто липсваше. Смело ги смесваше, както й е приятно. И още нещо разбра в нея. Това, което той никога нямаше да го има. Тя живееше с деня, с часа, с минутата, в хармония с околните и извличаше от всичко радост и наслада, стигащи до сибаритство[218]. Докато за него днешният миг бе само стъпало към целта и той бързаше да го прескочи като нещо ненужно. За него животът бе битка Днес — с цел Утре. А когато я спечелеше, винаги изникваше нова, защото съзнанието му бе устроено така. Понякога мислеше, че един ден ще се спре внезапно и ще заживее с мига, но съдейки по баща си, нямаше да настъпи радост и покой, а щеше да тръгне като експрес в миналото, по обратния път, за да си припомни това, което е вече станало, и най-вече за да го осмисли.

Напоследък редовно закъсняваше за работа в Банката. Ядосваше се и сега, че я чака да стане. Така и тази сутрин тя се появи късно. Слезе по нощница и върху нея — шлифер. На стройните си боси крака беше обула черни официални обувки с високи токове. Изглеждаше смешна, а и се хилеше. Тя седна на масата срещу баща си и дълго се прозя, като си сложи ръка на устата и извърна главата си.

— Докога ще се прозяваш?

— Не ме пресичай, папа. Аз съм като старо радио. Бавно загрявам, но после не можеш го спре да мели.

Сега тя се мъчеше да задържи прозявките си, като си кривеше по смешен начин устните. После с юмрук, съвсем по детски, започна да си търка едното око.

— И се мотаеш с шлифер…

— Харесва ли ти?

— За маскен бал — да. Къде ти е пеньоарът?

Тя стана и се завъртя пред очите на Скарлатов, за да види добре шлифера й.

— О, папа, купих го вчера от един магазин. Шик е. Немски. Балонзайдер. Кажи де, харесва ли ти?

— По-важно е на теб дали харесва.

— Купих и други неща. Не знаех, че в София имало прекрасни европейски магазини. Обиколих ги барем половината.

— А другата половина?

— Когато ми дадеш парички.

Скарлатов искрено се учуди.

— Всичко ли пропиля?

Тя не отговори, а протегна босия си тънък крак в черната официална обувка.

— Ами да. Откога търсех тъкмо такива обувки!

Сиамското коте се промъкна между краката на Скарлатов, застана пред нея и взе да мяучи под масата. Тя го вдигна, сложи го на скута и го погали.

— Папа, нали не се сърдиш, че Полишинел си точи ноктите от дамаската на фотьойла. Много е умен. Избрал е само един фотьойл, а не всички.

— Това не е коте, а академик! Но е направило завесите, сякаш са извадени от дарак и чепкало.

Тя се засмя. Неда донесе нова кана с мляко и кафе за Яна. Сервира й особено грижливо. След това й прошепна нещо на ухото. Яна също. Неда се усмихна и я погледна многозначително. После прибра от масата непотребните съдове и излезе.

— Папа, искаш ли да видиш какво съм си купила още?

— Не.

— А по какво можеш да съдиш за културата на един народ?

— По свободното време, което гражданите му отделят за себе си.

— Тогава аборигените на Австралия са най-културни!

— Защо не?

— А според мене за културата на един народ можеш да съдиш от магазините! Знаещ ли, папа, много неща съм научавала за другите народи, като съм се мотала по магазините. А какво удоволствие е!… Не е важно дали ще купиш. Важно е да видиш нещо, което ти харесва.

— Това мания или страст е в теб?

— И двете, папа. Срам ме е да си призная, но е така. Просто съм луда да обикалям магазините. Даже най-мизерните витрини ме карат да се спирам пред тях.

— Ако ти останат парички, както ти се изразяваш, прегледай се на психиатър. Сега това е модерно.

— Нямам нужда, щом съзнавам дефекта си. А модерна е психоанализата на Фройд[219].

— Днес какво ще правиш?

— Ако не те ядосам, ще се помотая из ситито на София.

— С мен ли ще слезнеш?

— Ще дойде господин Христов да ме вземе с колата си.

Скарлатов се ядоса, но нищо не каза. Беше се запознала в Банката с бившия му секретар Христов, дошъл по работа. А вече я вози с колата!… Младежът беше бързо напреднал в бизнеса и станал един от шефовете на американо-българското дружество „Петрол“.

— Бързо ли правиш нови познанства?

— Повърхностни — да. Просто имам някакъв талант за това.

— А дълбоки?

— Папа, навремето ти изпратих едно избродирано ковьорче с куче и надпис. Помниш ли поне надписа?…

Лицето й бе сериозно и тя очакваше отговор.

— Да, помня.

— И сега те обичам като куче. Поне до тоя момент ти си като на трон в сърцето ми.

— Звучи подобно реплика от Шилерова пиеса!…

— О, папа! Винаги като искам да се доближа до теб, пресичаш порива ми. Защо?

— Странно е, че при всяко твое приближаване до мен джобът ми олеква…

Котето се опита да се покатери върху масата. С нокти дръпна покривката и замалко да събори съдовете. Яна го вдигна.

— Измий си ръцете.

Котето взе жално да мяучи.

— Папа. Ще дадеш ли милостиня на бедното си дете и нещастното коте?

— В себе си не нося.

— Тогава ще Ви посетя в Банката. Надявам се, че ще бъдете готов, господин генерален директор.

— А за какво са ти?

— Тя е дълга и широка… Ти видя куфарите ми, нали?

— Огромни.

— Но леки като перо! Не ти ли казах… Раздадох си дрехите на приятелките за спомен. Все пак ненапразно съм изяла като малка една огромна глава лук и сега стриктно изпълнявам урока ти — да се науча да давам, особено на тия, които ме обичат… Бедното ти дете се надява на теб. Ти няма да го оставиш да измръзне на улицата, като си грее пръстите с клечка кибрит…

— Добре — късо каза той.

— И още нещо, господин директоре. Дъщеря Ви направи малки заеми.

— Вече ще ме нервираш.

— Не е точно заем. А как беше на български, когато взимаш нещо и не го плащаш веднага?

— На вересия.

— Точно така! На вересия! Запознах се с една прекрасна дама. Има магазин с парижка стока. Тя те познава и каза, че целият магазин е мой!

— Мадам Жорж?! Иде ми да я удуша.

— Не трябва, папа, да се душат елегантни парижанки с изящен вкус и толкова женски такт. Тя ми стана нещо като доброволен съветник.

— Дано не ти стане и пътеводна звезда в живота…

— Папа, защо така троснато говориш?

Скарлатов стана. Навън отдавна го чакаше Спас. Потеглиха за София. Някъде наблизо до Руския паметник профуча открит спортен автомобил, снежнобял, с лъскави метални части.

— Това е най-хубавата спортна кола в София — каза Спас, — Бе-ем-ве. Тя е на Христов, Вашия бивш секретар.

На Скарлатов му стана неприятно и той с мъка се преодоля. В края на краищата скоро Яна ще стане на осемнадесет години. Нека си троши главата! Но не успя напълно да се успокои, защото мислите му бяха за нея и само за нея.

През следващите дни Яна се развихри. Телефонът във вилата непрекъснато звънеше. Тя разговаряше с много хора, повечето младежи и девойки, приятели и познати. И постоянно я търсеха. Скарлатов се нервираше най-много, когато се мъкнеха чак на вилата в подножието на планината. Тя чезнеше по цял ден. Закъсняваше вечер.

Така веднъж се забави и той се съклетиса сам на верандата. Стана и се запъти към стаята й, обхванат от фикс-идеята, че може би незабелязано се е промъкнала, за да не я усетят, и се е тръшнала на леглото да спи. Отдалеч чу жално мяучене. Изглежда Неда или Яна са забравили затворено котето в стаята й… Той открехна вратата и светна лампата. Мислеше, че то ще изфучи навън с пълна скорост, но най-неочаквано взе да се търка в краката му, продължавайки да мяучи. Разбира се, в стаята нямаше никой. Той за пръв път влизаше тук, откакто Яна се бе върнала, и любопитството му го задържа. А стаята й представляваше странна смесица от разхвърляни предмети. Само леглото й бе застлано. Чекмеджетата на бюрото и нощното й шкафче стояха измъкнати, а гардеробът отворен и пълен със стари детски и нови дрехи. Поли, блузи, рокли, якета, комбинезони бяха нахвърляни по столовете и кревата. На пода между всякакви по възраст обувки се търкаляха шапки — дамски, ученически, детски… Между тях стърчаха вази, стомни и статуетки. Общото впечатление беше, че сякаш току-що е минал полицейски обиск. На бюрото между разхвърляните тетрадки, листчета, писалки, моливи, гуми, ножички, шишета с парфюм и одеколони, имаше също разни народни изделия — сахани, павурчета, джезвета, явно донесени от някои екскурзии. Борис надникна в чекмеджетата, без да пипа. Бяха пълни с разноцветни дреболии — кутийки, острилки, герданчета, пръстенчета, брошки, компас, черни очила и какво ли не… Явно обича „артистичния безпорядък“, усмихна се той. Котето скочи на леглото и сега вниманието му привлякоха стените. Видя сватбената си снимка с майка й в рамка. Пред нея имаше поставка с красива порцеланова ваза, пълна с пресни незабравки. Встрани над леглото висеше голямо табло. На него Яна беше забола с кабарчета най-различни снимки на Джек Лондон, изрязани от вестници, от списания, от книги. На срещуположната стена имаше подобно табло, но там явно се бе намесило въображението й. Наред със снимки на Кнут Хамсун[220] имаше корици от негови книги на немски и английски, но преобладаваха предимно илюстрациите на Виктория от едноименния му роман. Навсякъде обаче горката героиня бе с отрязана глава и на нейно място Яна внимателно бе залепила собствения си образ от най-различни снимки, в различни възрасти.

— Я виж ти! — гласно се учуди Борис.

Той бе изненадан от сърдечните й предпочитания. До леглото на земята се издигаше цял куп книги, а други лежаха разхвърляни по пода. Метнала се е на мен… Чете по много неща наведнъж — сети се за способността й „да гълта“ книгите. Той не се сдържа, седна и се наведе да ги разглежда. Някои позна по кориците. Беше ги взела от библиотеката. Най-отгоре стоеше Захари Стоянов — „Записки по българските въстания“. Разтвори я, където се подаваше книгоразделителят — точно на драматичните страници за убийството на Ангел Кънчев. Остави я. Под „Записките“ измъкна едно старинно издание, наследено от баща му — „Лествицата на преподобния Йоан Лествичник или стълба за духовен живот“ на руски език. Някога го беше разглеждал, но не бе добре запознат с това най-разпространено и любимо четиво на грамотните хора от Средновековието. Какво ли може да я е привлякло?… Отвори я там, където се показваше един разкъсан плик. Попадна на буквата „Л“ от азбучника на произведението. И на двете страници имаше леко подчертани редове. Привлече го въпросителният знак встрани на едно изречение и той прочете: „Встъпвай в бран според силите си“. Значи я вълнуват възможностите й да се съпротивлява на злото?… Но какво може да разбира Яна под зло на тази възраст и при нейния жизнен опит?… Борис се загледа в другата страница. „Онзи, който обича истински, той винаги мисли за любимото лице; така е при физическата любов, така е и в духовната.“ И продължи нататък: „Който мисли, че има любов, а събира пари, той лъже себе си.“ Скарлатов вътрешно трепна. Това упрек към него ли беше? Или въпрос?… Но може би баща му бе шарил по редовете, той обичаше това. Не, не е! Той подчертаваше енергично и със замах, а и моливът е сегашен. Яна е. Какво ли става в мозъка й? Аз нищо не знам… Без да иска, бутна купа. Падна Йордан Йовков — „Ако можеха да говорят“. Видя отделени настрана три книги и ги взе. И трите бяха подарък от Иван Карасулиев за Нова година и рождените й дни с посвещения. Върху първия лист на „Романът на трите сърца“ от Джек Лондон беше цитирал на френски един стих от Маргарита Наварска: „La bonne oeuvre, c’est le bon coeur naïf.“[221] Остави я встрани и разлисти един прекрасно илюстриран том с приказки от „1001 нощ“. На първата страница Скарлатов прочете: „На прекрасната ми бъбривка Яна-Шехерезада с пожелание никога да не се изтощи въображението й!“, и бе добавил: „А ето моето утешение, намерено в тия приказки — «Когато нещата се слагат зле, седни на мир и предай грижите си на Сатаната», «Ако животът се окаже възел, невъзможен да бъде развързан, дай го на Бог, който да го оправи»“. Третата книга беше „Виктория“, подарена на тази Нова година. Тук надписът най-много го озадачи и развълнува — „Яно, не допускай никакво насилие над себе си, откъдето и да иде то — от огън, меч или от слово, дори когато е от обич.“ Странно напътствие, замисли се Борис. Какво се крие зад всичко това?… Да или не?… Изведнъж се видя в смешната поза на късащ листата на маргаритките — да или не, обича — не обича… Ако има нещо, тя сама трябва да ми каже. Аз никога няма и не бива да я питам!… С тези мисли стана и като взе котето в ръце, напусна стаята и се върна на верандата. Седна в люлеещия се стол все още развълнуван. Котето взе да мърка и това донякъде го развлече. Малко по-късно Яна се прибра весела и чистосърдечна. Той нищо не й спомена за тайното си посещение в стаята й. Досрамя го от невинния й вид. Тя взе котето в скута си и веднага почна да му обяснява надълго и нашироко с кого и къде е била.

Понякога Яна играеше тенис на дипломатическите кортове или отиваше в басейна да плува. Останалото време се мъкнеше по магазините и купуваше предимно дрехи. В тия й набези я придружаваше мадам Жорж. Той разбра, че не е прав за покупките. Явно бе напълно оголяла, преди да дойде, и сега си попълваше гардероба с най-необходимото, защото не бе суетна и разчиташе не на дрехите, а на собствения си чар и красота. Не можеше да я обвини в нищо. Нейната чистота и донякъде наивност й бяха най-сигурната защита срещу каквито и да е мъжки попълзновения. Но въпреки това се ядосваше, най-вече на себе си. Миговете, когато оставаха сами, бяха все по-кратки. А наближаваше срокът на заминаване. Цели два дни прекара при немската колония в „Ураниум“. Инженер Думке я взе с товарен камион в планината. Тя после разказваше на баща си колко хубаво е прекарала и колко са мили, сериозни и любезни немците от мината. Изглежда си бяха допаднали не само като хора, но и по идеи. Разпитали Яна за Германия и тя им описала какво е видяла и чула. После Яна отново изчезна. Загуби повече от седмица с някаква дива туристическа компания и се върна капнала. Но на другата вечер не можеше да я спре да говори. Беше много възбудена от видяното. Пътували с камион до Рилския манастир. Нататък направили страхотна обиколка през хижа „Македония“, Разлог, Банско до Елтепе, а оттам през „Дамяница“ към Папаз гьол, „Безбог“ и се върнали с влака от Пловдив. В манастира се напъхали и в библиотеката.

— Папа, невероятни съкровища! Книги от цял свят! Не предполагах. Имат и първото издание на Пушкин, представяш ли си?

Там се запознала с отец Климент — библиотекаря, не много възрастен монах, руснак, страхотно образован и знаел много езици. Разказал й за манастира, за свети Иван Рилски и й подарил една книжка с житието му.

— Невероятен човек е бил, нали, папа? Но не е много популярен, защо така? Никой от компанията не знаеше нищо за свети Иван Рилски, освен нещо смътно, че се били срещали с цар Петър на някакъв връх.

— Вярно, че е голям светия, може би най-големият измежду малкото български отци, но нашият фолклор обича повече войводите и хайдутите.

Тя очаквателно го погледна.

— Тъгата на роба по свобода, а не по блаженство — добави той.

Яна се замисли. Постоя няколко мига съсредоточена. Той наблюдаваше как лицето й стана сериозно. После тя каза:

— И все пак, папа, той заслужава не по-малко предпочитание от войводите и хайдутите.

— Още не е късно…

— Какво?

— …да съчиниш една народна песен за свети Иван Рилски.

Тя весело се засмя. Борис винаги се учудваше от живостта на лицето й. В няколко секунди можеше съвършено спонтанно да смени израза си и мине от радост към съжаление, от сърдитост към веселие, от лекомислие към сериозност. То приличаше на чиста водна повърхност, върху която бързо и неуловимо се сменяха всички оттенъци на Яниното „аз“, на мисълта и настроението й. Борис изпитваше удоволствие да следи нейните мимики.

— Папа! Не ме слушаш… — чу той и се стресна.

— Да, кажи… Да, продължавай…

— Не можехме да се наприказваме. Очарователна личност. Такъв си представих, че е щял да бъде Альоша Карамазов, и дори му го казах. Той се изчерви. Много благочестив. Каква хубава дума, а, папа — благочестив?

— Наистина, хубава е. Но рядко се употребява, а още по-малко подражава.

— Защо, папа?

— Като почетеш повече българска история… пък и въобще история, ще разбереш.

— Все пак?

— Твърде много вратът на българина е бил наведен към дръвника и малко време му е оставало да гледа нагоре.

— Къде нагоре? — наивно попита тя.

— Към небето.

Яна отново се замисли и сякаш изчезна някъде в себе си. Но впечатленията от екскурзията бяха още много свежи и тя пак се върна към тях. Щом стигнали Джангала, се заковали като омагьосани…

— Къде е това Джангала? — попита той.

— На превала към Папаз гьол, нещо като врати, като преход към източните склонове на Пирин. Страхотно място, папа! Високо, обширно, само скали, камъняци и абсолютно безмълвие. Като ги гледах, си помислих — тук се е родил светът. Изпитах страхопочитание. Излегнах се на една скала и времето изчезна, папа. Само в планината можеш да изпиташ, че времето не съществува. И съчиних една приказка… искаш ли да ти я кажа?

— Кажи… — усмихна се той.

— „Знаеш ли, скъпа жено, кое е най-важното, от което са лишени човеците? — попита ме Господ. И му рекох — кажи ми, прекрасни отче. А той ми отговори: от това, че са загубили връзката си с Безмълвието. Ето кое е великото — да се срещнете с безмълвието, което чувствате дълбоко, но не сте го докоснали още и за миг. А е достатъчен миг, и е миг за един човешки живот!…“

Тя замълча.

— После? — попита той.

— Дотук. Малко ли е?

Той се засмя.

— Не, но твърде загадъчна приказка. Нататък? Къде скитахте още?…

Яна веднага се оживи. По пътя за Елтепе се запознали с някой си бай Иван от Белица. Той разбирал езика на растенията и животните. Като лежал под бряста си в двора, чул глас от дървото: „Догодина щъркелите ще свият гнездо на този бряст, подготви го!“ Той накарал синовете си да изкачат на върха му старо колело от каруца и стъкмили гнездо. Щъркелите, като долетели, отишли право на него!…

— И ти вярваш на всички тия глупости? — каза той.

— Да, папа. Не са глупости. Аз чувствам и знам, че бай Иван не лъже.

— Без доказателства?

— Папа, доказателството е посредник, а истинската вяра не се нуждае от посредник.

— Логиката тогава на кого ще я теслимиш, на животните?

— Е, папа, всяка логика, доведена докрай, стига до абсурда. А животните не са чак толкова за пренебрегване…

— По-точно?

— В много неща ни превъзхождат. Живеят по-дълго от нас, виждат по-далеч от нас, предчувстват земетресения, бури, суши и смъртта си.

— Аз винаги съм се уповавал на Разума.

— Цяло нещастие!

— Защо? — изненада се той.

— Защото ум царува, ум робува, ум патки пасе…

Борис се усмихна.

— Има нещо вярно и все пак Разумът е който ни отличава от животните и ни кара да осъзнаваме дори Небето.

— Папа, не искам да спорим тази вечер. Мис Стенли често повтаряше една мисъл на апостол Павел — „Вярвам, затова разбирам“. Може би аз така съм устроена?…

Двамата замълчаха, а после тя внезапно попита:

— Бил ли си на Рилските езера?

— Не.

— О, папа! Как е възможно!

— Като студент много скитах из Алпите, но българските планини познавам малко.

— О, папа, те са чудо на чудесата и сигурно остават за цял живот. Ти си още толкова млад, папа, иди да ги видиш!…

И тя нежно си сложи ръката върху неговата. После по детски дълго се прозя.

— Време е да спиш, уморена си.

— А ти?

— И аз.

Когато тя си тръгна, той постоя още малко под впечатлението на нейното присъствие и начина й да разказва. Ставаше му все по-интересна и по-интересна, раздялата наближаваше… Борис въздъхна. Трябваше да се примири.

А Яна намираше време и за неговите приятели. Терзиев даде три вечери и четири обяда в нейна чест и беше готов всеки ден да готви. Скарлатов се чувстваше самотен. Но каква вина имаше тя? Беше млада, буйна, създаваше радост около себе си и привличаше хората, както уханното цвете привлича пчелите. А на пчелите той не можеше да се сърди. Нещо като постоянен кавалер й стана Христов. Беше мило, учтиво момче. Скарлатов знаеше, че е сериозен бизнесмен, със замах, но не можеше да забрави баща му и неговата неизтощима страст към жените. Понякога си мислеше, че е по-добре тя час по-скоро да замине. А после се разкайваше. Една сутрин, седмица преди да отпътува, Яна се появи в кабинета му. Той се зарадва. Мислеше, че идва пак за пари. Тя не седна, а му подаде телеграма. Беше от Карасулиеви лично до нея. Съобщаваха, че пристигат.

— А защо на теб телеграфират?

— Ами за да ги посрещна.

— Ти секретарка ли си на Карасулиеви?

— Папа. Бъди учтив. Не те пращам ти да ги посрещнеш, въпреки че би било редно. Те се вдигнаха чак в Швейцария заради мен.

— В края на краищата какво искаш?

— Колата, папа.

— Говори със Спас. Не ме занимавай с глупости!

— Говорих вече. Но ти трябва да разрешиш.

— Разрешавам, дявол да те вземе!

— Само че колата ще карам сама, без Спас. Сега разбра ли? Аз вече съм шофьор!

Скарлатов искрено се удиви.

— Кога успя?

— Христов и чичо Спас се заеха с мен. Казват, че имам чувство за волан.

— За да се набуташ във витрината на някой дюкян ли? Не разрешавам!

Тя се разгневи. Целият й външен вид му напомни стария банкер.

— Но ти, дявол да ме вземе, преди малко каза „да“. Обръщаш се като фурнаджийска лопата. Прости, изразът не е мой.

— Аз съм от тия хора, които могат да променят мнението си за разлика от тъпаците! Защо ти е колата? Карасулиев има и кола, и шофьор, и ще го чакат!

— Там е работата. Искам да им покажа, че карам кола. Но щом не даваш, ще помоля господин Христов да ми услужи с неговата.

— Забранявам!

— Боже Господи, папа!… Приличаш ми на полицейски пристав. И на господин Христов ли можеш да забраниш?

Скарлатов разбра, че е отишъл твърде далеч в яда си. От друга страна, се изненада от способностите на Яна.

— Троши си главата и ме остави на мира!

Тя весело се усмихна.

— С това трябваше да почнеш, папа. А за сведение и автомобилът нищо не чини пред ездата!…

С бързи крачки застана зад бюрото до Скарлатов, наведе се и го целуна по челото. Той не можа да реагира. Яна веднага се измъкна от кабинета.

Вечерта му каза, че са пристигнали Йосиф, Анастасия, дъщеря им Евангелия и един холандец.

— Писна ми от тия Карасулиеви! Имаш ли нещо по-свястно да ми кажеш?

Яна се нацупи и напусна хола на вилата.

На другата сутрин, малко след като Скарлатов влезе в Банката и се настаняваше вече в креслото на кабинета си, пред бюрото му се появи Йосиф Карасулиев. Беше облечен фрапантно в сако на карета, с яркочервена вратовръзка и светъл дюс панталон. Изглеждаше все така слаб, пъргав и невероятно младолик.

— Паноптикум със стрелбище ли си открил на някой панаир?

— Борисе, сега е такава модата. Ако ходеше на кино, нямаше да се чудиш.

— Не ходя!

— А тоя мижитурко Неделев взе всичко в ръцете си, докато ние лапахме мухи, и скоро ще открие новия кинотеатър.

— На хаирлия да му е!… Значи съм сгрешил за паноптикума. Отиваш в Холивуд?

— Бога ми, ако бях в Америка, сигурно щях да стана продуцент.

— И ще филмираш „Изворът на Белоногата“? Или и нея не си чел?…

Карасулиев седна, все така усмихнат и благоразположен, във фотьойла срещу Скарлатов.

— Дай една мастика.

— Толкова рано — Йосифе? Ти пропадаш!

Скарлатов му сипа, а на себе си малко коняк.

— За какво ще се чукнем?

— За Евангелия! Сгодявам я!

— Ти ли я сгодяваш, или тя се сгодява?

— Тя, разбира се. Но когато банкерска дъщеря се жени, участва и Банката барабар с нейния директор — в случая аз, Йосиф Карасулиев!

— Монархически брак?

— Нещо такова, но и по любов.

Карасулиев измъкна от вътрешния джоб един луксозен плик. Скарлатов с нужната тържественост и внимание извади оттам поканата за годежа, напечатана със златни букви върху фин лъскав картон. Явно Карасулиев я бе редактирал и избрал шрифта, понеже му заприлича на едновремешните му проспекти на Командитното дружество. Канеше доктор Борис Скарлатов, директор на Търговската банка, и дъщеря му Яна Скарлатова.

— Благодаря — каза Борис.

— А да знаеш във Виена какъв културен живот кипи!… Тя си остана столица на музиката.

— Значи са те мъкнали и по концерти?

— Аз обичам музиката и пея добре, ако нямаш нищо против.

— И какъв е репертоарът ти, македонски? „Кйнисали, кйнисали сватоите“, или „Се запалих, пиле Трено…“

— И тях ги знам. Искаш ли да ти ги изпея?

— Но ако се изтъпанчеше на подиума със страдивариуса, щеше да побъркаш виенчани. Още ли го пазиш?

— Няма да го продам никога!

— И не бива, Йосифе. Та с него си изкарваш хляба!… А в качеството ти на специалист, как е Виена с живописта?

— Може да се майтапиш, но ако влагаш капитал в картини, печалбата не ти мърда. Съветвам те горещо, като приятел. Купувай, и то от модерни художници! Цената им расте и ще расте далеч повече, отколкото на златото. Аз направих добри сделки!…

Скарлатов не се съмняваше, че Йосиф не се хвали. Той не познаваше друг човек с такъв изявен талант за покупко-продажби и такъв нюх към печалбата. По-нататък разговорът щеше да протече кротко и приятелски, ако Йосиф не бе засегнал отново темата за обединение на банките. Бе сондирал чужди банки, предимно американски. Те изявили готовност да ги финансират с долари, но при условие да се обединят. И както винаги Скарлатов се ядоса за това, че Йосиф беше прав, а той не можеше да се раздели с Банката, която еднолично и самостоятелно управляваше. Та нали за тая своя минимална свобода скъса с Неделев?! За да си натресе на главата друг директор в лицето на Карасулиев, далеч по-лукав, умен и инициативен?!… С капитал, равен на неговия?! Но в дълбочината на душата си чувстваше, че няма друг път освен обединението. Все пак щеше да чака последния миг, докато направи тази нежелана крачка. Въпреки всичко се разделиха приятелски.

Вечерята, която даваше Йосиф Карасулиев по случай годежа на дъщеря си Евангелия с господин Филип Ван Майерман, бе определена за неделя. Късно следобед Скарлатов се облече официално в смокинг и чакаше Яна в хола на вилата. Тя дълго се бави и когато дойде, пак го обзеха радост и гордост. Беше в семпла къса рокля от сребристо ламе, което плътно обхващаше тънкото й тяло и открояваше красивите й крака. Тоалетът й подчертаваше нейната юношеска свежест. Сега токчетата на сребристите обувки я правеха доста висока. Но и тя се учуди на баща си. С късо подстригана, посивяла брада, запазени буйни коси, пригладени нагоре и откриващи характерното му голямо чело, фигурата му, въпреки годините, изглеждаше особено стройна в черните дрехи. Сякаш тя за пръв път го виждаше и с присъщата си спонтанност каза:

— Папа, та ти си бил много хубав мъж!

Тя го хвана под ръка, склони главичката си на рамото му и го заведе пред голямото огледало, което ги отразяваше в целия им ръст.

— В малката каса, изградена в стената на спалнята, са бижутата на майка ти. Има една камея. Мисля, че ще ти стои добре. Ето ти ключа…

Яна тичешком изчезна. Бави се дълго. Появи се накичена като елха.

— Взех си белята с теб!…

— Не ме ли харесваш, папа?

— Казах само камеята, а не да се нагиздиш като митрополит на Йордановден. Хайде, закъсняваме!

Скоро тя се върна без никакви украшения.

— Така е най-добре! — каза баща й.

— Не е добре, ама няма как!… Сетих се за платинения часовник, който ми подари чичо Йожи. Беше нещо като гривна. Ако сложа бижута, ще ме попитат къде е, а аз, както знаеш, го продадох. Сега трябва да се откажа и от другите бижута, язък!…

— Това е неудобството на подаръците. Защо ги приемаш?

— За да мога да ги засиля при нужда. Ти, папа, нищо не разбираш!… А като се върнем от вечеря, ще разгледам до насита всички накити и ще се кича колкото си искам до сутринта!

Спас ги заведе до Карасулиеви. Уговориха се да ги вземе малко след полунощ. Макар и отдавна направена, кооперацията, в която живееха Карасулиеви и други известни богаташи в София, се поддържаше добре. Допълнително бяха монтирали безшумен асансьор. Посрещна ги портиер в униформа с фуражка и ги придружи чак до етажа. Там вече ги чакаха. Яна несдържано, според Борис, се прегръщаше и целуваше с всички. Целият огромен апартамент бе ярко осветен, почистен и подреден, както го помнеше от младини. За негово учудване единственият друг поканен бе само Фархи. Посрещнаха ги весело като роднини. Скарлатов честити на Евангелия — хубаво момиче, спокойно, с маниери донякъде напомнящи Анастасия, но малко дървена и равна. С бъдещия й съпруг — холандеца — високо, стройно момче — размени няколко думи. После жените заедно с годеника напуснаха салона и в него останаха Карасулиев, Фархи и Скарлатов.

А Фархи не старееше. Беше се консервирал такъв, какъвто го помнеше. Акуратен, спокоен и безличен. Но само Скарлатов знаеше неговата сила. Беше не само дясната ръка на Йосиф, но и инициатор на един от най-дръзките удари, направени от Командитното дружество. Той го ръководеше самостоятелно, понеже Йосиф затъна в Банката. Не модернизира нищо. Не въведе никакви новости. Ръководеше работата по патриархалния начин, както в началото на века се вършеха търговските сделки. Но дружеството трупаше печалби и имаше добри перспективи. И този мълчалив, вече възрастен, неженен човек беше наистина член на семейството на Йосиф. В една от най-важните търговски области — тютюните — които значеха много за България, Фархи се прояви като ненадминат специалист и търговец. Тук знаеше повече от всеки друг. Командитното дружество взе изцяло в свои ръце износа на тютюни за Америка, Франция и Англия. Носеше чиста печалба в конвертируема валута — едно немалко перо за Карасулиев. Скарлатов искаше да го попита за последните сблъсъци с немците. Фархи бе добър разказвач, немногословен, но всяка дума тежеше и в беседа с него деловият човек можеше твърде много да научи. Той започна да разказва за конкуренцията с немската фирма Реемтсма. Явно дружеството се намираше в отстъпление, но организирано без тревога, и Скарлатов знаеше, че ще успее да измъкне от техни ръце и последния пастал[222] тютюн, който Фархи е определил.

Преди вечерята Йосиф взе Скарлатов за ръка и го отведе в една странична стая. Тук набързо му разказа за холандеца: сериозно момче, от векове семейство Майерман е водещо в диамантената индустрия за шлифоване и търговия.

— А ти знаеш, че за да станеш експерт по диамантите, трябва да чиракуваш, да стажуваш най-малко седемнайсет години. Остават му на момчето още единайсет. Ще стане на четирийсет. Майермановци се женят на 40–50 години.

— Що не го махнеш от тая професия?

— Тя е в кръвта му. Наследствена. Той обича професията си.

— Тогава?

— Въпреки че е член на фамилията и наследник, дядото и бащата му плащат заплата на калфа. Пълни идиоти! Седемнайсет години да чиракуваш!

— Може би е необходимо?

— Аз на седемнайсет години бях вече търговец. Най-важното е, че той с тия пари не може да издържа ни жена, ни деца! Сега разбираш ли защо се намесвам и защо не мога да оставя младите? Сурови са законите на тия тъпанари, но аз ще им покажа кой е Йосиф Карасулиев. Евангелия ще поеме с моя помощ разходите на семейството.

— Те няма ли да се обидят?

— Холандец да се обиди?! Те са гьон-сурат, Скарлатов. Даже ще се зарадват, че аз ги храня.

— Едва ли е проблем за теб. От какво се оплакваш?

Но Йосиф беше вече навил пружината до скъсване и не можеше да спре.

— Нека децата, родени в най-силните години на младостта, живеят както трябва и растат здрави и яки, а не кекавци! Аз съм банкерът Йосиф Карасулиев! Обичам децата си. Ще обичам и внуците си и ще направя всичко за тях! Казвам всичко това аз, Йосиф Карасулиев, за да се знае и помни!…

В думите и позата на този експанзивен, младолик банкер от най-висока класа личеше такава горделивост, каквато на Скарлатов рядко се бе случвало да наблюдава в живота. Горделивост несдържана, напираща и категорична.

Скоро започна вечерята. Разположиха се на украсената маса с цветя и сребърни свещници. Две млади камериерки сервираха. Вечерята бе пищна по карасулиевски. Основното меню се състоеше от едно агне на фурна, вината отбрани, десертите — баклава, татлия и други източни сладкиши. От едната страна на Анастасия седеше годеникът, а от другата Яна. До годеника — Евангелия, и следваше Йосиф. Скарлатов даже сега, след толкова години, се порази от красотата на Анастасия. Не че не беше се променила. Но тази царственост, спокойствие, тайнствено изражение, каквито само италианските художници можеха да придадат на женското лице, се бяха запазили въпреки годините. Имаше в нея и нещо надменно, юношеско, а като се усмихваше, му приличаше на девойката-жена, когато за пръв път я видя. С Яна се държеше майчински. Изглежда, се разбираха с малко думи. Вечерята мина тържествено, всички ядоха до насита. Карасулиев даде не вечеря, а сарданапаловски[223] пир. Пи много. Той бе център на трапезата тази нощ, а не годениците. Късно след полунощ домашните и бъдещият им зет слязоха чак долу на площада да ги изпратят. Там ги чакаше отдавна Спас, заспал на кормилото. Събудиха го. Тръгнаха за вилата в Княжево. Яна сложи главата си върху рамото на Борис и почти веднага заспа.

В деня на заминаването още рано сутринта цялата къща се завъртя около Яна като от смерч. Телефонът не млъкваше. Тя непрекъснато тичаше ту там, ту тук. Неда плачеше и на моменти даже ридаеше. Карасулиеви пристигнаха чак във вилата — в пълен състав. Дойде и младият Христов със спортния си автомобил. Яна и Неда дълго се суетиха с багажа, докато го приготвят, подпомогнати от Анастасия. Спас с пъшкане го натовари на колата. Потеглиха в последния момент, но на гарата им казаха, че влакът има закъснение. А това, което Скарлатов видя на перона, го изуми. Една тълпа от млади, весели хора наобиколи Яна. Кога е успяла да се запознае с толкова много народ?!… Отрупаха я с цветя. Дойдоха цялото семейство Терзиеви с малкия Ник, професор Иванов с жена си и децата си. В тези последни мигове тя и Борис не можаха да си разменят нито дума, от което на него му беше криво. Влакът дойде. Всеки помагаше на Яна да се настани в спалния вагон. После тя слезе. Прощаваше се с всички. Целуна се с Карасулиеви. Анастасия се насълзи. Дойде ред на домашните. Неда несдържано плачеше. Подсмърчаше и Спас. В края на краищата заминаваше негова ученичка в шофьорлъка. Камбаната удари. Всички пътници се бяха качили. Яна в последния момент увисна с тънките си ръце на шията на Скарлатов. Плачеше. Тихо му прошепна:

— Папа, нали помниш кучето?…

После се качи. Влакът тръгна. Тя се появи на прозореца с омърляно от сълзите като на дете лице. Всички й махаха. Задъхана, пристигна мадам Жорж. Беше закъсняла. Носеше кутия с панделка. Христов грабна пакета и се затича като спринтьор след влака, достигна прозореца и успя да подаде пакета на Яна. Тълпата млади хора го акламира. А сетне последният вагон се скри в далечината зад завоя…

Скарлатов, без да иска, дълбоко въздъхна. Чувстваше още болката от раздялата, но и някакво облекчение. Цял пожар е тази Яна, каза си той. Отделно се сбогува с Карасулиеви. Щяха да заминат за вилата в Несебър. Терзиев го покани във файтона. Отказа. Качи се с домашните в колата и се прибраха във вилата. Беше му невъзможно да работи. Остана сам в хола. Дълго отваря и затваря чекмеджетата на един скрин. Знаеше, че там някъде е сложил ковьорчето с кучето на Яна. Не го намери. Наля си пълна чаша коняк. Седна на терасата. Скарлатов имаше обичай, когато завърши някаква история от живота му, да размишлява върху нея. Тази история той нарече „Яна в София“. Имаше още дълги дни да анализира както дъщеря си, така и разговорите помежду им, но сега можеше само най-общо да определи какво всъщност се е случило. И си отговори правдиво. Случи се това, че ти имаш прелестна дъщеря и чак тия изминали месеци го разбра. И още нещо си каза той — тя в броени дни успя да грабне сърцето ти завинаги. Защото банкерът Борис Скарлатов обичаше дъщеря си Яна не вече като дете, а като личност самостоятелна, със свой бъдещ живот. Ние не раждаме децата за себе си, а за самите тях, за да тръгнат по своя път и когато няма да ни има… С тия мисли той се помъчи да се успокои.

Глава единадесета

През целия си съзнателен живот Скарлатов работеше, но още от студентски години правилно си разпределяше силите и му оставаше свободно време. Наистина някога, когато пое Банката, наложи му се денонощно да се труди. Справи се отлично. Имаше и други периоди на главоломна дейност, както през световната икономическа криза. С течение на времето в него се създаде една лекота при извършване на банковите операции. Дългогодишната му практика не го сблъскваше вече със ситуации, които той да не бе срещал и преди. До голяма степен работеше по аналогия. Сега за всеки нов случай намираше подобен нему в миналото, над който си бе трошил главата, и познавайки резултата, бързо решаваше нововъзникналото положение.

Методът на аналогията не се учи. Философите го наричат мъдрост. Донякъде аналогията му приличаше на инстинкта при животните, чрез който те живееха и се справяха с опасностите. Разликата бе, че при тях това качество е вродено, а при човека възникваше несъзнателно с годините. Общото беше, че благодарение на аналогията и най-заплетените случаи решаваше бързо и безпогрешно, без много да си мъчи мозъка и винаги успешно. Ето защо някога, мислеше си Скарлатов, толкова много са уважавали старите хора. Всъщност те са безценен капитал и ако човечеството бе помъдряло, то би трябвало уважението към тях да расте. А се получи обратното. Сякаш те вече не са нужни на обществото, дори излишни и ако нямаше някакви остатъци от християнския морал, сигурно биха ги изхвърляли в студа да мрат, както правят ескимосите на Северния полюс. Работата му се облекчи и поради това, че деловата активност на Банката след кризата и особено след отделянето на Неделев толкова намаля, че работеше само с отбрани клиенти и не рискуваше да кредитира нови лица и групи. Но вместо в резултат на всичко дотук той да си седи на вилата, Скарлатов отиваше всеки ден точно и стриктно в кабинета на Банката си, сякаш от това му зависеше животът. С яд си казваше, че никога не би го правил на млади години. Тогава ценеше повече свободното време. Коя е причината? И си отговори — навикът. Тъпият навик да марширува като пруски гренадир на Фридрих Велики от сутрин до вечер, без да има от това нито полза, нито нужда. Работата отъпява човека, защото създава навика на безсмисленото всекидневно движение, без ум, без цел… Ще трябва да отида на село, реши той, да се спра. От дълго време не помнеше да е почивал повече от една седмица в годината. Щеше да отиде на село и поживее сред хората, сред природата, ако щеш и сред животните, които липсват в града. А после може да посети Карасулиеви в Несебър в огромната им вила. Един град, в който сякаш се връщаш във вековете и живееш като в някой гръцки полис. Не е лошо да направи и той вила там или да купи готова стара къща. Борис обичаше морето. С часове можеше да гледа как вълните в своето вечно движение следват една след друга, устремени към брега…

Вратата се отвори и влезе Туше Динев. Толкова рано?! Не му стана приятно. Не беше го викал, а и нямаше работа, която да му възложи. Следователно той идваше по своя инициатива и явно за нещо спешно, нещо не много приятно… Погледна го. Все така младолик, ненапълнял, но не беше този Динев от младите години. Приветливото му някога лице вече не се усмихваше. Русите му коси почваха да побеляват с някакъв платинен оттенък.

— Седни, Динев… Тъкмо мечтаех за едно лято само за мен… Да остана със себе си и се наслаждавам на бездействието! Не съществува по-тъпа пословица от „Залудо работи, залудо не стой“…

Динев стоеше още прав и мълчеше.

— …Робска пословица. Говори за отсъствие на навика да размишляваш. Няма по-голяма наслада на тоя свят от бездействието!… Съгласен ли си?

— Не.

— Така и мислех… Казвай!

— Брезов е в България.

— Какво?!

— По-точно в София.

— Кога научи?

— Снощи късно. Бях в компанията на бивши полицаи. Те са по следите му и кръгът около него се затваря. Няма шансове!

— Той е обезумял. Има тук смъртна присъда.

— Две смъртни присъди.

Скарлатов се развълнува. Бе поразен. Слава Богу е оживял въпреки глада, въпреки чистките… За какво е дошъл? За какво се подлага на такъв риск?… Ето и последният от приятелите му на младостта е в смъртна опасност. Нима след Матов идваше неговият ред?… Трябваше нещо да направи! Но какво?…

— Ти лично не можеш ли да измъкнеш Брезов от лапите им?

— Невъзможно.

Яд обхвана Скарлатов. Той заговори с този дълбок, вледеняващ глас, толкова напомнящ на стария банкер. Сякаш там, зад бюрото, седеше кривогледият строг старец.

— Динев. Ти си креация на Търговската банка и лично на фамилията Скарлатови. До този момент никога не съм поставял твоята почтеност към мен под въпрос.

— Затова и дойдох толкова рано. Не искам, ако се случи нещо с Брезов, да ме подозираш. Аз не съм в състояние да направя нищо, понеже съм безсилен, мога само да те уведомя. Искам да ми вярваш, шефе. Това е всичко.

— И все пак опитай, каквото можеш! Парите нямат значение! Подкупвай, давай, не се спирай пред нищо! Ти така добре умееш да вършиш тия работи!…

— С подобни методи в случая няма да постигнем нищо. Той е тлъста плячка. Един от лидерите на Комунистическия интернационал. И властта няма да изпусне коза си даже за милиони!

— Тогава дръж ме в течение и каквото научиш, ми съобщавай веднага, по което време и да е! А ако ти, кучи сине, разбера, че си могъл с нещо да помогнеш и не си го сторил, понеже не обичаш Брезов, аз ще потърся начин да ти платя!

— Знам.

— Върви!

— Още една дума, шефе. Арестът му е въпрос на часове…

Динев излезе от кабинета. Скарлатов стана от бюрото. Отиде при бюфета, наля си водна чаша коняк, но не отпи от нея. Ох, ще замина някъде, ще забравя всичко, за нищо няма да мисля, като при тежък сън! А като се върна, всичко ще бъде свършено… Но това е страх, слабост! Да, така е. Нещо е рухнало в мен. И слонът умира в един-единствен ден, кой знае защо си спомни той африканската поговорка. Не, повече не мога да стоя сред тълпата и да наблюдавам екзекуции. В края на краищата и аз съм човек като всички, и на мен много ми дойдоха кървавите гледки в тоя проклет живот! Ще замина още днес!…

Той извика Спас. Попита го за колата. Била в ред. Каза му, че ще замине на село, още днес следобед да съобщи на Неда за решението му и да я пита дали и тя ще дойде. Спас отговори, че тя ще тръгне с радост, но самият той не ще да седи на село. Автомобилният съюз имал тържества и би искал да участва в някакъв туристически поход с автомобил. Попита дали би му дал старата кола. Скарлатов се съгласи и Спас излезе.

Обхвана го паника. Той бързаше да приключи с деловите разговори. Проведе ги по телефона. Един след друг извика главния счетоводител, касиера и им даде нареждания какво да правят в негово отсъствие. Обади се и в кантората „Чернаев“ по някакъв търговски спор на Банката с един фабрикант. Каза им да се споразумеят и да не водят дело. В бързината бе забравил чашата с коняк. Изхвърли съдържанието през верандата на двора. Седна изтощен. Вратата се отвори. Показа се главата на Спас. При намалялата дейност на Търговската банка Скарлатов нямаше вече нужда от секретар, а и не намери подходящ човек. За клиентите и лицата, които искаха да се срещнат лично е него, го уведомяваше Спас и ги въвеждаше в кабинета, ако Скарлатов желаеше.

— Няма ме за никой! Разбра ли? И не се мотай! Колата готова ли е?

— Но този господин вън е тежък чорбаджия, с бомбе…

— Да върви по дяволите с каяфета[224] си! От простотия винаги ще сваляш капа пред първото бомбе!…

Главата на Спас се скри, но вратата широко се отвори. Някой просто го бе хванал и отстранил от прага като перо. Там се появи фигурата на един наистина солиден мъж, вече на възраст, с малка, остра, посивяла брадичка и мустаци, извънредно елегантно облечен. Вероятно дрехите му бяха купувани в чужбина, както и светлата мека шапка с широка периферия. Набитата му фигура напомняше нещо на Скарлатов. Той сдържа гнева си. Явно беше делови човек и „тежък чорбаджия“, както се изрази Спас. Мъжът затвори тапицираната врата след себе си и свали шапката.

— Моля, седнете — каза Скарлатов почти механично.

А после отведнъж в съзнанието му нещо проблясна и той побледня. Капки пот избиха на челото му. Пред него стоеше Марат Брезов. Последният седна и спокойно загледа Скарлатов. Някогашният му рус прав перчем липсваше. Косите му бяха оредели, побелели и ги решеше назад. Но беше Брезов и никой друг!… Когато успя да се съвземе, Борис каза:

— Ти луд ли си!?… Почакай за малко…

Бързо излезе и намери Спас. Даде му нареждане неотлъчно да стои пред вратата към чакалнята и да не пуска никого. Няма да заминават. После заключи вратата и на чакалнята, а като се върна — и на кабинета. Затвори портала към верандата и спусна големите завеси. Светна полилея. Стовари се изтощен във фотьойла до Брезов. През цялото време приятелят му внимателно го наблюдаваше, но с такова спокойствие, че дразнеше Скарлатов. Той наистина не е с целия си…

— Дай нещо за пиене — каза Брезов.

— За теб?

— По-скоро за теб. Интересно ми беше да те видя за пръв път в живота ти, обхванат от паника. Честно казано, не очаквах такава реакция…

Скарлатов нищо не отговори. Наля коняк и на двамата. Чукнаха се. Борис преполови своята чаша. Почувства се по-добре.

— Ако аз изпитвах страх за себе си, тогава наблюденията ти са неверни. Смъртно се уплаших, но за теб и за мой ужас продължавам да се страхувам. Знаеш ли, че са разкрили дирите ти?

Брезов се усмихна.

— Разбира се, знам.

Скарлатов стана, отмести завесите към улицата. Нямаше никой, освен обикновени минувачи. Пусна завесите и каза:

— Вероятно чакат някъде наоколо или вече са блокирали всички улици, даже покривите на съседните здания…

— Успокой се. За да дойда дотук, значи съм се измъкнал от преследвачите.

— Уверен ли си?

— Човек никога в нищо не бива да бъде уверен, но се надявам, че е така, както ти казвам.

— Ти се заблуждаваш.

— Мили Борисе, в студентските години беше даже революционер… Аз останах в тая професия. Мислиш ли, че от годините на нелегалност не съм натрупал опит, който ми дава известно спокойствие в тежки моменти да не губя разсъдъка си.

— За мен би било убийствено да те арестуват в Банката или те застрелят на улицата пред мен!

Скарлатов стана. Отиде при бюрото. Отключи страничната вратичка и извади револвер наган — тежко оръжие. Сложи го върху бюрото.

— Предполагам, че ти имаш пистолет?

— Излишно е, а би било глупаво от моя страна. Прибери, моля те, оръжието! Изглежда, животът в една страна на преврати и терор ти е изкривил психиката…

— Само не ми казвай, че ти идваш от страната на свободата, че както сте я закарали, вие ще се обявите за народ, а народа за враг. Как напусна твоя рай?

— Нормално, с паспорт.

— Рекох да не си избягал от някои арестантски влакове за Сибир с тайните агенти на капитализма… Защото неколцина късметлии са успели, но са минали през по-страшни изпитания и от златотърсачите на Джек Лондон в Бялата пустиня…

Лицето на Брезов остана непроницаемо.

— Все пак, ако позволиш… — каза той и стана. Скарлатов озадачен кимна с глава. Приятелят му отиде до прозорците и дръпна завесите. Слънчевата светлина заслепи Борис. Разтвори широко портала към верандата и отключи кабинета.

— Ти с твоите действия и спуснати пердета посред лято ще обърнеш наистина внимание!… Казах ти, че опасност поне засега няма.

— Защо дойде?

— В България или при теб?

— Кажи първо за България…

— По работа. Това достатъчно ли е?

— А при мен?

— По две причини. Първата е чисто делова, търговска. Втората — лична.

— Не ме лъжи. Дойде, за да се скриеш?

— Това беше единственият ми шанс. Знаех, че са по петите ми.

— А как?

— От дългите години в мен се изработи това неуловимо чувство, особено за преследване. Не мога да ти обясня. Но го знам. И аз подготвих своя план, в който ти и Банката играете решаваща роля.

— И какво трябва да правя?

— Нищо. Спомняш ли си „Война и мир“? Някога ти беше любима книга… Нима след толкова финансови битки не си се научил на великото изкуство да изчакваш, да не действаш?… От теб искам именно това!

— Научил съм се на доста неща… Но и аз имам интуиция и съм грешал винаги когато съм я пренебрегвал. Затова слушай. Ще изляза за малко. Трябва да видя един човек. Ти стой тук! Ще се върна скоро.

— Имаш неотложна работа?

— Излизам заради теб и заради моето спокойствие! Или, дявол да те вземе, се съмняваш в мен?!…

— Борисе, ти сериозно си разстроен. Нещо е станало с нервната ти система.

— Тогава приеми, че се касае до моето спокойствие и само до него!

Борис излезе. Строго заповяда на Спас никого да не пуска в негово отсъствие. Тръгна към бюрото на Динев, беше наблизо. Без да иска, Скарлатов на няколко пъти се спря по улицата и погледна назад. Никой не го следеше. Доядя го на себе си, но не можа да се освободи от чувството на тревога. За щастие завари и Динев. Изглежда, и той нямаше много работа. Посрещна Скарлатов с почит, станал на крака. Някогашното дълго и тясно дюкянче на Кюлев се бе превърнало в типична канцелария с каса, шкафове, папки и бюра.

— Тръгни веднага да намериш твоите копои и ще чакам тук да ми докладваш докъде са стигнали с търсенето на Брезов.

Динев, без да каже дума, покорно излезе. Качи се в малкия „Щайер“, гариран на улицата, и рязко потегли. Върна се скоро. Скарлатов търпеливо седеше в помещението, пропито с миризмата на стара хартия и мастило. Той скочи на крака.

— Положението, шефе, е забъркано. Временно са изпуснали Брезов от погледа. Цари паника. Но почти са блокирали София. Пуснали са по следите му до един щатните и доброволните агенти. Шосетата са завардени. Проверяват се всички влизащи и излизащи. Открили са и хотела, в който е отседнал. Никога не са предполагали, че е хотел „България“.

— И това докога ще продължи?

— Докато го хванат. Бесни са!

— Ще провериш по пътя за Княжево къде ще е полицейският пост. Взети ли са специални мерки в тази посока на шосето. Това е всичко. И ще ми докладваш.

— Разбрах, шефе.

В погледа на Динев имаше нещо особено. Дали се досеща? А и да се досети, какво от това?! Той не е предател! Особено към нас, Скарлатови… Но какво става с теб, успокой се!…

Всичко това говореше на себе си, докато бързаше по улиците обратно към Банката. Минувачите се отдръпваха, за да му сторят път. А може би вече са го хванали?… Сърцето му лудо биеше и прескачаше. Когато влезе в кабинета и видя Брезов, внезапно се успокои, но почувства слабост. Седна в първия фотьойл.

— Е, какво разбра?

— Така е, както мислиш. Изпуснали са те временно, но са блокирали всичко.

— А сега, Борисе, пълно спокойствие! Ако аз и ти не можем да се преборим с жандарите и ако нашият ум не превъзхожда техния, значихме имали твърде високо самомнение и е време да си платим това.

Планът на Скарлатов бе прост. Да дочакат вечерта и да измъкне приятеля си с колата до вилата. След това щеше да му мисли. Вероятно и Брезов има своите връзки и сигурно ще го улесни. Но дори на вилата той оставаше в обръча. Въпреки това страхът у Борис изчезна. Двамата се качиха по тясната дървена, скрита стълба, водеща от кабинета през вратичката на библиотеката към горния етаж. Той дори приготви нещо за ядене. В хладилника имаше суха храна. Брезов не даваше никакви признаци на страх и се владееше отлично. После пиха кафе с коняк, седнали във фотьойлите до камината, която не гореше. Завесите бяха спуснати, но прозорците отворени. Оттам на вълни нахлуваше топъл въздух. Свалиха саката си и както в студентските години разговаряха по риза. Сега отблизо, в по-спокойна обстановка можеше да разгледа приятеля си… Набит, с къса мощна шия, атлетичен гръден кош и типичния, малко сплескан на една страна боксьорски нос. Само брадичката с мустачките го правеше чужд.

— Както навремето в Германия пруските офицери имаха без изключение навити мустачки, подобно кравайчета, имитирайки кайзера, така изглежда и вие имате своята мода а ла Ленин…

— Така се налагаше. Тук съм като търговец. Иначе съм бръснат.

— Не е ли рисковано, че си избрал тази легенда?

— Аз наистина, освен всичко, съм и търговец. Но затова по-късно…

После разговорът тръгна и двамата не можеха да спрат. Борис подробно разказа мъчителните спомени от 1925 година и за смъртта на Матов. Брезов разпитваше без умора за познати и непознати лица. От своя страна, той му разказа за смъртта на жена си Ружа. За емиграцията. После за работата си като съветски търговец в Австрия. Двете деца на Матов живеели в Ленинград. Майка им Ирина останала при сина си, който имал семейни проблеми. А неговият син Кирил бил физик, Мими пък вече завършвала медицина.

— Поздрави ги, ако още ме помнят… Защо трябваше да изживеят тия ужаси?!… Защо децата трябва да плащат по-скъпа цена дори от тая на самите революционери?…

— За да израснат като честни хора, които разбират света. Има неизбежни страдания към истината.

Борис замълча. Отпи няколко глътки коняк.

— Ти за какво дойде в България, та се натресе сам на полицията?

— Заради фашизма! — отвърна спокойно Брезов.

— Какво точно влагаш в това понятие?

— Управление на бандити, заграбили държавния апарат. Управление без морал, без традиции, с единствена цел — властта като такава, която използват за свои лични облаги. Те ще върнат човечеството не в средните векове, а в ада. Защото законите им са тия на една шайка убийци.

— Откато свят светува, властта за много хора е била и цел, и средство, и идеал.

— Работата е там, че в появата на фашизма има някаква система. Не е изолирано явление. Дори се питам дали не е закономерно?

— Имаш ли предвид и отношението на масите?

— Да. Макар да смазва немалка част от тях.

— А германският народ?

— Не само той. Спомняш ли си надписа на Руския паметник?

— „Не нам, не нам, Имени твоему…“ Всяка сутрин минавам покрай него…

— Точно така. За съжаление се кръстят в своя фюрер, който може да ги заведе само до кланицата. Затова смятам, че фашизмът е някакъв раков тумор върху тялото на капитализма. Но трябва ли всички народи да бъдат заразени от рака?

— Отиваш твърде далеч! Човечеството като цяло се е справяло досега с такива бедствия. Но вие как ще се справите с междувидовата борба за власт? А като разсъждавам върху последния московски процес срещу асовете на болшевишкия екип, Сталин няма да спре дотук…

Брезов се намръщи.

— Тоест? В какво искаш да ме убедиш?

— Не допусках, че болшевиките, които обещаваха щастието на Земята, ще се вкопчат и самоизбият кой да води бащина дружина…

— А пък аз имах по-голямо мнение за твоята проницателност и не предполагах подобно опростено и недалновидно тълкувание.

Скарлатов стана и взе да се разхожда.

— Фактите, Марате, фактите… Последната смъртна присъда на магьосница — една слугиня, признала се в сношения с Дявола — е от 1762 година в Гларус, Швейцария. В 1834 година окончателно е унищожена Инквизицията в последното й убежище — Испания. Изведнъж в XX век Гестапо се оказа свързано с Мефистофел, който успял да купи и им продаде душите на Лениновите съратници, съборили най-голямата империя и установили първата пролетарска диктатура! Фантастичен успех на класовия враг!…

— Борисе! Това, че съм в капан не ти дава право да разговаряш с мен като писач от жълтата преса!

Скарлатов се спря и го погледна. Лицето на Брезов се бе опънало и пребледняло. Изглежда съм докоснал най-болезненото му място… — и меко каза:

— Прости, Марате, ако не съм коректен домакин… Но някога, като изучавах Френската революция, много ме занимаваше въпросът как жертвите се превръщат в палачи, защото няма по-страшно време за хората от това!… Правех разлика между революционен терор и произвол. Сега не мога да я направя и отново ме занимава същият въпрос. Кажи ми честно, ти лично вярваш ли, че твоите бивши ръководители на Коминтерна[225], хората, които извършиха октомврийския преврат, са чужди агенти? Че тия разстрели, тоя масов лов на „врагове“, тоя… организиран вой и хула имат покритие?

Брезов дълго мълча. Накрая твърдо произнесе:

— Не. Не вярвам.

— Тогава как постигаш равновесие между истината и убежденията си? Дори си тръгнал да им вършиш работа, рискувайки живота си?…

— Борисе, прости и ти, но мисля, че има неща, които никога не ще можеш да разбереш… Ние сме поколение, спасено от идеите. Проблемите са много по-сложни, неизвестни досега…

— Все пак, обясни ми.

— Помисли само!… Колко десетилетия на саможертва!… Поколения, които вярваха, че не те зависят от света, а светът зависи от тях, за да победят най-сетне всеобщата справедливост, свободата, братството и равенството. В тази вяра са се допирали всички — забележи — и признаващите Бога, и отричащите Бога. Тя ги е обединявала по някакъв начин… И сега заради една личност или няколко души около нея да сметна, че всичко, което е било и става днес, е просто един блъф?! Така ли?

— Но тази личност създава преторианска гвардия, създава механизъм в противоречие с декларираните от вас принципи!

— Чел ли си еврейската Тора? Там има едно правило — ако си сам, можеш да се откажеш от вярата си; ако са двама — също; но ако са трима — не! Защото това вече не е тактика, а стратегия. Пък те не са трима, а милиони!

— Мисля, че истината стои над идеите, както и човекът.

— А пък аз мисля, че зад дърветата ти не виждаш гората. Просто разтърсването е мощно и тинята не е улегнала. Трябва време и вяра, за да изтърпиш!

— Марате, моят жизнен опит ми е показал, че способността да се променяш в зависимост от фактите е най-положителната способност у човека. Само ограниченият не изменя на себе си, а хитрият се приспособява. Ти не си нито едното, нито другото и затова не мога да те разбера.

Брезов се усмихна.

— Аз съм на обратния принцип — ако не успеем да променим света така, както най-добрите умове са мечтали, поне няма да позволя мене да променят! Пък колкото ни е писано — толкова! Но ти, Борисе, в какво вярваш? От теб фашист няма да стане, знам. Но по-нататък?…

— Както виждаш, аз съм от хората, които се съмняват във всичко. Може би е дефект, но е така. Съмнявах се и в Марксовите изводи, че капитализмът е пред своята гибел, че пролетариатът е класата на бъдещето и като вземе властта, ще осигури съществуванието на народите. Съмнявам се и в най-важното — че Маркс наистина е открил законите, по които се развива човешкото общество. В това твърдение има толкова много гордост, че прилича на безумие.

— А нима няма класова борба? Бедни и богати, потиснати и потисници? Знаеш го по-добре от мен. Това е достатъчно, за да е прав!

— Вие не обичате, когато някой мисли различно, нали?

— Напротив! Слушам те с интерес, защото си банкер, и то умен, който прави изводи. Ти навремето лягаше и ставаше с „Капиталът“. Пак не разбрах къде е грешката на Маркс?

— В неотчитането на човешката природа! Личната собственост не е само социално явление, което се явява и изчезва. Това е чувство за собствена земя, за собствени предмети, за собственост на животни, на хора, на държави, на народи, това е инстинкт, по-силен от половия, същност на човека. И той го кара несъзнателно да се превърне от потиснат в потисник. А борба с инстинкт е загубена работа! Нейните жалки резултати можеш да видиш в цирка, при дресьорите, които карат тигъра да яде краставици пред публиката.

— Живеем в епоха, когато се извършва гигантски експеримент за създаване на ново общество пред очите на цялата планета. Но ти не си видял, не си го проучил добре, не познаваш другата страна на уравнението, следователно не можеш да построиш система…

Отдавна чиновниците от Банката си бяха отишли. Спас бе затворил и заключил навсякъде вратите, и стоеше долу на пост. Телефонът в библиотеката иззвъня. Спас съобщаваше, че е дошъл Туше Динев и чака. След кратък размисъл Скарлатов нареди да го пусне горе. И отново, за кой ли път, той се удиви на способността у Динев да не се стряска при никакви обстоятелства. Защото още с влизането си той позна Брезов.

— Седни, Динев, и разказвай…

— Постът по шосето за юг е сложен след Княжево, във Владайското дефиле.

— А Княжево?

— Както досега. Те са трима полицаи, които се сменят на пост и те познават от години. Няма да направите впечатление. Всеки ден виждат колата ти на отиване и връщане от вилата.

В каната беше останало още кафе, сварено от Скарлатов. Той наля чаша на Динев.

— Предполагам, че сте чували един за друг… — каза Борис.

— Инспектор в политическата полиция по мое време — отвърна Брезов.

— Бивш — уточни Динев.

— А сега какво работите?

— Частно детективско бюро.

— Тоже хорошо! Това ще рече, че събирате и давате сведения срещу заплащане?

— Съвсем точно!

— Ами ако аз поискам услуга в качеството си на клиент, колко ще ми вземете?

— Зависи от сведението, което търсите, и риска за мен и бюрото ми. А също така и доколко прекрачвам законите на страната.

— И Вие никога ли не сте ги нарушавали?

— Стремял съм се.

Изведнъж лицето на Брезов стана зло. Той рязко каза:

— Името на предателя!

— Невъзможно! Крие голям риск за мен лично и за бъдещата ми дейност!

— Хонорарът няма значение. Ще платя в долари. Колко?

Скарлатов стана от фотьойла и отиде към прозореца. Разговорът между двамата взимаше неприятен обрат.

— Петстотин, ако спазите моите условия, целящи сигурността ми.

— Съгласен!

Брезов извади от сакото, сложено на съседната табуретка, чекова книжка. Написа чек и го подаде на Динев.

— Скарлатов, ще кишираш ли чек в долари на Дъ фърс Америкън Бенк?

— С удоволствие.

Динев извади бележника си. Написа нещо, откъсна листчето и го поднесе на Брезов. Той го прочете. Някаква гримаса на отвращение за миг се яви на лицето му. После отново го прочете, драсна клечка кибрит, запали листчето и го пусна да доизгори в камината.

— Не плащаш ли прекалено много за един предател? — попита Борис.

— Парите си заслужават сведението.

— А сега моля да поговорим за моята сигурност — каза Динев.

Скарлатов слезе долу, за да не ги смущава. Вече се здрачаваше. Първите лампи навън светнаха. Хората изпълниха улиците и тротоарите, за да поемат малко свеж въздух след знойния летен ден. Той седна до Спас на стъпалата пред входа на Банката и дълго наблюдава улицата. После се надигна и каза:

— Приготви колата. Искам да е със запален двигател.

Качи се горе в библиотеката, където завари Брезов и Динев в оживен разговор. Скарлатов ги прекъсна:

— Имахте достатъчно време, за да се споразумеете. Тръгваме!

— Ще дойда и аз, шефе — заяви Динев. — Нека тръгна аз пръв с моята кола. Вие след двайсет минути. Ако има опасност, ще се върна обратно да ви спра по шосето. Ако няма, ще ви чакам на вилата. Господин Брезов, там ще продължим разговора си…

Динев излезе и Брезов каза:

— Поучително е да разговаряш с полицаи. Те знаят твърде много за различни хора. Една професия, чиято крайна цел е сведения за всеки.

Глава дванадесета

Минаваше полунощ. Скарлатов и Брезов седяха в хола на вилата. Бяха сами. Минаването през поста на Княжево протече гладко. По незнайните пътища на професионалния революционер сега неговият приятел чакаше своите хора, за да го вземат. Отказа поканата му да остане във вилата, въпреки че той много настояваше. Сякаш нещо от младежките години се върна в него, когато не би се замислил и миг, за да помогне на другаря си по идеи. Срещата с Брезов му показа колко се е ощетил душевно. Дълголетната липса на открит, демократичен обществен живот в страната неусетно беше всадила страха дори у него. Може би по-малко от другите, но той разбра, че боледува от нещо по-опасно и от чумата. А какви ли ще бъдат поколенията, родени и расли само в атмосферата на страха, която пропива и заразява всичко наоколо?… Как ще расте младежта, възпитана да не казва това, което мисли?… Да живее двойствен живот — единия пред обществото, другия в себе си?… Конспиративни партии, конспиративна преса, конспиративни деяния, конспиративни намерения, конспиративни перспективи… И това изкривяване ставаше полека-лека същност на цялата нация.

— Интересно ми е да чуя от теб как оценяваш обстановката в България — каза Брезов.

— Никак не е розова.

— По-точно?

— Неизбежна, тотална икономическа ориентация към Германия и всички последствия от това. Непрекъснато обедняване на всички слоеве от населението, несигурно външно положение, развиваща се корупция. Издребняване на целия партиен и политически живот, растящо обезверяване в политическите институции, угроза от класова или лична диктатура. С една дума, обикновените провинциални средства на политическата алхимия са вече негодни.

— А народът?

— Мълчи. За всеки случай таи нещо грозно.

— Не смяташ ли, че освен монархията, военните и полицията, и вие, радетелите за буржоазна демокрация, сте виновни за това?

— Разбира се. Но носим само малка част от вината. Това обаче, че ние излязохме на минус, не значи, че вие автоматически сте на плюс. Може да се окаже „ела зло, че без тебе по-зло…“.

— Икономическата криза беше позор за капитализма — сурово каза Брезов. — И то само десет години след една световна война с двайсет милиона жертви, разорена, разпокъсана планета! Той доказа най-важното за един обществен строй: че не може да поддържа физически живота на народите. Погледни! От изток към запад и от север към юг скитат хора без работа, без права, с надеждата да намерят парче хляб. Стачки и класови сблъсъци в уродлива форма разтърсват света. А някъде на небосклона се задава нова буря, нова война. Фашизмът идва…

— Забравяш, че съвременният капитализъм все пак е твърде млад. Няма и сто и петдесет години. Все едно че е още в пелените си. Мислиш ли, че един обществен строй е в състояние да покаже за такъв кратък срок своите възможности? Тепърва ще се разгръща! Защото резервите на частнособственическия мотор са огромни!

— Но те водят и до самоизяждане! Така или иначе, световната криза роди фашизма! Ето главният резултат от несъобразяването със законите на икономиката.

— А вие там съобразявате ли се?

— Мъчим се, опитваме, експериментираме…

Скарлатов се усмихна.

— Марате! Кажи ми, как чиновници или хора, които никога в живота си не са имали собственост, не са печелили пари и са нямали понятие как се печелят, могат да управляват едно гигантско стопанство? Та това ще е пародия на общество! За нещо ново можем да говорим едва след няколко века… Сега можем да кажем само, че вероятно ще има такова, но какво ще е, никой не знае!

— То съществува и не е пародия, Скарлатов, а надежда на човечеството!

— И как се справя с проблемите тая надежда на човечеството? — насмешливо запита Борис.

— Учат се. Може би грешат, но се учат. С годините израстват нови хора. И ние имаме своите икономисти и търговци. Обменът с останалите страни расте. Светът не може вече да съществува без съветското стопанство, а това не е малко постижение за такъв малък период!…

— Да. Но на каква цена?! Количество за сметка на качеството. Средно десетчасов работен ден.

Скарлатов стана бързо и измъкна от библиотеката в хола един старинен том. Отвори го там, където стърчеше кожена лента, и прочете гласно на руски:

— „Ведь не посредством же немоты, инквизиции, ссылок и кнута могут совершаться реформы!“[226] — нашият общ любимец с тебе — Херцен!

Брезов слушаше неподвижно със затворен израз на лицето, непознат на Борис от миналото. Той се върна на мястото си с книгата в ръка и я остави на масата.

— Вярно е — възрази Брезов. — Хората у нас живеят все още мизерно. Нямат достатъчно дрехи, нито изобилие от продукти. Едва най-необходимото. Вярно е, че се налага една дисциплина не винаги доброволна, на която поначало руският човек не е свикнал. Грамофони не свирят. Но поразяващи са усилията и вярата на масите в крайния резултат. Може би затова буржоазните икономисти ни наричат фантасти.

— И с основание. За крайния резултат е още рано да говорим, той е неясен, а върви един твърде противоречив, макар и енергичен икономически процес. Но с хората какво ще стане, там е въпросът!

— Какво искаш да кажеш? Бъди по-категоричен!

— Искам да кажа, Марате, че ако трябва да се превърнат всички в пионки на една огромна шахматна маса; ако трябва да избиеш половината земно кълбо в името на експеримента, това вече, прости ми, не е идеал, а некрофилия[227]! Ползата от подобно нещо е една — човечеството ще дължи на руснаците много, че на свой гръб ще докажат колко струва болшевишкият социализъм на практика!…

Скарлатов очакваше, че Брезов ще избухне и ще му опонира, но настъпи мълчание. Погледна го. Сега лицето му отново се бе опънало, пребледняло. Борис почувства как между тях мина хлад. Изправи се невидимата стена на разногласието в идеите, по-висока и по-непробиваема от всичко друго, защото се издигаше върху терена на битката за човешките души. Кой ръководеше тази планетарна — а може би вселенска — битка, никой не бе в сила да каже, дори участниците в нея. Но сега пред Скарлатов, тук, в неговия дом, стоеше приятелят му от младостта, той, а не ти, бе в смъртна опасност! Може би за последен път се виждате… Стана му съвестно, стана му болно и Борис хвърли мост.

— Извини ме, Марате. Да оставим това! Трудно разговаряме помежду си на тази тема.

Брезов още мълчеше, накрая каза:

— Съгласен… Позволи ми само още една дума. Ти би ли търгувал със Съветския съюз?

— Да, ако имам изгода.

— Тогава ще получиш проспект за основните износни стоки и цените им, които са по-ниски от тия на международния пазар. По памет мога да ти кажа някои — петрол, машинни масла, желязо, стомана, катран…

— Петролът би заинтересувал един друг бизнесмен. Мога да посреднича.

— Отлично. В най-скоро време при теб ще дойде наш представител.

— Както ти?

— Официален. Имате вече дипломатически отношения със Съветския съюз — легация в София!

— Приемам. Но странно е, че ти говориш като търговец. Имаш ли съответните пълномощия?

— Разбира се! Или искаш да се документирам? Но сега в България съм по чисто партийна работа.

— Може ли да знам по каква?

— Най-общо по въпроса за Единния антифашистки фронт. Но срещаме трудности и трябваше да изясня новата линия на Интернационала. Това е накратко всичко.

— Няма да ти е лесно. Партийното сектантство е много силно у българските комунисти. Няма да забравя как по време на дадената амнистия от Народния блок някои не искаха да излязат от затворите, защото не щели милост от врага! Такива хора не могат да разберат, че даже в саможертвата се иска разум!…

— Прав си. Аз мога да ти цитирам още по-тежки случаи. Затова съм тук. И още нещо бих те помолил като приятел…

— Щом вече казах „А“, ще кажа и „Б“. Не ме ли шантажираш?

— Казах ти, че само ако желаеш.

— Да чуя.

— Касае се за една сума в долари, които искаме да приемеш в Банката си.

— Колко?

— На първо време петдесет хиляди долара.

— Не е съвсем малко. Това е сума, за която трябва да дам обяснение на властите. По закон съм длъжен да декларирам наличната валута и злато в Банката. И с каква цел?

— Пари за „Червената помощ“. Вярвам да си чул за нея. Тя подпомага жертвите на фашизма, емигрантите, затворниците и семействата им в България. Може по твое желание да внесем сумата на Запад, където кажеш, а ти да осигуриш съответните български левове тук, по официалния курс на долара, разбира се, заедно с премията.

— И в Банката ще се мъкнат по цял ден жертвите на терора под носа на полицията, за да теглят пари?!

— Ще имаш работа с двама или трима солидни търговци — наши привърженици. Сумите ще теглят те и ще се разпореждат те. Разбира се, ще вземеш и своя процент от банковата операция.

— Процент няма да взема!

— Така и очаквах. Не всичко е помръкнало в теб. Понякога си спомням как отначало вървяхме заедно… После пътищата ни се разделиха. Дали накрая няма пак да се съединят?…

— И с пушка в ръка да застана на барикадите?

— Говоря в духовен смисъл. А пътищата на съдбата са неведоми… Аз лично се примирих с нещастията и се чувствам свободен.

— Странно. Говориш не като материалист, а като идеалист.

— Говоря както мога! И последно, Скарлатов… ако те поканят в съветската легация, би ли отишъл?

— Като какъв?

— Като представител на демократичния капитализъм, както ти се изразяваш.

— Не се ползвам с добро име пред властта. Ще им навредя.

— Именно затова! Тук мнението на съветските дипломати за теб е много добро.

— Ще мисля.

— Ще получиш покана за прием по случай годишнината от Октомврийската революция. За теб ще бъде поучително да се срещнеш с руснаците. Все пак в преврата на 19 май 1934 година имаше и нещо положително — установиха дипломатически връзки със СССР.

— Но нали вие го нарекохте фашистки преврат?

— Аз лично не. Това явление е по-сложно както по същество, така и от психологическа гледна точка.

— Имаше и комични моменти в събитията. Мушанов ми разказваше за деня на самия преврат, все още като ударен от гръм. Събужда се и домът му блокиран от войници. Вдига телефона и търси Военното министерство. Частните разговори са забранени! — му отговарят. Но тук е министър-председателят, искам да говоря с вашия министър! Вече не сте министър-председател — му казват и телефонът прекъснал. Едва не припаднал. Наивни демократи!…

Брезов се засмя.

— Във всеки случай аз не споделям мнението на нашите среди и тепърва ще трябва да изясняваме този пореден шок на политическата сцена тук.

— Така или иначе, Марате, той завинаги закрепи властта на цар Борис. Вече няма парламент, няма партии, няма политически дейци. Владетелят назначава и уволнява министрите като чиновници. Взе и армията в свои ръце. Сега му остава само да стане Патриарх и поеме Светия Синод, за да заприлича на руските императори самодържци.

— Смяташ ли, че той ще се опита да стане българският Хитлер?

— Не зная точно какво иска да стане, но бабичките му целуват ръце и плачат от умиление, децата го посрещат с портрета му върху знаменцата, които размахват. По катедралите и църквите се носят молитви за здравето му. След националния химн се изпълнява задължително „Боже, Царя ни пази“. В негово име се издават присъдите в съдилищата. На военните паради екзалтираните роти трошат с подкованите си ботуши паважа. Той е и най-големият ловджия, автомобилист, локомотивен машинист, учен-ентомолог, яхтсмен и генерал-военачалник, баща на футболистите, колоездачите, градинарите, пчеларите… Какво още трябва?… Фердинанд беше по-ловък, а Борис се е приспособил към българската психика.

— Не мога все пак да си обясня някои малки остатъци от демокрация у вас. Хитлер в Германия ги потъпква всички — възрази Брезов.

— Не вярвам да стигне дотам… А може би чака подходящ момент? Не знам… Но скоро правех наум една малка аналогия между двамата. И Хитлер е с незавършено средно образование. А Борис има само гимназиална диплома. И той няма никаква положителна концепция за бъдещето на собственото си Отечество, освен Велика България и реванш! При Хитлер Германия е над всичко и над целия свят! И за двамата идеал и цел е едноличната власт. По коварство и демагогия също си приличат. Нашият има ореола на кротък и демократичен, но всички кървави правителствени салтоморталета, потушавания на въстания, публични бесилки и невероятни по жестокост репресии в страната се извършиха по негово време. Има и един заклан министър-председател в архива си. Баща му закла Стефан Стамболов, а той — Александър Стамболийски. Да не наруши семейната традиция. Фюрерът обаче действа сам, а Борис гледа да натресе неприятните функции на други и да остане в сянка.

— Все пак, в интерес на истината, аналогията не е рентген и не може да служи за точен ориентир. Често пъти в политиката разликите са по-решаващи.

— Прав си. Има, разбира се, и разлики. Да вземем най-малките, например. Борис не говори добре български, както и Хитлер немски. Но за разлика от него знае много чужди езици. Борис е възпитан, учтив, не фанатичен, любопитен, отворен е към различни веяния, към различни мнения. Не действа по презумпция от нормативите на някаква екзалтирана идеология за превъзходство и надмощие. Но бъдещето ще покаже, когато рано или късно се наложи да каже „да“ или „не“.

— И за негов ужас фаталният избор наближава, а разликите, които ми изтъкна, не намаляват в моите очи монархията като голямо зло за България.

Брезов мълча дълго. Тежки спомени нахлуха в него — и за младостта, и за семейството, и за другарите му, които вече ги нямаше. Скарлатов разбра и каза:

— Не позволявай на спомените да те смачкват! Знам по себе си колко е мъчително.

— Без да искам… Понякога внезапно се събуждам с такава мъка в душата, защото насън съм бил с хората, които обичам… С Ружа… Виждам жива и малката Любка, а Матов и Ирина се смеят за нещо… Ти си наблизо и спориш с тях. Странното е, че едновременно са тук и Симон Щерн, и Яна. Яна те успокоява. А някъде в края на стаята седят моите родители, кротки учители, вярващи социалисти, и ме гледат с любов и умиление… И ми трябват часове да забравя…

Скарлатов не предполагаше, че и приятелят му Брезов има същите видения като него. Колкото повече старееше, толкова по-често тези сънища го измъчваха. Не бяха кошмари, но чувството, с което се събуждаше, го изпълваше с такава дълбока тъга, с която само смъртта можеше да се сравни. И той виждаше живи хората, които бе обичал и толкова се радваше в тяхно присъствие. Бе напълно уверен, че те са живи. Че са някъде далеч и че той един ден ще отиде при тях и ще бъде щастлив. Тези сънища и мисли изглеждаха така чужди на материалистичното му по своята същност съзнание. Но те съществуваха. И едва сега Скарлатов разбра, че Марат е единственият му приятел на тоя свят, така както единственото му дете е Яна. И двамата имаха в момента едно и също чувство. И двамата бяха развълнувани. Но те и този път не казваха това, което усещат един към друг. Дори и сега, вече като възрастни хора, минали през толкова житейски перипетии и изпитания, не можеха да прескочат границата. От гордост ли, от стеснителност, или глупаво възпитание?…

Към два часа след полунощ Спас въведе в хола един млад човек с голф и туристически обувки…

— Ето го… Другият остана вън пред вратата…

Скарлатов се развълнува. Дойде часът на раздялата.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита той Брезов.

— Не. Всичко е наред. Трябва да тръгваме, скоро ще разсъмне!…

Изпрати го чак навън пред желязната порта. Двамата придружители и Брезов се скриха в тъмнината. Борис се върна във вилата. Туше Динев го чакаше в хола.

— Защо не легнеш?

— Исках всичко да свърши — каза Динев. — Мисля, че опасност вече няма. Комунистите са добри организатори, а за Брезов особено ще внимават.

— Аз няма да спя.

— Аз също.

— Тогава знаеш ли как да направиш кафе, без да събудиш Неда?

— Знам.

Динев излезе. Скоро се върна с голяма порцеланова кана и чаши. Скарлатов наля в кафето доста голяма доза коняк.

— Динев, ти винаги си ме учудвал и ако не те познавах, бих помислил, че поведението ти е нелогично. Защо помогна на Брезов?

— Аз работя за Търговската банка и фамилията Скарлатови.

— Но ти си бивш полицай.

— Бивш!

— Смяташ ли, че подаването на оставката ти навремето ще заличи следите ти?

— Не смятам. В очите на хората аз ще остана полицай с всички последствия, произтичащи от това.

— Страх те е от възмездие?

— Не точно страх. Така би било, ако не го очаквах. Някога в католическия колеж изучавахме философия. Платон е казал, че възмездието се ражда в мига на престъплението.

— Ти не си убивал, нали?

— Лично не. Но какво от това? Даже когато съм могъл, съм спирал убийства, мъчения или съм помагал на жертвите, доколкото съм успявал.

— Тогава защо стана полицай?

— Защото над мене трябваше да се извърши съдба. Желанието ми за образование, работата ми в Банката, детската ми любов към Франция и Париж ме накараха да направя тази стъпка. Тук никой не е виновен. Аз сам реших.

— Инспектор Жавер на Виктор Юго е прототип на идеалния полицай в литературата. Щеше да бъде завършен образ, ако Юго не го бе накарал да изпитва душевни терзания.

— Юго е прав! Познавам мнозина блестящи полицаи, с изявени способности. Те завършиха като най-долнопробни палачи или се пропиха. Двама се самоубиха. Много от тях се превърнаха в животни.

— Тогава къде намираш грешката в себе си?

— Религиозното ми образование. Детството ми на чистата вяра в Бога. А после борбата между моя ум и религията… Или трябваше да стана монах, или полицай. За нещастие съдбата ме тласна към второто.

— А сега какво е отношението ти към Бога?

— Отношение на страх. В детските ми години и Бог бе различен. Изглеждаше милостив, всеопрощаващ. Христос-Бог на сираците и угнетените… Докато благодарение на ума си стигнах до отмъстителния еврейски Бог Йехова.

— Обичал ли си някога в живота си?

— Майка ми и баща ми, които не помня, но си ги представях… Негово Превъзходителство банкера Скарлатов. Той беше за разлика от другите реален, жив човек. Аз разговарях с него всеки ден, гледах го какво ще каже право в устата и помнех всяка негова дума. Той създаде в мене култа към разума. И така или иначе, станах нещастен.

— Значи ти е влияел като Сатана-Изкусител?

— О, не е точно така! Просто неговият ум бе толкова силен, че моята психика не можеше да издържи великото му превъзходство. Понякога имах чувството, че съм опитно морско свинче, с което той експериментира и наблюдава какво ще излезе.

— Нямам впечатлението, че беше толкова безчувствен.

— Не, разбира се. Той ме обичаше, но някак си по своему, и както самия него не можеше да разгадаеш, така и обичта му остана неразбрана.

— И един последен въпрос. Динев… Защо взе петстотин долара от Брезов?

— Защото той няма да забрави, че съм му услужил. За да не се чувства задължен. За да мине като проста сделка. Но името, което му казах, не може да се изчисли с пари. Върху тази плоскост поставена, работата ще остави в съзнанието му следи, че съм помогнал. А това е някакъв капитал за непредвиден случай. Той ще го анализира и ще разбере, че петстотинте долара, които съм му искал, не са ми трябвали.

— Само това ли е причината?

— Останалото е моя лична работа. Аз отдавна чаках момента, за да унищожа този мръсник. Имам свои сметки с него, които нямат нищо общо с комунистите.

— Говориш, сякаш предателят е вече ликвидиран.

— За мене, да!

Идването на Брезов остави дълбоки следи в залинялото от годините политическо съзнание на Скарлатов. Той започна да се взира в света около себе си не само от финансова гледна точка. Внимателно взе да следи събитията. Купи един мощен апарат „Блаупункт“ и до късна нощ слушаше на разни езици предаванията от цял свят. Така пред очите му се откри истинската картина. За Скарлатов наново, след толкова години, политическата осведоменост стана необходимост.

Няколко дни след заминаването на Брезов пристигна Динев с новината, че предателят е бил разстрелян посред бял ден като куче пред много хора на улицата. Беше невероятно убийство. Всички го коментираха. Никой не можеше да предположи, че този човек е предател. Имаше ореол на правдоборец. А разкритията, които направиха някои леви вестници за сътрудничеството му с полицията, подействаха потресаващо. Жертвите му бяха стотици.

Месец по-късно при Скарлатов дойде съветски търговски представител. Уреди му делова среща с индустриалци и търговци в своята Банка. Явиха се малцина, но сключиха сделки. Офертите, които представи съветският експерт, бяха отлични. Отделно насочи Карасулиев към петрола. Той с присъщия си замах разшири сделката и почна доставката на руски нефт. Отначало като газ за горене на лампи, а после и за автомобили. Години по-късно, когато започна Втората световна война и се прекъснаха всички връзки с Персийския залив, единствените запаси петрол на България бяха от една голяма доставка на Карасулиев от СССР. Той дори купи малък танкер, който сновеше по Черно море между руския и българския бряг.

За празника на Октомврийската революция Скарлатов получи покана за прием в съветската легация. Беше пищен като в императорско време, а посрещането — аристократично. Учуди се, че не само той, но и много от най-уважаваните политици, общественици и интелектуалци на България присъстваха на приема. С особено внимание към Скарлатов се отнесе търговският представител. Прие го като личен гост и го задържа в своето обкръжение. Имаха доста дълъг разговор по общите въпроси на взаимния икономически обмен. Така Скарлатов окончателно определи своята позиция. И тоя път не го направи само от инат, но и от убеждението за неограничената свободна търговия. А това не се гледаше с добро око както от властите, така и от монархията.

Глава тринадесета

Август отминаваше, а горещините даже се засилиха. Скарлатов и тази година не замина на село. Беше го обхванала някаква затъпяваща хандра[228]. Отиваше сутрин в Банката и седеше в кабинета, без нищо да прави. После обядваше в „Юнион-клуб“, почиваше си малко в апартамента над Банката и пак влизаше в кабинета. След работа се прибираше във вилата, седеше с часове на прохладната тераса и сякаш волята да промени тоя ред го бе напуснала. Анастасия замина с дъщеря си и зет си. Йосиф стана почти единственият му посетител. Този експанзивен човек, роден за действие, линееше. И той нямаше почти никаква работа в Банката. Но разговорите с него му бяха додеяли. Въртеше-сучеше, винаги опираше до една и съща тема — да се обединят. Получи известие от Яна, че се е записала студентка в Оксфорд. Всичко минало неимоверно гладко. По-късно пристигнаха и две дълги писма. Имаше някакъв талант към описанията. В първото беше успяла да му предаде атмосферата на този прочут старинен град. Другото бе по-разнообразно… Имало една книжарница за много ценни древни книги, където можело цял ден да стоиш и четеш каквото щеш, само че прав, и стърчала с часове като кол. А за библиотеките пишеше с възторг. В тях можело да научиш за България повече отколкото в самата България. Да й е кабил[229] да спи в читалните — му пишеше тя. Излизала замаяна и щастлива… Завързала нови познанства — с една прекрасна индуска Бюлбюл, която разкошно пеела песни на староперсийски език. С един великолепен руснак — Юри, от емигрантите, — който знаел наизуст поемите на Пушкин, Лермонтов и Гумильов, разстрелян в революцията. Търсел я, за да разговаря с нея на руски. А Джими от Чикаго бил самата прелест — много весел и имал страхотна памет! Спомнял си всичко от тригодишна възраст насам, дори собственото си раждане! (Ха-ха-ха, нали, папа?) Но за България нищо не знаел и като го помолила да пусне първото й писмо, попитал за какъв континент да купи марка. Представяш ли си, папа? Просветила го малко и сега залегнал да чете история на България. За рождения й ден се събрали четиримата и прекарали чудесно. Всички й донесли подарък — кутии сладолед! Голям смях беше, папа… Разтворила наслуки Библията и забола пръст в страницата, за да види каква мъдрост ще улучи за рождения си ден, както правела мис Стенли. Този път също й се паднало много хубаво изречение: „Обрезването е нищо и необрезването е нищо. Важно е да спазваш Божиите заповеди.“ Получила поздравления и от Карасулиеви. Била измислила сюжет за трик-филм а ла Дисней — война, животните изскачат от Зоологическата градина. Из разрушения град още се стрелят помежду си хора. Животните ги обезоръжават. В Зоологическата градина отвеждат да живеят хората, а животните остават в града и се устройват братски. Какво ще кажеш, папа?… Сънувала много хубави сънища. Сънувала, че върви по една хълмиста, меднозлатиста земя — без растителност, но излъчваща мека топлина. Стигнала до една дълбока цепнатина, изпълнена с кристална вода. Чула шум от много хора и ги видяла да вървят на отсрещния бряг. Искали да прескочат цепнатината, но не могли. Между тях бил и той. Тя го извикала и му протегнала ръка да скочи, но разстоянието било голямо. Направила още едно усилие и внезапно се появила светлина между ръцете й като мълния. Изведнъж той се намерил до нея, на другия бряг. Чудесно, нали, папа?… Ходила на гости у мис Стенли и прекарала два дни при нея…

Няколко вечери подред Скарлатов препрочиташе писмата й, за да заспи с радостно чувство. Но и този път не й отговори, понеже не обичаше да пише писма. Тя знаеше това още в Швейцария и не му се сърдеше. Скоро щеше да секне желанието й за просторни излияния и щеше да се задоволи само с весели картички.

И тази августовска сутрин след Голяма Богородица Борис седеше в кабинета и вяло четеше борсовите бюлетини. Сезонът на курортите не бе свършил и борсите се намираха в застой. На бюрото чакаха новите броеве на три списания — „Вю“, „Илюстрасион“ и „Нейчър“. Но не посягаше още на тях, тъй като денят бе прекалено дълъг. Българската преса прегледа рано-рано във вилата. Влезе Спас. С годините той не се променяше, ако не се смята, че стана още по-пълен. Иначе беше акуратен, но Скарлатов винаги се питаше дали в моменти, когато не се разправяше с колата — а те бяха по-голямата част от денонощието — мисли нещо.

— Какво има? — попита го той.

— Чака Ви посетител.

— По каква работа?

— Ами не можах да разбера.

— Да отиде при главния счетоводител.

— Иска лично с Вас да говори.

— Какъв е на вид?

— Млад човек, недобре облечен.

— Тогава го пусни.

В кабинета му влезе наистина млад мъж, със загоряло, открито, бръснато лице и прави, кестеняви остри коси. В ръка държеше малко старо куфарче с олющена мукава. Изглежда се бе мъчил да приглади косите си назад, но те непокорно стърчаха на издължената му глава. Имаше зеленикави придръпнати очи. Лицето му беше скулесто, но толкова слабо, че се очертаваха костите на черепа. Носеше окъсял панталон и обувки с връзки, напукани, но лъснати до блясък. Приличаше му на щъркел. Нямаше вратовръзка. Яката на снежнобялата му риза стоеше върху сакото разкопчана. Ръкавите му бяха малко къси, което засилваше впечатлението за извънредно дълги ръце с груби длани и пръсти, с дълбоко изрязани нокти. Изглежда, че работи с грес — помисли Скарлатов, тъй като въпреки упоритото чистене черните следи по гънките на кожата личаха. Дрехите му — явно не по мярка — бяха извънредно чисти. Един младеж, който работи до изнемогване, чистоплътен, подреден, с весел бодър поглед. Като цяло първото впечатление бе добро, даже много добро… Смущаваше го младостта му. Той явно се вълнуваше. Не знаеше какво да прави с ръцете и ту стискаше пръстите, ту ги отпускаше надолу. Трепкаше с миглите и на два пъти преглътна.

— Седни.

Младежът седна в края на фотьойла притеснен и остави куфарчето на килима до себе си.

— Как се казваш, момче?

— Кирил, Киро.

— Кирил чий?

— Киро Разбойников.

Скарлатов се усмихна.

— Името лошо. Да видим човека, откъде си?

— От Габрово.

— Това е добре. Работиш ли?

— Работя.

— Какво?

— Имам малка тъкачна работилница.

— Какво си завършил?

— Прогимназия.

— Нямаш техническо образование?

— Текстилен техник съм. Работя от дванадесетгодишна възраст в текстила. Чорбаджиите ме много уважаваха и от работник станах техник. Отдава ми се техниката, макар че не съм учил. Разбирам от машините повече от други техници с дипломи.

— И после?

— Отворих собствена малка работилничка. Отначало с двама работници. Сега сме…

— Седи и помълчи за малко, докато направя справка.

Скарлатов искаше да се обади на Динев, но се сети за малката картотека, настанена в специален шкаф в ъгъла на кабинета за всекидневните нужди на банкера Скарлатов, където можеше бързо да се справи от двата каталога: единият за предприятията, другият за собствениците индустриалци. В тая картотека се намираха всички фабриканти, дори притежатели на работилници с повече техника, а също и лица — перспективни за индустрията. Той се поколеба дали да се разрови. Не очакваше името на габровеца Кирил Разбойников да е там. Все пак отвори шкафа и почна да търси…

— Буква „Р“. Разбойников, казваш…

— Киро, Кирил…

За свое учудване той намери картон с това име. Взе го и седна зад бюрото. Прегледа бързо данните.

— Малка работилница, а какво горделиво име — фабрика „Български Лев“.

— Точно така.

— Нищожен капитал, но положително салдо.

— Заеми нямам.

— Шест работници — продължи Скарлатов.

— С мене седем. И аз работя най-много.

Скарлатов погледна дългите му, почернели от греста ръце с напукани длани.

— Не се и съмнявам. Машините — музейни експонати, купени от Хоринек.

— Той ги беше хвърлил под един навес. Стари, бракувани. Не ставаха за нищо! Купих ги за цената на старо желязо. Работех нощем след като се върна от фабриката. Но не само че ги пуснах в действие, а ги направих като нови. Сега работят безотказно.

— Производство — жакардови килими с материали, тоест парцали на клиента. В Габрово няма ли парцали?

— Колкото искаш!

— Тогава защо клиентът трябва да изпраща от другия край на България парцали? Или са много ценни?

Младият мъж се развълнува. Той се надигна от фотьойла и пак седна.

— Вижте, господин Скарлатов. Парцали мога да намеря даже без пари. Много от фабрикантите са затлачени от тях и няма къде да ги дянат. Биха били благодарни, ако ги освободя от боклука им.

— Тогава не разбирам…

— Ако произвеждах с мои парцали готови жакардови килими, разбира се, щяха да бъдат много по-евтини, а моята печалба много по-висока. Но има едно голямо препятствие. Трябва да им търся пазар. Килимите да минат през ръцете на много търговци и от печалбата нищо няма да остане. А когато хората изпращат собствени парцали, те мислят, че така килимът им излиза много по-евтин. И най-важното — аз избягвам посредник между мен и мющерията, клиента искам да кажа. Печалбата, макар и скромна, е чиста и отива в моя джоб. Имам от цяла България поръчки. Хората са доволни. Клиентелата се увеличава.

— Изглежда не си никак лош психолог… Но така ти имаш голяма кореспонденция. Кой ти я води, а също и книгите?

— Аз сам. Измъчих се, но научих правописа. Имам пишеща машина. Направих я от стари чаркове, но върви. След като работниците си отидат, сядам на масата и уреждам документацията, понякога до зори… Пиша писма по цяла България, лепя марки и на сутринта ги пускам. Досега клиент не съм излъгал. Ползвам се с добро име.

Скарлатов отново го изгледа и помисли, че въпреки природното си здраве, този млад, амбициозен и неглупав мъж скоро ще капне.

— Имаш ли спестени пари?

— Двеста хиляди лева.

— В коя банка са?

— Те са в мен. Не съм ги вложил никъде.

Разбойников посочи куфарчето си.

— От колко години е предприятието ти?

— От две.

— Двеста хиляди лева за две години не е лоша печалба. Семейство имаш ли?

— Не, господин Скарлатов. Аз искам да успея, а семейството ще ми пречи.

Скарлатов пак го погледна. Беше прекалено слаб. Дожаля му. Не, няма да издържи.

— Храниш ли се добре?

— Аз съм здрав и силен. Никога в живота си не съм боледувал. Обичам работата си. Обичам си работилницата. Работя като бесен. Ако искате ми вярвайте. Работниците ми се смеят. Та аз и живея в самата тъкачница.

— А сега да чуем за какво си дошъл при мен.

— Искам да внеса парите във Вашата банка.

— Защо в моята? Лихвеният процент е еднакъв навсякъде. Трябваше ли да се дигнеш от Габрово чак в София?

— Имам доверие във Вашата банка.

Скарлатов с любопитство следеше поведението на Разбойников. Още в първия момент му стана съвсем ясна целта на посещението.

— Разбойников. След като идваш в моята Банка и при мен лично, защо се опитваш да извърташ? С лъжа нищо няма да постигнеш. Дошъл си за кредит. Голям кредит, надхвърлящ далеч твоите жалки двеста хиляди лева. Защо ги носиш?

— За да повярвате в мен, господин Скарлатов. За да знаете, че мога да печеля. Така ще бъдете по-благосклонен към мене. Човек, който е спечелил и спестил двеста хиляди лева за две години, не е като тези, които направо искат кредит. Или за Вас това няма значение?

— Напротив! Има. Но ако още веднъж се опиташ да мамиш, да не казваш истината, ще те изгоня от кабинета.

— Простете, господин Скарлатов. Още съм аджамия.

— А защо не поиска кредит от Габровската банка, тя е силна.

— Силна е, но няма спукан свободен лев за кредити. А и желаещите са толкова много, че трябва да чакам години!…

Тези думи бяха сякаш потвърждение на примера, който Скарлатов често даваше, сравнявайки Габровската със Севлиевската банка. Двата града са на петдесет километра разстояние, а разликата в деловата активност от тук до небето! Касите на Севлиевската банка пращят от пари, тъй като тамошните търговци-фабриканти не разширяват предприятията, не строят нови фабрики, а само влагат капиталите си, за да получат нищожна лихва. Габровската, напротив, няма нито пукнат лев в касата. Раздала е кредити и е планирала такива за години напред. И въпреки това тя е далеч по-мощна от Севлиевската. Защото парите са в оборот. Индустриалците взимат кредити, но и влагат. Изплащат вноските с голяма лихва и банката натрупва капитали. Пуска ги отново в обращение. И така продължава това безспирно перпетуум мобиле с резултат — печалба!…

— А защо избрахте моята Банка? Аз вече не отпускам заеми на нови клиенти, на нови фабрики или отделни личности. Работим с ограничен брой стари клиенти и в повечето случаи кредитираме собствени фабрики, дружества и предприятия.

— Мислех си, че ще ме разберете и помогнете. Преди две години чух речта Ви пред индустриалците и търговците в Габрово. Бях правостоящ в края на залата. Аз помня всяка Ваша дума от тая реч!… Трябва да се издирват млади, способни хора, разбиращи от работата си. Да се кредитират. Да закупуват най-новата техника. Да се контролират от Банката, а после, когато дойде печалбата, да я влагат в търговските банки, а не в спестовните. Само така, казахте Вие, националният доход расте. А после още нещо важно — кредитирането е така или иначе риск. Но без риска на търговско-индустриалните банки не може да се прави промишленост. И последните Ви думи: „Аз, в качеството си на банкер, финансиращ индустрията, никога не съм се боял от риск.“

Скарлатов се развесели.

— С мои камъни по моя глава!

— Не беше ли така, господин Скарлатов?

— Добре помниш това, което ти е изгодно. А защо веднага след речта не ми поиска кредит?

— Тогава бях нищо. Аз трябваше да докажа, че съм способен млад човек.

— Не ти липсва самочувствие.

Скарлатов се взря в картона на Разбойников. Отново внимателно го проучваше. Без да вдигне глава, каза:

— Търговията с жакардови килими няма голямо бъдеще. Има и други конкуриращи предприятия. В скоро време пазарът ще се насити, освен ако правителството поръча да се покрият улиците на София с жакардови килими. И пак печалбата ще е нищожна. Когато говорих в Габрово, имах предвид не само индустриалеца, а и печалбата, която той ще вложи в Банката ми.

— Повярвайте, печалбата ще е огромна. Ще донесе милиони, които аз ще вложа при Вас.

— С целия ли си?

— Изслушайте ме, господин Скарлатов. Моля Ви…

Младият човек почти проплака. Той стана от стола. Стискаше грубите мазолести ръце, за да не треперят.

— Успокой се.

— Аз съм с целия си, господин Скарлатов. Не се касае за жакардови килими.

— А за какво, за диамантена мина?

— За ватено бельо, господин Скарлатов.

— Ватено бельо?

— Вие сте богат човек. И едва ли знаете какво точно е ватено бельо. Но народът го носи и предпочита пред всякакво друго. Войниците в армията също го носят. Или сте против?

— Пазил ме Господ, народът да ходи без бельо! Смятам, че за културата на една нация можеш да съдиш и по бельото.

— То е топло, здраво и евтино. Господин Скарлатов, аз се върнах от Германия преди две седмици.

— Я виж! И какво прави там? Откъде намери средства при твоята стиснатост?

— За да науча нещо ново, нищо не жаля! Стоях там цели четири месеца. Тръгнах с билет за влака, парче хляб и сирене. Но обиколих всичко.

— Като екскурзиант?

— Не ме вземайте на майтап, господин Скарлатов. Всъщност нищо не видях от Германия, с изключение на едно — текстилните фабрики. Самият аз поработих във фабрика за ватено бельо два месеца. Бяха доволни от мен. Там аз научих и купих всичко, което ми трябваше. Велика техническа нация са германците! От нищо нещо правят!

— Доколкото знам, ватеното бельо се получава от обработката на парцали, но чисти и качествени. А тези на фабрикантите са негодни и силно замърсени.

— Там е номерът, господин Скарлатов. Фабрикантите на текстил са затрупали всичко около предприятията с парцали и не могат да се освободят от тях. Плащат пари, за да ги изхвърлят. А в Германия именно тези парцали се обработват химически и чак след това ги използват.

— Интересно… Продължавай…

— Това е всичко, господин Скарлатов. Ако ми дадете кредит, ще внеса машини и химикали. Откраднах от германците всички производствени тайни.

С всяка изминала минута този млад мъж израстваше в очите му като бъдещ амбициозен фабрикант. Аскетизмът и фанатичната му вяра в успеха го караха да го уважава. Не му трябваше много да размишлява, за да разбере, че предложението е повече от блестящо, а човекът за изпълнение на замисъла — най-подходящият. И ето в банкера Скарлатов отново трепна тази отдавна неизползвана струна на хазарта. Той, без да иска, застана пред рулетката и си задаваше въпроса — да заложи или да се откаже?… Не че тази сделка представляваше нещо важно за него. Щеше да спечели левове, а те с всеки изминал ден се обезценяват. Играеха роля само в тяснонационалния пазар и никаква извън него. За банкера Скарлатов това не бе печалба, а игра на печалба. И въпреки тези разсъждения в него се надигна мистичното чувство, че откажеш ли се от печалбата, та каквато и да е тя, ще ти тръгне на лошо. И с този древен банкерски инстинкт той не можа да се пребори. Светкавично мозъкът му изчисляваше изгодите и на последно място пред очите му израсна нова, голяма, модерна фабрика, която щеше да бъде българска — част от националната индустрия! И макар че се колебаеше, той бе решил вече в себе си.

— Какъв кредит ти е нужен?

— Три милиона лева за малко предприятие.

— Много е при гаранциите, които можеш да дадеш. Има ли кой друг да гарантира за теб?

— Не, господин Скарлатов. Хората, които познавам, също търсят кредит като бесни.

— Три милиона? — пак повтори Скарлатов.

— Но по-добре е да ми дадете пет милиона, нали така, господин Скарлатов?

— Бих искал да проуча лично въпроса.

Разбойников извади от куфарчето една папка.

— Ето, господин Скарлатов, цялата ми документация. Тук са направени и съответните изчисления. Може да закупим машини и на старо, но не искам.

Той му подаде папката. Борис я сложи пред себе си.

— Казах, ще проуча въпроса. Нужно ми е време.

— Колко, господин Скарлатов?

— Я се дръж прилично! Да не си ми сайбия на времето!

— Простете, господин Скарлатов.

— А сега тръгвай.

— Мога да изчакам няколко дни в София.

— Един съвет — никога не притеснявай човек, от когото искаш пари! Нетърпеливи са измамниците.

— Аз не съм измамник.

— Казах ти вече!

Мъжът стана с куфарчето в ръка.

— Не ме пращайте за зелен хайвер, господин Скарлатов.

— Иди внеси сумата, която носиш, при касиера! Аз ще намеря начин да ти обадя, когато реша.

— Ще чакам, господин Скарлатов, с надежда…

Скарлатов не му отговори. След кратко колебание мъжът тихо затвори вратата след себе си.

Борис продължи да мисли за разговора с младия притежател на работилница за жакардови килими. Момчето беше явно неопитно в големите търговски сделки, даже наивно, въпреки че добре ръководеше своя малък бизнес. Но като излезеше на големия тепих, хитреците и чакалите скоро щяха да го смажат. Без подкрепата на Банката той нищо нямаше да направи. А замисълът му бе повече от интересен. Но на стари години той, Скарлатов, солидният банкер, да се намеси в такава доста несериозна сделка?!… Беше сигурен, че останалите лъвове точно така щяха да я приемат и да му се надсмеят. Но да видим какво е направил малкият вълк… Той разтвори папката на Разбойников и се зачете. Без да иска, се увлече. Свали сакото си и вече работеше като в млади години по риза. На отделен бележник си записваше съображения и цифри. Не отиде и на обяд. Свърши малко преди приключване на работата в Банката. Главата му се маеше. И започна тази така присъща на Скарлатов дейност, когато мозъкът му денонощно пресмяташе. Този банкерски мозък, който анализираше, претегляше от всяка страна, който виждаше опасностите, но и печалбата. И тази мъчителна работа за Скарлатов беше самият живот. Той чувстваше вече, че живее.

Още на другия ден сутринта извика Туше Динев и му възложи внимателно да проучи Разбойников. Така Туше Динев замина за Габрово. Борис, доколкото имаше някои пособия, се запозна с основни неща в текстилната индустрия. Още навремето, когато работеше върху труда на своя живот за историята на банковото дело, той бе обърнал внимание и на този отрасъл. Знаеше за него твърде много. Та не беше ли това началото на капитализма? Лионската коприна, английското вълнено сукно? И Маркс и Енгелс си служеха с примери именно от текстилните фабрики. Ако внимателно анализираше Наполеоновите войни и икономическата блокада, която Бонапарт наложи над Европа, текстилът играеше много важна роля. Англия се задъхваше от натрупаните платове, а Европа мечтаеше за английското сукно. Стигна се даже до парадокса френската армия да бъде обличана с контрабандно доставено английско сукно. От друга страна, текстилната индустрия бе много напреднала. В нея може би най-явно личаха техническият прогрес и постиженията на световната техническа мисъл. И ето сега ненужните, замърсени парцали благодарение на високоразвитата техника се превръщаха от боклук в стока. Ударът според Скарлатов бе неоценим. Дори беглите изчисления на вероятния вътрешен пазар при пускане на евтино ватено бельо подсказваха удивителни печалби. По принцип памучното бельо бе скъпо. В България не се произвеждаше памук. Внасяше се третокачествен от Египет, Индия и Америка. Което бе още по-лошо, не се внасяше пряко от български импортни фирми, а по клиринговата спогодба, от германците. Това значеше още едно перо за тях, при което вносът се оскъпяваше. Ватено бельо от стари памучни парцали, и то негодни, които не ставаха за нищо, беше печалба почти без инвестиция.

Динев му доведе един инженер от фирмата Хоринек, австриец по народност. Влязъл в конфликт с нея, поради което го уволнили. Скарлатов проведе с него продължителен разговор. Станаха му ясни много неща от текстилната индустрия. Специално се спря на памучната вата и необходимите машини. Водеше си подробни бележки. Австриецът, от своя страна, го снабди с няколко помагала по текстил, отразяващи най-модерните тенденции на производството в света. Наложи се две вечери упорито да чете. И тук орловият му поглед се спря на нещо, което му направи силно впечатление, а именно щрайхгарната прежда. Тя можеше да се произвежда и от стари вълнени парцали по специална технология. Машините бяха скъпи, но вълната също, особено тая за производство на платове. В повечето случаи се внасяше. Местните породи овце не даваха доброкачествената вълна, от която може да се произвежда конкурентоспособен текстил. Това беше вторият пункт, на който се спря Скарлатов. И ето как идеята да се използват стари вълнени парцали и грубата вълна на местните породи овце започна да расте и на дълбочина, и на ширина. Скарлатов даде простор на мисълта си. Защото замисълът на Разбойников, макар и нов, макар и оригинален, страдаше от един съществен дефект — общ за всички български индустриалци, а именно — игра на дребно.

Има втори разговор с австрийския инженер. Беше откровен към него, тъй като инженерът напускаше България огорчен и озлобен към фирмата Хоринек. Самият той даде великолепни идеи. Скарлатов знаеше вече, че от щрайхгарна вълнена прежда може да се плетат чорапи, да се изкарат и по-груби платове за шинели и предимно одеяла. Последните щяха да имат неизчерпаем пазар в България и трябваше да минат дълги години, докато го наситят. Но на въпроса му към инженера — ще могат ли да произвеждат по-фини вълнени платове — той не бе в състояние да му отговори. Каза му, че всичко зависи от качеството на щрайхгарната прежда и че в тази насока за повишаване на качеството й има още много да се прави. Но това бе повече въпрос на изобретателство в областта на техниката. А в техническите възможности и изобретателния дух на Разбойников той не се съмняваше.

Скарлатов познаваше мнозина фабриканти, почнали от нищо, които почти сами с голи ръце си бяха направили машините. В тази насока особено се откройваха габровци. Те разполагаха с легион от великолепни техници от световна класа. Но инженерът му съобщи и една неприятна новина. Хоринек, а според него и групата на Бонеке, се готвеха също да започнат производство на щрайхгарна прежда. Всичко зависеше от това кой ще уреди изкупуването на вълнени и памучни парцали, така че да има индустриално приложение. И тогава, след дълъг размисъл, Скарлатов стигна до заключение, че главният снабдител ще бъдат армията и нейните складове. И още нещо — че производството би било осигурено за дълги години, ако успее да вземе в ръцете си монопола по снабдяване на армията с ватено бельо, одеяла, платове и чорапи. Така се оформи в главата му грандиозен замисъл.

Той плати за консултацията на австриеца голям хонорар, с което донякъде намали болката му от уволнението. Освен това се уговориха срещу съответно комисионно той да бъде главният експерт при доставка на машини от Германия — най-добрите и по възможност доставени по най-бързия начин, за да изпреварят конкурентите. Но за това нямаше защо да пришпорва австриеца. Той бе озлобен и мечтаеше да си отмъсти на неблагодарните работодатели. Така замисълът на Скарлатов най-после започна да се оформя и в крайна сметка нямаше нищо общо с малката, околийска идея на Разбойников. Но Борис не беше индустриалец. Той бе само Бог-Създател. Изпълнителят трябваше да бъде друг. И от тоя момент започваше рискът. Беше ли в състояние Разбойников да изпълни такава грандиозна задача? Но по-подходящ нямаше! Значи трябваше да заложи на него. И Скарлатов, със своята решителност, заложи милиони. Така той се намеси в една игра, която никога не бе предполагал, че ще играе.

За целта се срещна първо с полковник Найденов, вече от запаса. Замеси се в преврата на деветнайсти май 1934 година. Измъкна се невредим. Минаваше за антимонархист и се ползваше с известно уважение. Но това, което правеше впечатление, бе, че офицерите, които извършиха преврата, бяха така или иначе свързани с индустрията. Повечето от тях се превърнаха в крупни акционери или притежатели на предприятия и мини. Други се сдобиха със завидно недвижимо имущество — къщи и апартаменти, от които събираха солиден наем. Някои от тях участваха в дирекционните съвети на частните банки. Българското офицерство въобще се бе втурнало да печели. Иначе, като организатори, бяха незаменими. Армията ги бе направила такива. А след преврата, когато загубиха властта, най-умните от тях се насочиха в индустрията и търговията. Така стана и с полковник Найденов. Като бивш военен той посредничеше в много сделки между индустриалци и армия. Участваше в търгове и аукциони[230]. Но до баницата, до най-важното — оръжейната индустрия и покупка на оръжие и боеприпаси — не го допускаха. Над баницата се бяха надвисили неоялите се генерали и висши офицери. Ето защо полковник Найденов беше в опозиция.

Разговорът между двамата премина доста сложно. Полковникът искаше да разбере какво готви Скарлатов. Последният му задаваше глупави въпроси дали ще има разпродажба на военно имущество. Борис внимателно водеше разговора. Сякаш повече се интересуваше от конски сбруи и каруци, а също от бронз, старо желязо за претопяване и стомана. С такова впечатление остана Найденов. Но между другото Скарлатов научи това, което искаше. За да освободят складовете, военните щяха да разпродадат в най-близко време старо обмундирование и униформи, останали още от Балканската и Европейската война. Сбогуваха се сърдечно. Борис му даде да разбере, че може би в най-близко време ще го потърси.

Така той заживя с тревогите на Разбойников, без последният да има и понятие за това. Защото сделка от такъв мащаб той не можеше да проведе, дори Търговската банка да го финансираше с двойно повече милиони. Габровецът щеше да покаже своето умение във втория етап на индустриалното финансиране — в устройството на новата фабрика. Там, изглежда, имаше талант. А истински индустриалец-търговец Разбойников щеше да стане чак след години, ако има данни, тъй като търговията е занаят, за който са необходими десетилетия. А и тогава е въпрос дали ставаш добър в занаята. За цялата тази дейност в края на лятото Скарлатов не каза никому, не сподели с никого плановете си. Една седмица по-късно, след като получи благоприятен доклад от Туше Динев, той изпрати телеграма на Разбойников да пристигне в София.

Глава четиринадесета

На другата сутрин завари в чакалнята Разбойников — обръснат, с чистите си омалели дрехи. От него лъхаше на сапун и грес. Гледаше Скарлатов малко уплашено и се мъчеше да отгатне решението му. Той само кимна с глава и влезе в кабинета си. Дълго време не го повика. Не че имаше работа, а просто така, за да засили напрежението му, да го омаломощи и се появи в кабинета с половината от енергията, която е имал, преди да влезе. Една древна психологическа игра. Когато прецени, че прекалява, извика Спас да пусне Разбойников. Той застана треперещ пред огромното бюро, с изпънати като струна нерви. Не смееше да зададе никакъв въпрос. Скарлатов го погледна право в очите. Разбойников не издържа. Спазми разтърсиха лицето му. Чак тогава Борис каза:

— Приемам предложението да те финансирам.

— Благодаря, господин Скарлатов.

— Но не в този вид, в който си го представяш. На първо време отпускам един милион…

Разбойников преглътна.

— Господин Скарлатов, защо убивате надеждата ми?

— Ако по-нататък ме прекъснеш, макар още веднъж, ще те изгоня. С този милион ще закупиш химикали и памучни парцали.

— А машините?

— Тяхното внасяне е моя работа. Седни най-после!

— Не може ли аз лично да отида в Германия и ги купя?

— Те ще бъдат мои, както и фабриката, докато изплатиш кредита с лихвите. Ти само ще ми дадеш точен списък какво искаш.

— Защо, господин Скарлатов?

— Защото… защото това не е твоя работа! Мога само да ти съобщя, че Хоринек има същата идея, както нас. Готви се да уреди производството на ватено бельо.

— Но нали аз пръв се сетих?

— В нашата работа не е важно кой пръв се е сетил или измислил нещо. Печели този, който пръв осъществи идеята. Важното е да действаме в пълна тайна и да изненадаме противника. Иначе не бих започнал тази афера!

— От мене какво се иска?

— Да си затваряш устата и никому нито дума!

— Объркан съм, господин Скарлатов. Нищо не разбирам. Оставям се във Ваши ръце като на баща.

— А сега ми обясни възможно ли е производство на щрайхгарна прежда от груба местна вълна и всякакъв вид вълнени парцали, дори примесени с памук.

Разбойников изумен го погледна.

— Това е невъзможно, господин Скарлатов! Затова са необходими милиони!

— Ако ти ги осигуря?

— Не знам, господин Скарлатов. Нямам опит.

— Страх ли те е?

— Най-голямата фабрика за производството на прежди е фабрика „България“ от групата на Бонеке. Те имат и машини, и опит. Как бихме ги конкурирали?

— Като внесем по-модерни машини от тях и като им отнемем кокала от устата — с други думи суровината! Но ти не ми отговори за щрайхгарната прежда.

— Въпросът е много по-сложен. Прави се най-общо от вълна, напоследък даже от груба вълна, но не съм мислил достатъчно по въпроса.

— А какво е мнението ти за платовете на военните униформи?

— В миналото за войниците — шаяк, много качествен и здрав, а английски платове за офицерите.

— Подходящи ли са за индустриално ползване?

— По-добри не могат да се намерят.

— Обявен е търг от Военното министерство за продажба на стари униформи. Записах те за тоя търг.

— Кога е, господин Скарлатов?

— Утре. Днес искам да отидеш в склада на артилерийските казарми и лично да прегледаш мострите. После ще се върнеш и ще ми докладваш положението.

Разбойников скочи, но пак седна.

— Какво има още?

— Господин Скарлатов, машините за памучна вата и за тъкани от щрайхгарна прежда са различни. Последните са много по-скъпи. Аз исках да произвеждам само ватено бельо, защото парцалите ще взема на безценица.

— А пък аз искам и щрайхгарна вълнена прежда, тъй като с нея ще правим одеяла и платове. По такъв начин ще може дори да изнасяме и печалбата ще бъде във валута. Сега разбра ли?

— Но тогава кредитът ще стигне до…

— Милиони! — въздъхна Скарлатов. — Милиони, с които аз ще рискувам.

— Не е ли по-добре да опитаме с малко, скромно предприятие, за да видим как ще върви алъш-веришът?

— Тогава трябваше да отидеш в някоя пикана провинциална банка, да се пазариш две години и накрая пак да купиш бракувано желязо от Хоринек! А аз ти предлагам нещо друго. Фабрика, която за една или две години ще има производствен капацитет от милиони метри плат и одеяла! Е?

— Но тогава кой ще е сайбията?

— Ти, разбира се, с моя помощ!

— Аз… аз… цял живот няма да мога да Ви се изплатя. Не вярвам в чудеса.

— Ти си страхливец, Разбойников! И ме караш да се колебая в мнението, което си съставих за теб.

— Аз само питам, понеже вече нищо не разбирам…

— И не е нужно! Изпълнявай това, което ти кажа! Ясно ли?

— Тъй вярно!

Така волята на Разбойников бе смазана в минути и той разбра, че има един-единствен път — на пълно подчинение. Върна се в кабинета на Скарлатов след три часа. Униформите били много запазени, въобще военните имат определен ред в съхраняване на имуществото. Всички били в нафталин и съответно изпрани, преди да влязат в склада. Били на бали по десет в три групи: шинели, куртки и бричове. На търга отначало щели да ги предлагат на големи партиди и само ако не успеели да ги продадат, щели да минат към малки партиди.

— Пари имаш ли? — внезапно го попита Скарлатов.

— Нося в себе си пет хиляди.

— Достатъчно. А сега ще отидеш в най-добрия магазин за готово облекло и ще се облечеш в най-елегантните дрехи, а също и риза, вратовръзка и обувки!

— Парите ми трябват за друго.

— Пак ще ме нервираш. Разиграват се милиони, а ти имаш вид на поклисарче, което се влачи след попа и носи менчето с китка босилек. След като придобиеш друг вид, ще се върнеш тук точно в четири часа, за да подпишем договорите!

— Разбрах, господин Скарлатов.

В определеното време в кабинета на Скарлатов седяха най-добрите юристи от адвокатската кантора „Чернаев“. Те работиха целия следобед заедно със Скарлатов. Разбойников бе обвързан от всички страни. И когато се появи точно в четири часа следобед, договорите бяха готови за подпис. Пристигна и нотариусът. Започнаха с прочитането им. Разбойников си позволи да направи малка забележка, че лихвеният процент е висок. Скарлатов не си даде даже труд да му обясни, че в договорите е отразен официалният лихвен процент, който е за пред очите на данъчните власти и контролните органи, следователно двойно по-голям, дори безбожен. Но той нарочно поиска този висок процент по две причини. Първата, разбира се, заради собствената печалба. А втората — за да го обвърже така, че да го накара да работи и разширява предприятието, докато се изплати. Беше млад, способен, здрав и щеше да издържи. По любимото правило на стария банкер — кадърният човек не трябва да се жали! Иначе залинява. Така малкият скромен притежател на работилница за жакардови килими Кирил Разбойников, но с велики наполеоновски амбиции, компетентност и неизтощима енергия, влезе в големия бизнес за дни и се чувстваше като паднал от небето в тази непозната обстановка.

След като подписаха, Скарлатов стана и му стисна ръката. Огледа го от горе до долу. Костюмът, който бе купил, и всичко останало не бяха от най-добро качество. Но Скарлатов знаеше, че заедно с парите ще дойде и елегантността. Тя поне най-лесно се учи, почти без усилие, защото е част от човешката суета, външен белег на някакво превъзходство над останалите, както навремето царете и императорите са носели на гърба си скъпи, тежки и крайно неудобни дрехи.

На другата сутрин в двора на артилерийската казарма Разбойников и Скарлатов слязоха от блестящата лимузина, карана от Спас, който почтително им отвори вратата. Там ги чакаше полковник Найденов. Въведе ги в голямо хале — бивша конюшня, където все още се чувстваше миризмата на тор, странно примесена с острата миризма на нафталин. Отделните партиди за продан бяха акуратно балирани и подредени, а на дълга дървена маса стояха мострите. Скарлатов по навик опипа грубия плат на една войнишка куртка. Кой ли я е носил? В коя война е участвал?… Но по нея не личаха дупки от куршуми или шрапнели, медните копчета на куртката светеха с емблемата на българското лъвче. През това време полковник Найденов му обясняваше, че предстои подмяна на униформите във войската. Възползвайки се от световната конюнктура и по-специално от политиката на фашистка Германия, Царят и правителството започнали осъществяването на отдавна мечтания план за възраждане и модернизиране на армията. Ето защо разпродавали толкова много униформи, годни все още да служат. Полковникът заведе Скарлатов до едни табла, закачени на стената, където бяха нарисувани новите униформи за всички родове войска. Но Скарлатов нямаше отношение към тях. Интересуваха го старите. Той пак се върна към масата с мострите. Този път опипа и копчетата. Помоли Найденов да разтворят коя и да е бала с куртки. Свалиха наслуки една. Скарлатов огледа внимателно всяка от тях. Имаше всичко по нея. Там, където бяха скъсани, се виждаха кръпки. Общо взето, състоянието им бе добро, дори много добро.

— Нали Ви казвам, тия куртки довчера бяха униформата на войниците. Дори сега, ако се изгладят, могат да се облекат направо! Стои всяко копче.

— Не видях какви ще бъдат копчетата на новите униформи.

— Същите, няма да ги променяме. Те са внос от Германия. Излизат по десет стотинки броя.

Скарлатов не каза нищо. Имаше нужда от малко спокойствие, за да размисли. Излезе на двора и тръгна към колата, но Спас бе отворил капака на мотора и човъркаше нещо. Този човек през цялото си свободно време се занимаваше наистина само с автомобили и тук бе безспорен капацитет. Търсят го отвсякъде да си казва думата и като всеки тъпак е безпогрешен, каза си Борис.

Поразтъпка се из двора и отново се размисли върху начинанието, което предприемаше. Освен всички сведения, които Динев събра за Разбойников, по свои пътища той също потвърди замисъла на белгийското дружество „Хоринек“ да произвежда ватено бельо. Ето къде беше опасността! Да не бъдат изпреварени! Но в конкурентното дружество се разпореждаха не много инициативни хора. Те бяха доволни от монополното си положение като производители на вълнени тъкани и едва ли щяха да се стреснат от един неизвестен притежател на малка тъкачница. Скарлатов на това и разчиташе. И колкото се може по-бързо да се почне производството! В година-две на пазара трябва да пуснат стоката! А това значеше всичко да върви на колела. Едновременно да се закупят и материалите, и машините, и — не на последно място — да се построят временни дървени помещения, където да ги настанят, и да се почне работа час по-скоро, а бъдещият голям модерен завод щеше да се изгражда паралелно и едва след пет години можеха вече да настанят машините там. Но важно беше да почне производството!…

Знаеше също, че подобно начинание няма да може да осъществи сам. Но беше рано да създаде акционерно дружество. Трябваше да постигне известен успех и чак тогава можеше безболезнено да събере капиталите от новоизбраното акционерно дружество и да си върне в най-кратък срок изразходвания кредит. Така не само не губеше, но щеше да увеличи доста и основния капитал на Банката. Разбира се, контролния пакет щеше да запази той. Скарлатов си даваше сметка, че със закупката на вълнените парцали фактически отнемаше на останалите фабриканти възможността за в бъдеще да преминат към производството на евтина щрайхгарна прежда. По тоя начин си осигуряваше складова наличност, достатъчна за няколко години. Значи трябваше да спечели търга! Обзе го възбудата на хазартния играч. Разбойников вече не го интересуваше. Имаше и една неизвестна за останалите втора част, може би ахилесовата пета на идеята му, подадена от Разбойников — пласментът на произведената стока. Но световната конюнктура се развиваше благоприятно. Вълната ставаше все по-дефицитна и едни евтини щрайхгарни платове и одеяла щяха да намерят купувачи, както и ватеното бельо. Но главният купувач можеше да бъде само армията! Ето защо на всяка цена трябваше да спечели предстоящия търг на униформите. И не се съмняваше в успеха. Разбойников имаше всички качества на организатор на производството и едва ли някой можеше да го конкурира. Той непременно щеше да успее, ако дотогава не пукне от работа и глад, каза си Скарлатов и реши, че ще трябва сериозно да се заеме и с личния му живот.

Търгът на вълнените куртки, бричове и шинели започна късно, чак към обед, понеже преди това разпродаваха малки партиди колани, конски сбруи, каруци, самари и какво ли не… Лека-полека халето се опразваше от хора, но когато дойде време за главния търг, все още имаше записани доста желаещи. Благодарение на предварителната си намеса Скарлатов изигра лоша шега на кандидатиралите се купувачи. С неголям подкуп водещият търга — един майор от интендантските части — го обяви по следния начин:

— Обявявам търга на стари вълнени военни униформи нацяло, а именно: петдесет и две хиляди куртки, двайсет и осем хиляди шинели и осемнайсет хиляди бричове!

— Това е неправилно! — извика един от купувачите.

— Ако не се намери желаещ, тогава ще преминем на малки партиди. И така, обявявам търга за открит! Първоначална цена петстотин хиляди лева за цялата партида. Петстотин хиляди първи път…

— Петстотин и десет хиляди! — каза представителят на Хоринек, млад елегантен мъж със скучаещ поглед.

Скарлатов правилно го прецени, че не е лъв, а обикновен чиновник, инструктиран точно от шефовете си. Оставаше да разбере само едно — доколко му е таванът.

Той се обърна към Разбойников, който целият трепереше, блед като платно.

— Петстотин и петдесет хиляди… — прошепна му Скарлатов.

— Петстотин и десет хиляди първи път… Петстотин и десет хиляди втори път…

— Говори, ти казвам!

— Ама…

Скарлатов вдигна ръка. Водещият щеше да удари чука трети път, но се спря.

— Петстотин и петдесет хиляди! — каза Разбойников.

Гласът му беше толкова прегракнал, че се наложи да повтори думите си. В залата се чу едно: „А-а-а-а…“ Вече ставаше интересно. Даже някои, които се мотаеха на двора, се върнаха да наблюдават битката.

— Петстотин и петдесет хиляди първи път…

— Петстотин и шестдесет! — каза представителят на „Хоринек“.

— Шестстотин! — прошепна Скарлатов на Разбойников.

— Петстотин и шестдесет първи път…

— Шестстотин хиляди! — извика Разбойников. Всички в залата го погледнаха. Кой беше тоя млад, нескопосно облечен човек?… Никой не го познаваше, но всички познаваха Скарлатов и това, че той лично присъстваше на търга, ги интригуваше. Защо бе застанал този богат и могъщ банкер зад такъв пишлигар?… Явно нещо кроеше, но какво?… Всеки се мъчеше да отгатне.

— Шестстотин хиляди първи път…

— Седемстотин хиляди! — се обади глас.

Скарлатов се извърна. Кой беше тоя?… После го позна. Един възрастен мъж с шкембе, добродушен вид и голяма златна верижка на часовник, минаваща върху жилетката му през целия корем. Беше представител на текстилния концерн, основан от италианския сенатор Бонеке, с главна фабрика „България“ — най-голямата в страната за производство на прежди. Скарлатов веднага определи, че се явява като конкурент трета група. Познаваше представителя им като хитър търговец. Но едва ли групата на „Бонеке“ щеше да се намеси активно. Предположи, че таванът им е малък, но и на инат, за да го засегнат, увеличиха толкова непредпазливо цената.

— Седемстотин и десет хиляди! — обадиха се от „Хоринек“.

— Осемстотин! — прошепна Скарлатов.

— Седемстотин и десет хиляди първи път…

— Осемстотин хиляди! — викна Разбойников. Имаше вид на удавник.

— Осемстотин и петдесет хиляди — обадиха се от „Бонеке“.

Мръсно копеле, каза си наум Скарлатов. И още веднъж го обзе странното желание да вдига цената така, че да втресе Бонеке и му даде добър урок. Но какво правиш?! Целия смисъл на търга губиш, само и само да се разправиш с един хитрец!? Все пак няма да им дам партидата…

— Деветстотин хиляди — прошепна Скарлатов.

— Деветстотин хиляди! — извика Разбойников.

— Деветстотин и десет хиляди! — казаха от „Хоринек“.

— Деветстотин и петдесет хиляди! — добави „Бонеке“.

Представителят на „Хоринек“ въздъхна. Явно беше превишил тавана, определен от шефовете, и щеше да яде калай. И сега Скарлатов реши да разтегли нервите на търговеца от „Бонеке“. Явно и той отдавна беше преминал тавана.

— Деветстотин и петдесет хиляди първи път…

Заедно с нарастването на сумата нарасна и тържествеността на водещия търга. Сега той говореше бавно, между отделните съобщения правеше дълги театрални паузи.

— Деветстотин и петдесет хиляди втори път…

И ето, в тоя миг старият мошеник от „Бонеке“ започна да се поти. Той се обърна към Скарлатов. Последният го гледаше презрително. Сложи молитвено ръце пред корема си. А молбата беше отправена към Скарлатов и само към него.

— Деветстотин и шейсет — прошепна Скарлатов.

— Деветстотин и шейсет хиляди! — извика Разбойников.

Скарлатов погледна към представителя на „Бонеке“. Той си бършеше челото с носната кърпа, но стреснат пак сключи молитвено ръце — тоя път в знак на дълбока благодарност. Чиновникът от „Хоринек“ беше напълно обезоръжен. Той се огледа наоколо дали няма някой от големите шефове на фирмата. Но нямаше.

— Деветстотин и шейсет хиляди първи път… Деветстотин и шейсет хиляди втори път… деветстотин и шейсет хиляди трети път… Продадено!

— Господин Скарлатов, почти един милион… — проплака Разбойников.

— Да не са твои пари! Иди и уреди формалностите! Ето ти чекова книжка! Можеш да теглиш до три милиона.

— Ако подпиша, къде отивам аз, господин Скарлатов?!…

— Не бъди глупав! Аз ще киширам чека още днес! Чакам те на двора при колата.

Когато излезе под открито небе, светлината на слънцето го заслепи. Беше доволен, много доволен. Знаеше, че е победил. Скоро пристигна Разбойников. Той си бършеше дланите на ръцете в панталона, по стар навик на механиците.

— Нямаш ли носна кърпа?

— Имам. Ръцете ми са потни.

Пот на едри капки се стичаше и от лицето към врата му.

— Качвай се и дишай дълбоко! Дано дойдеш на себе си!…

Колата тръгна.

— Сега ще отидеш да хапнеш нещо и след това те чакам в Банката.

— Не мога ли веднага да дойда с Вас?

Скарлатов заповяда на Спас да спре в центъра. Габровецът покорно слезе. Когато тръгна, залитна.

Борис изпи на обяд само едно кафе. Разбойников пристигна скоро.

— Яде ли?

Той извади от джоба си сандвич с колбас. Беше го изял само до половината.

— Ето, господин Скарлатов… Повече не мога. Залегна ми.

— Е, добре, седни! Доволен ли си от сделката?

— Как да кажа…

— Истината, така както ти я виждаш!

— Ами… Малко скъпо, господин Скарлатов.

— Добре. Да изчислим! Една дреха колко излиза?

— Около девет лева.

— А според мен някъде към седем лева или седем и нещо.

Този път Разбойников така го погледна, сякаш пред него седеше малоумен.

— Но как, господин Скарлатов? — успя да каже той.

— Колко копчета има една куртка?

— Ами шест.

— А според мен повече! Забрави четири копчета на джобовете и две за пагоните. Лошо смяташ!

— Всичко дванайсет — поправи се Разбойников.

— И още две отзад на куртката, които поддържа колана.

— Ах, да… Но нали ние ги купуваме заради плата?

— Когато купуваш стелна крава, колко плащаш?

— По-скъпо, понеже ще има теленце.

— Е, добре. Ако продавачът не знае, че е бременна, а знаеш ти?

— Печелиш!

— Едно копче струва десет стотинки. Тия отзад по петнадесет, а на шинелите по двадесет.

— Разбрах, господин Скарлатов! Вие сте гений!

Скарлатов остро го изгледа.

— Похвалата ти е глупава, както и държанието. И според мен трябва да почнеш с копчетата. Ще вземеш работници.

— Ще наема циганки.

— Все едно! И акуратно да изрежат копчетата!

— Аз ще ги почистя с химикал на цели партиди и ще светят като златни.

— Чудесно, а сега прибирай се у дома, резачо на копчета!

— А с мен какво ще стане?

— Вероятно арогантен богат човек. Тези дни ще дойда лично в Габрово и ще посетя на място предприятието ти. Там ще решим всички останали въпроси!

Скарлатов стана от бюрото. Блед и измъчен, Разбойников му подаде ръка. След кратко колебание банкерът протегна своята. Но вместо да я стисне, Разбойников се прекърши над бюрото, задържа ръката на Скарлатов и я целуна. После почти избяга от кабинета.

Глава петнадесета

Винаги, при каквато и да е сделка, било малка, било голяма, Скарлатов минаваше през редица етапи. Първият беше началото, когато оформяше замисъла си. Най-приятният и радостен период! В мозъка си градеше сделката, разширяваше я или я намаляваше, изиграваше всички перипетии, докато бъдещето на сделката се очертаваше оптимистично. Вторият етап в осъществяването й, тоест техническият, беше вече неприятен. Тук се намесваха и други външни лица. Под негово ръководство те извършваха тази техническа работа. А накрая следваше най-мъчителната част — третата. След като вече се бе обвързал, след като от Банката са излезли парите, идваха лошите мисли, депресията, песимистичното настроение за перспективите. Колкото първият етап бе радостен, толкова третият безрадостен. Той не знаеше на какво се дължи този психологически феномен, но така или иначе щеше да премине, както преминава болест. Достигаше понякога дъното на отчаянието. Обикновено в тоя трети период контрасилите се обединяваха и почваха да атакуват. Именно тогава той знаеше, че ако не действа, е загубен, а не му се действаше. Но реалността, обстоятелствата го задължаваха да не стои със скръстени ръце. И той почваше… Отначало бавно, по малко, а след това загряваше все повече и повече и се хвърляше изцяло в битката с трудностите. А резултатът идваше след години, когато вече страстите и чувствата му улягаха и оставаше споменът за нещо и неприятно, и приятно. Само етапът на замисъла бе за банкера Скарлатов същността на банковата работа. Тогава се печелеше или губеше войната, тогава нещата се решаваха. Една малка, незабелязана грешка водеше до провал в бъдещето. Ето, именно първия етап той оприличаваше на идеята за Бога-Творец. Но Бог беше непогрешим, а банкерът — човек, затова винаги съществуваше възможността да сгреши.

Той познаваше редица банкери с блестящи способности, които сгрешиха само веднъж и изчезнаха от терена на битките завинаги. Други направиха редица — на пръв поглед не съдбоносни грешки, — но ги направиха в серия и пак ги стигна участта на първите. Трети грешаха, падаха до дъното и после, за учудване на всички, се надигаха и почваха отново. Това бяха инатчиите банкери, любимите герои на Скарлатов. Те се биеха до последния дъх. Имаше още една малка група банкери, които понякога губеха, но не фатално. Изглежда бяха родени под знака на Везните. Защото отчитаха и възможността за загуба, а след загубата — възможността да се възстановят. Те си правеха изводи от всяка сделка, от всяка банкова операция и никога не повтаряха грешката при следващите подобни ситуации. Навярно Скарлатов би се приближил именно към тази последна група банкери, ако с години те успееше напълно да потисне чувствата и ентусиазма, завладяващи го при всяка нова сделка.

И ето сега, завършил блестящо първия етап на банковата операция с Разбойников, той седеше в кабинета си няколко дни след търга и се мъчеше да определи откъде ще дойде ударът. Затова когато Йосиф Карасулиев влезе при него, стори му се като някакво видение. Ендорската вещица[231] извиква сянката на Самуил, му мина през ум. Но ведрият вид и усмивката на Йосиф бързо разсеяха подозренията. Приятелят му хвърли върху бюрото на Скарлатов един вестник. Беше възбуден.

— Чел ли си го?

Борис го погледна и веднага позна това хумористично вестниче, което се занимаваше с най-долнопробно клюкарство, но имаше своите многобройни читатели.

— Виж на първа страница!

— Но защо си толкова нетърпелив, Йосифе? Седни първо…

На първа страница видя карикатурата или по-скоро своята глава. Представляваше една пирамида от парцали, покрили тялото му и стигащи вече до устата. Отдолу пишеше: „Помощ! Давя се в парцали!“ В първия миг му стана криво, но като погледна Йосиф, направи голямо усилие и се усмихна добродушно в ролята на човек изненадан, но не чак толкова неприятно… Тази му реакция малко озадачи Карасулиев. Тоя мюзевир е подготвил турска пиеса, но аз ще му пресека целия творчески плам, каза си Скарлатов. Все така любезен, Борис му сипа мастика, а на себе си коняк. Сега, вече в по-спокойна обстановка, Йосиф реши, че е дошъл неговият тур. Той не можеше да забрави майтапчийските издевателства на Скарлатов по повод страдивариуса и рисунката на Рафаел.

— Какво ти става, Йосифе, онемя ли?

— Вълнувам се за тебе… Каква грандиозна идея! Не можех да повярвам! В Банката ли ще складираш парцалите? Не, няма да ги побере… Вероятно на двора под форма на египетска пирамида… Само да няма вятър да ги разнесе, понеже ще затлачат цялата чаршия!…

— А ти, Йосифе, дойде тази сутрин да ме зарадваш с вестника и да превариш всичките ми доброжелатели?

— Ако искаш, вярвай! Самият аз не съм на себе си от радост за теб! Но дойдох с предложение…

— Да го чуем!

— Навремето в Солун камилите бяха нещо като магарищата в София. Често се срещаха по сокаците и друмищата. Та ако ти подаря две камили да пасат на двора, покрай египетската пирамида от парцали, достатъчни са ти два бурнуса[232] и желаещите ще могат да се снимат, качени на камилите върху фона на пирамидата. А на хоризонта — зданието на Търговската банка! Красиво, нали?

— Така ли?

— Ами по мои изчисления парцалите ще надминат Хеопсовата пирамида. По един лев да взимаш на фотография, ще си на кяр!

— Ще помисля, Йосифе. Като идея не е лошо…

— Ще трябва да предупредиш и пожарната команда да е готова, та ако се запалят парцалите, да не опушиш Двореца!…

— Де да бяха парцали, щеше да ми е по-леко…

Скарлатов пак се загледа в карикатурата. Йосиф предпазливо попита:

— А какво са, ако не парцали?

— Аз на тоя вестник трябва да изкажа благодарност за карикатурата!…

— За да ти направят още една ли?

— Драги Йосифе, като бъдещ филмов продуцент вероятно си чул за така наречената мания за пъблисити[233], заляла света. Не е важно с какво ще се прочуеш — с парцали или със страдивариус! За предпочитане са парцалите — те са оригинални и досега не са употребявани за горната цел. Важното е да говорят за теб, даже да ти се смеят, но името ти да не слиза от първа страница. Това също е капитал, да не кажа печалба. Хората харчат луди пари за подобно нещо, а аз го получавам безплатно.

— Абе… имаше един такъв луд в древна Гърция… дето подпалил храма, за да се прочуе, как му беше името…

— Херострат! Но моите парцали нямат нищо общо с него!

— Ама и аз това им казвам — Скарлатов не е луд! Познавам го отдавна!

— Ако ме познаваше, Йосифе, нямаше да направиш грешка да се кълчиш тази сутрин като шебек в кабинета ми, впрочем в карикатурата е допусната неточност…

— Каква?

— Ами сбъркали са, като са нарисували парцали…

— Краставици купуваш — краставици рисуват! Парцали купуваш парцали рисуват хората!

— Ако бяха нарисували банкноти по хиляда лева, щеше да е по-точно…

Карасулиев трепна. Усмивката слезе от лицето му.

— Така си и знаех! Затова и дойдох тази сутрин. Ще ми обясниш ли какъв зулум си намислил?

— Купувай парцали, Йосифе, и то колкото се може по-скоро и в по-голямо количество! По възможност вълнени, но и памучни — и чисти, и мръсни…

— Черги ли ще правим?

— Засега не говори в множествено число! А понеже си приятел, ще се помъча да ти обясня…

Скарлатов и сам искаше да се срещне с Карасулиев по повод на сделката. Знаеше, че всички ще посрещнат акцията му саркастично. А Йосиф му трябваше, за да го убеди по възможност да участва и по тоя начин да сподели риска си. Сега сам му се натресе. Борис подробно му обясни всичко — и перспективите, и докъде е стигнал. Когато ставаше въпрос за печалба, Йосиф слушаше извънредно съсредоточен, без да прекъсва Скарлатов. Зададе няколко въпроса. Със свойствения си търговски, проницателен ум той веднага напипа слабите места и рисковете на сделката. И когато започна своето кратко обобщение, беше убедителен. Доказа му обратната, рисковата страна. Борис почти се примири, че Карасулиев няма да се намеси. И просто така, за да каже нещо, го попита:

— Ти би ли участвал в сделката?

— С теб винаги!

Отговорът му го учуди.

— Това противоречи на принципа ти да не сключваш сделка, която, първо, не носи валута и, второ — да купуваш парцали! Това те унижава…

— Би ме унизило, ако начело на аферата не стоеше ти! Под твоята сянка аз, Йосиф, ще добрувам.

Скарлатов знаеше една съществена слабост на Карасулиев. Той панически се боеше да не изглежда смешен. Затова никога не би участвал в сделка за купуване на парцали. Една такава карикатура би го смазала психически. Но сега зад Скарлатов, който от нищо на тоя свят не се боеше, щом като целта му беше ясна, той се реши.

— И още нещо, Борисе. Даже да загубя, няма да ме е яд. В края на краищата, това ще бъде първото общо предприятие, което двамата заедно ще финансираме. Та ако не те нервирам, смятам, че днес положих основния камък на нашето обединяване.

Този път Скарлатов не избухна, той правилно разбра, че сделката с Разбойников никак не интересува Карасулиев. Дори не му е нужна. Но той жертваше парите си за друга цел, отиваща далеч до обединяване на двете банки!…

Седмица по-късно Скарлатов замина с колата за Габрово. По шосето горите наоколо жълтееха и червенееха. Отдавна не бе пресичал България. Видя му се много красива в есенната премяна. Очите му жадно попиваха богатството от багри. Дивеше се на розово-цикламените, дори лилави проблясъци сред тях. Почувства как напрежението му изчезва и душата му се отпуска в мир. Взираше се ту в прозрачносиньото небе, ту в шарените склонове на височините, ту в лъкатушещата чиста линия на хоризонта. Всичко бе обвито сякаш в пашкул от особената копринена светлина на есента — тънка и лъчиста като паяжина. И както винаги в подобни състояния, мислите му се рееха и с лекота минаваха от тема на тема… Погледна лентата на пътя… Земя, където планините никога не чезнеха, където полето никога не свършваше… Скарлатов ценеше Габрово и за това, че беше от малкото, съвсем малкото български кътове, в чиято история доминираше просветителската и градивна слава над тая за хайдушките подвизи, разруха и кръвопролития. Някъде беше прочел… 136 народа са се извървели тук… И всеки бе оставил какво?… Костите си!… Още стърчаха из цялата страна — накуп и самотни — хълмовете на тракийските гробници или в най-добрия случай — минарета на жалки джамии. Войни, робство, въстания… а в почивките братоубийства!… България му приличаше на един огромен жертвеник, където непрекъснато се вършеха излияния с кръвта на най-добрите й чеда. Особено в тая наша Македония, където и от неговата кръв бе капало!… „За Петрова душа — две оки ракия“, сети се Скарлатов. Бе чул тия невероятни думи от Динев и Карасулиев. Дали само страданията, немотията и невежеството бяха направили така, че човешкият живот в очите на българина нямаше много висока цена?… Или нещо генетическо е заложено в клетките ни? А може би прокоба?… Та не е ли обикновено явление у нас да отнемеш живота на противника си за лични облаги, за „народното дело“ или по поръчка?!… И до ден-днешен — разсъждаваше той — всички класи, всички слоеве — от най-имащите до най-бедните, от най-образованите до най-безграмотните — в последна сметка смятаха насилието едва ли не за единствено и естествено средство за преобразование и прогрес. Дори Ботев не е отишъл по-далеч от „… лошия с ножа по глава“. И какво ли ни чака още занапред?… Само богомилите, само те единствени в цялата българска история са били безусловно срещу насилието!… Каква ли страшна и величествена гледка са представлявали, когато са излизали, пеейки, от пещерите — жени и деца, стари и млади, начело със Съвършения! И са заставали отпред… И срещу тях дрънчи с оръжието държавната рат. И започва сечта… Те падат в кръв и писък, но непоколебими в това, че да търпиш нападение от враговете, значи да им се противопоставяш, в противен случай — се съгласяваш с тях. Така са твърдели Христовите светии. И като тях богомилите са отправяли молитвен поглед към Небето, изпълнени с абсолютната вяра в Божията любов като избавление, цел и смисъл на човека. Мнозина войници, стъписани, се обръщали в бягство, а други са полудявали… Всичко това Скарлатов живо си представи и за миг потръпна от собствените си видения. Но какво знаем, какво се говори у нас за богомилите?! Че били против царете и болярите и насъсквали народа срещу тях! Все откъм касапската страна на историята, каза си Скарлатов. Изглежда, че тя ни е най-понятна… А за другото? Нищо или почти нищо… Но ти, ти би ли бил щастлив от такава вяра?… Не знаеше. Но им завиждаше…

Скарлатов подскочи. Силен тласък прекъсна размишленията му. Моторът изрева. Спас преваляше някаква баирчинка на шосето. Боже Господи, каза си той, и сред тая пищна природа отново ме налитат мрачни мисли?! Какво става с мен?!… Той пак се загледа в разноцветните весели хълмове покрай пътя и въздъхна. Може би единствено в Габрово от цялата страна атмосферата, духът на хората бяха по другояче насочени?… Там поне винаги се говореше за стока, за имот и къде какво са съградили по широкия свят… А това в тия объркани времена не бе никак малко!… Защото трудно прехвърля поглед българинът отвъд Стара планина, за да вдигне очи към необятната Вселена и стигне до онова философско извисяване — макар и безпочвено, макар и без полза в момента, но което в крайна сметка облагородява народите!…

Автомобилът навлезе в града. Той не се славеше като архитектурно оформено селище. Но тук всяка къща, всеки дюкян или терен служеше за нещо, от което се изкарваха пари. Всичко бе извънредно прагматично. След като разпита, бързо намери работилницата на Разбойников. Беше малка, невзрачна, недобре осветена. Повече приличаше на голяма барака. Становете един до друг, шумът неимоверен. Хората работеха, без да се отделят от машините. Намери Разбойников край реката. Там, на открито, група циганки изрязваха копчета от военни дрехи. По работен комбинезон, с гумени опинци на краката, той даваше своите указания. Когато видя Скарлатов да слиза от колата, с привично движение избърса ръцете си в панталоните и се затича към него.

— Каква чест, господин Скарлатов! Жалко, че не можах да Ви посрещна както трябва. Не Ви очаквах…

— Ще отложим за следващия път. Но ако и тогава не ме посрещнеш в собствения си дом, със собствена кола и в елегантен костюм, а не в омаслен комбинезон, тогава наистина ще се разсърдя!…

— Но аз работя, господин Скарлатов.

— Ти си вече фабрикант, Разбойников! А видът ти е на палячо. Иди и се преоблечи!

По-късно се върна в костюма, купен в София.

— А ако трябваше да ме поканиш у дома си?

Разбойников се изчерви.

— Тия дни ще взема нова квартира.

— И ще се храниш от днес в най-добрия ресторант на града!

— Ама защо, господин Скарлатов? Аз съм здрав!

— Всеки е здрав, докато се разболее!

Закупените униформи бе складирал под временен навес. Може би няма квартира и костюм, но работата е започнала както трябва, на широка нога… Група работници строяха бетонен под направо върху земята и в момента правеха циментова замазка.

— Ще издържи машините — каза Разбойников — и ще го покрием, преди да паднат дъждовете.

Разбойников лично го запозна с тъкачницата за жакардови килими. В това време вече се беше разчуло из града, че банкерът Скарлатов е пристигнал, че автомобилът му е спрял пред работилницата на Киро Разбойников. Скоро се появи откритият фиат на големия индустриалец Пенчо Семов — стар приятел. Скарлатов винаги се учудваше на замаха у габровци, но Семов направо го изумяваше. Освен в текстила той смело се набутваше в какви ли не индустрии и с каквото се заемеше, печелеше. За него казваха, че камък да хване, на злато го превръща. И този човек, израсъл в средата на България, в континентално-планинска част, не се поколеба да се намеси и в чисто морски работи. Той постави началото на корабостроенето в България. Изглежда, доста го бе обладала закъсняла любов към морето, защото построи пансион за девици в причудливата форма на параход, който стърчеше над Габрово — най-забележителната постройка там.

Имаше славата и на широк човек, който по царски посрещаше гостите си. Той не даде и дума да се издума Скарлатов да отседне другаде, освен при него. Същия ден Семов много му помогна. Ставаше въпрос за спешно закупуване на терен, подходящ за новата фабрика, която тепърва щеше да се строи. Но машините бяха вече поръчани, скоро щяха да пристигнат и временно да ги настанят в дървени помещения, с бетонен под. Авторитетът на Семов бе такъв, че още същия ден се събраха на заседание общинските съветници и без много формалности продадоха изгодно посочения терен. Отделно, по желание на Скарлатов, Разбойников купи място за вила — бъдещия му дом. След като приключи с техническата част, Семов заведе госта у дома. Посрещна го по патриархален български начин. Менюто се състоеше от подбрани народни гозби. Отдавна Борис не се бе наслаждавал така на българската кухня. Без да крие от Семов, му обясни сделката и той пожела да участва. Делът от акции, които щеше да закупи, го правеше третия по сила участник след Карасулиев. Така бъдещото предприятие на Разбойников за ватено бельо и щрайхгарна прежда финансово бе напълно осигурено. А в компанията на такива ортаци като Карасулиев и Семов всеки можеше да пее. От своя страна, Семов му разказа доста неща за българския търговски флот. По принцип Скарлатов се съгласи да финансира строежа на кораби. Семов му съобщи и една тайна. Карасулиев поръчал три малки танкера за Черно море.

Обядът завърши късно. Все пак остана време по светло да отидат с Разбойников в складовете му за парцали. Сложил вече главата си в торбата, той незабавно наел много прекупвачи и за дни натрупал огромно количество мръсни парцали на безценица. Гледката накара Семов да се усмихне и той каза:

— Киро бе, ти ще затлачиш реката с парцали, бе!…

— Нека ми се смеят, а аз да печеля, нали така, господин Скарлатов?

И в Габрово Скарлатов не намери спокойствие. Още щом се прибраха в дома на Семов, започнаха да се точат фабриканти, банкери, разни занаятчии, търговци и — иска не иска — трябваше да разговаря с тях. Накрая, притиснат от всички, се съгласи на другия ден да говори пред деловите хора на Габрово. В тоя Манчестер на българската промишленост Скарлатов се разкъсваше от противоречиви чувства. От една страна, знаеше какво грози държавата в един бъдещ конфликт, който беше неизбежен. А, от друга страна, именно тук, в Габрово, той си възвръщаше вярата в една бъдеща европеизирана България. С такива индустриалци можеше да се гордее всяка развита капиталистическа страна — смели, инициативни, събрани, пестеливи, изумително работоспособни и най-важното — с изявено чувство към новото и към модерното.

Той винаги се възхищаваше и сочеше примера на тия търговци-предприемачи след Освобождението, които в шаячни дрехи прекосяваха Европа с малка табелка на ревера, написана на френски: „Не знам чужди езици освен български, пътувам за Манчестер, помогнете!“ Скарлатов отпреди не споделяше мнението на повечето хора в страната, че габровци били стиснати. А и самите те не се чувстваха угнетени от епитетите и присмеха по техен адрес. Борис, напротив, ги намираше за широки хора, а легендите за стиснатостта им — остатъци отпреди сто години, когато габровци са полагали началото на промишлеността у нас и като всяко начало е трябвало да се ограничават в личния си живот в името на едно благополучно и разумно бъдеще. Че кой истински капиталист не е почвал с ум-разум и с пестеливост?!… В Габрово вече растеше второто поколение индустриалци, а не занаятчии с амбиции, стигащи твърде далеч. Следващото поколение, мислеше си Скарлатов, ще излезе вече на световния тепих. Та те още сега напират към европейските пазари.

Учуди се на препълнената зала. Само в Габрово можеха да се съберат толкова много хора по такива на пръв поглед скучни, чисто финансови въпроси. Те го чакаха и когато влезе, всички станаха на крака и му ръкопляскаха. Той се развълнува. Това беше признание към неговата личност, към неговото дело, към неговия ум. Защото похвала от такива хора, и то габровци, значеше твърде много за един банкер — и Скарлатов оцени достойно техния ентусиазъм. Той не се задълбочи върху финансовата конюнктура, както напоследък често правеше това. Тя по същество водеше до война и застой — било в индустрията, било в търговията. Каза истината по въпроса, но без да набляга излишно на песимистичните си прогнози, тъй като в безсънната нощ, предшествала събранието, той реши, че ще бъде неправилно да обезверява тия истински дейни българи. Скарлатов не можеше да си позволи да парализира цвета на българските индустриалци, защото — продължаваше в мислите си той — каквото и да се случи — било германци, било французи, било руснаци или американци — това, което се построи, ще остане тук, в България. Той се спря обстойно на друг важен въпрос — за опита на индустриалците. Основната му мисъл беше, че истинският индустриалец трудно се създава. Тук играят роля възпитание, традиции, неизтощимо желание за материално замогване, за добър живот, за място в пазарите на света. Дори всичко, според Скарлатов, да бъде съсипано от войни или от каквото и да е природно бедствие, но ако се запази индустриалецът със своя опит, със своята деловитост, винаги ще се почне не отново, а от високо равнище!… Даде като ярък пример съсипаното в последната война стопанство на победена Германия. Тя се изправи на крака и благодарение на опита на своите индустриалци и на техния замах. Индустриалец с опит — ето къде е началото на всяка промишленост! Всичко останало са подробности — капитали, пазари, машини… Само човек, който твърдо знае какво иска и още по-важно — знае как да съгради идеята си — е истински индустриалец! Той би построил фабрика даже в пустинята и тя ще заработи там.

Тези думи на Скарлатов ентусиазираха присъстващите. Сякаш дадоха някакъв смисъл на тяхното съществувание, на тяхната дейност, на тяхното значение в обществото. Гордост почувстваха всички в залата. Скарлатов се спря и на търговците. Индустриалци имаха, но търговци на едро, които да пласират стоката, тоест второто звено — оптовата[234] търговия, — габровци нямаха или беше само в наченки. Всеки се стремеше или сам да продаде, или в най-добрия случай залагаше на няколко търговци, които според Скарлатов нямаха капацитета да бъдат трансмисията между производител и купувач. За пример даде Пловдив. Там според него бяха най-добрите търговци на България, вече с европейски опит. Донякъде и в Русе имаше стари традиции, но кой знае защо те отмираха. На габровци им стана малко неприятно от тая констатация, но трябваше да признаят в себе си предимството на пловдивските търговци. Налагаше се смело да търсят пазари даже на загуба, защото стоките им, по думите на Скарлатов, не отстъпваха по здравина и качество на най-добрите световни образци. Позова се на текстила. При едни по-разнообразни и по-художествени разцветки, съобразени със световната мода, тъканите щяха лесно да пробият и на чуждите пазари.

След речта на Скарлатов в залата се разнесоха продължителни ръкопляскания. Мнозина искаха да говорят лично с него. Той не можеше да се измъкне. Тук вече се намеси Разбойников. Беше довел няколко свои работници — едри, селски момчета, които го слушаха като Господ. Благодарение на тях Скарлатов напусна салона. Разбойников не жалеше усилия да покаже на всички габровски индустриалци кой е той и кой стои зад него.

— По-кротко, Киро! — смееше се Семов. — Ще изпотепаш хората…

Дълго след заминаването на банкера в Габрово се говореше за неговата реч и се цитираха негови мисли. Индустриалците бяха окрилени. За разлика от другите градове в България, където се смяташе дори неприлично хората да разговарят за пари, тук строго финансовите моабети съвсем не бяха необичайни нито по кръчмите, нито в интимния кръг на семейството. Още по стара традиция, когато бащата се връщал у дома, той разказвал на челядта си какво е спечелил през деня и винаги бил слушан с внимание и интерес. Така че за Габрово разискванията по речта на Скарлатов бяха нещо съвсем естествено.

Една година по-късно фабриката на Разбойников заработи и първите ватени гащи и фланели се появиха на пазара. Усилено се градеше корпусът на модерната фабрика, а заедно с него и къщата на Разбойников, който все пак се наложи тя да бъде построена в двора й. С помощта на Карасулиев — некоронования Сатана-Изкусител, пред когото никой не можеше да устои, подкупиха военната интендантска комисия, генерали, министри, депутати и спечелиха търга на армията за около три милиона бройки различно бельо за войниците. Това бе достатъчно не само да се изплатят разноските, но и да остане чиста печалба от милиони.

Разбойников взе да изкупува акции от другите акционери. Скарлатов и Карасулиев добродушно го оставиха да прави това. В края на краищата скоро контролният пакет ще бъде в него или ще стане едноличен притежател — тази цел Разбойников не криеше. Тия двама сурови хора в бизнеса се радваха, че расте ново вълче в глутницата, обещаващо да отиде далеч в йерархията. Затова го покровителстваха като роден син. Така на мастиленосиньото нощно небе на българската индустрия блесна ярко нова звезда — звездата на Кирил Разбойников.

Глава шестнадесета

Сряда, 16 юни 1937 година, 5 часът сутринта. Разсъмнало е, но слънцето още не се е показало. София спи. От Двореца през западната желязна порта излизат три леки коли и с пълна скорост се понасят към булевард „Мария-Луиза“ по посока на гарата. Групата журналисти, които цяла нощ са обикаляли с автомобили около Двореца, единствени виждат ескорта и тръгват след него. Леките коли завиват след гарата и влизат в двора на католическата болница „Княгиня Клементина“. Цяла България знае, че Царицата е отново бременна, но за това не се говори. Първото й дете е момиче — княгиня Мария-Луиза. Сега всички очакват престолонаследник. Родилните болки започват след полунощ. Край леглото са тайният медицински съветник — проф.д-р Валтер Щьокел — директор на университетската гинекологична клиника в Берлин, проф.д-р Димитър Стаматов — директор на университетската акушеро-гинекологична клиника в София, и проф.д-р Гюнтер Шулце — главен лекар на университетската гинекологична клиника в Берлин. След кратък консилиум към 5 часа сутринта те решават, че августейшата[235] родилка трябва да бъде заведена за хигиенична сигурност в Клементинската болница. Изглежда условията за раждане в Двореца не са от най-добрите, а може би професорите се опасяват от усложнения и предпочитат да имат подръка операционна. Царят цяла нощ е бдял пред леглото на Царицата. Той лично я качва в колата. Пристигат в болницата в 5,30 часа. Журналистите застават на пост пред нея. Скоро пристигат още коли. В една от тях е министър-председателят Георги Кьосеиванов. Тримата професори и софийският лекар Димитър Балабанов влизат заедно с Царицата в операционната. В 5,40 часа повиканите за случая лица се събират в преддверието пред операционната, а те са: Георги Иванов Кьосеиванов — министър-председател, Александър Петров Огнянов — министър на правосъдието и пазител на държавния печат, Константин Георгиев Панов — началник на царската канцелария, д-р Владимир Пенев Матеев — управител на Клементинската болница, асистентите от болницата д-р Иван Карамихайлов и д-р Драгомир Александров. Царят е в операционната и присъства на раждането. В 6,40 часа вратите на операционната широко се отварят и всички в преддверието се поканват да влязат. Те заварват следната картина: августейшата родилка е на масата, покрита с чаршаф. Професор Щьокел държи в ръце голо новородено момченце. Странното е, че пъпната връв, която свързва Царицата с отрочето, не е прерязана. Опитът на августейшите фамилии през вековете е наложил този ритуал, за да няма никакво съмнение, че детето е на Царицата. Пъпният кордон се прерязва в присъствието на всички. Понякога и царуването има своите неприятни страни. Професор Щьокел дава изявление, че момчето се е родило без никакви трудности и усложнения и няма дефект. Дъщерите на италианския крал са красиви, плодовити и лесно раждат. Подписва се и актът за раждане на престолонаследника. Дава му се името Симеон княз Търновски.

В 9 часа сутринта 101 топовни гърмежа разтърсват София, последвани от биенето на всички камбани на черквите, воя на сирени и автомобилни клаксони. Обявяват се три дни неприсъствени. Веднага след топовните изстрели на площад „Александър Първи“ започва да се събира тълпа. Налага се да бъде охраняван от войска. Люлее се море от народ. С много усилия на полицията и армията успяват да накарат хората да се оттеглят по страничните улици към площад „Александър Невски“, където ги задържат няколко часа, а напливът расте. Едва към 11,30 часа — вече организирани в колони — бавно потеглят към Двореца. Там са пристигнали министрите и други официални лица. Човешката маса като лава се движи към източната порта на Двореца. Струпаната охрана едва я удържа, за да я отклони пред сградата. Негово Величество и малката принцеса Мария-Луиза са застанали на балкона и приветстват манифестацията. Изглежда, Царят е по-съобразителен от охраната и извиква от балкона: „Майор Бърдаров, пуснете народа да влезе!“ Огромните железни порти на източната страна се отварят. Всички нахлуват в двора и бавно минават под балкона. Своевременно се отваря и западната порта, така че сега манифестацията се носи като река край самия Дворец. Войниците от охраната са приплеснати към стените на сградата. В това време се задават първите войскови части начело с генералитета. Те грубо пресичат на две манифестацията, за да минат покрай Двореца. Едва след тях наново пускат народа. Към 13,00 часа започват да минават групи на юнаците, студентите, опълченците, туристическите дружества, автомобилистите, колоездачите, занаятчийските сдружения и така безкрай… Целия ден! Докато се слеят с факелното шествие през нощта. България е полудяла. В София се дава безплатна трапеза за десет хиляди души. На различни места в столицата са струпани бъчви с вино от царската изба. Всеки може да пие и пие до трупясване. Една подир друга следват разпоредбите на правителството. Успехът на учещите се в Царството се повишава с една единица, което значи, че всеки завършва учебната година и никой няма да повтаря. Абитуриентите до един благополучно получават диплома. Само Университетът както винаги се опъва и не дава никакви облаги на студентите. Помилвани са почти всички криминални и много политически затворници. Това е най-голямата амнистия, давана досега в България. Облекчават се длъжниците по несъбраните данъци. Истерията скоро обхваща и цялата провинция, като взима вече уродливи форми. Населението на различни краища подарява с лека ръка общински гори, пасбища и цели планини на родения престолонаследник. Даровете от общините са от масивно злато. Софийският кмет инженер Иванов поднася златен сервиз за храна на принца. По всички черкви на царството се отслужват молебени. Шествие от владици и попове, облечени в блестящи златни дрехи, начело с хоругвите, минават по улиците на столицата и градовете. В еврейската синагога олтарът е обвит от трибагреник. Край него са застанали председателят на ционистката организация Буко Леви, главният равин доктор Хананел, представители на православната църква на софийската община, на Двореца, на Съюза на инвалидите. Пред олтара са строени в униформи, със знамена членове на организациите Макаби и Берит Трумпелдор. Слово произнасят председателят на Консисторията Ели Басан и доктор Хананел. Но всичко това помръква пред пищността на благодарствения молебен в катедралата „Александър Невски“, където присъства цар Борис…

… И докато истерията е заляла българската земя, същия ден, в който се роди княз Симеон, в красивото бяло здание на Търговската банка стана едно скромно тържество — обединението на двете най-големи индустриално-търговски частни банки на България. Тази на Скарлатов и Френско-Нидерландската банка на Карасулиев. И двамата не се поколебаха в решението си да не отменят по случай раждането на престолонаследника своя празник. Разпуснаха още сутринта чиновниците, заради неприсъствените дни. И Карасулиев, и Скарлатов бяха определили за своето тържество именно сряда, която винаги се е смятала за Деня на търговеца. Присъстващите бяха малко: Борис Скарлатов, Йосиф Карасулиев, Туше Динев, Елиазар Фархи, професор Иванов, двамата юристи от кантората „Чернаев“, нотариусът и мистър Гордън — представител на американските банкови обединения. Той беше млад човек, облечен елегантно, с късо подстригани като четка коси. Чужденецът се вълнуваше от това, което става на улицата, и от любопитство искаше час по-скоро да се свърши ритуалът тук. Скарлатов носеше фрак, Карасулиев също. Борис застана зад бюрото.

— Господа, да пристъпим към подписване на договора за сливане на двете банки!

Една по-малка маса в средата на кабинета с две празни кресла очакваше бъдещите съдружници. Спас избута напред креслата. Скарлатов и Карасулиев седнаха. Туше Динев подаде две златни автоматични писалки. В мига преди да подпише, Йосиф весело и лукаво погледна Борис. Той не му отвърна на усмивката и със замах сложи своя едър подпис. Карасулиев също, силно наведен над договора. Динев мина с попивателната. Двамата затвориха папките и застанаха един срещу друг. Карасулиев срещу Скарлатов. Размениха си официално документите и си стиснаха ръцете. Всички изръкопляскаха. Скарлатов почука по масата. Присъстващите млъкнаха.

— Господа. Днес ние извършихме едно дело, което неминуемо трябваше да стане отдавна, но е факт чак сега, в 1937 година. Гигантските банкови концерни — това е бъдещето на банковото дело в света! Само така ще можем да финансираме огромните строежи, небивалото развитие на индустрията, да повдигнем нивото на страната, а оттук и на хората! Защото човек чувства себе си като личност, когато има пари. Ние не сме спестовна банка, за да заблуждаваме редовия вносител с малък, но сигурен процент, колкото да му стигне за едно прилично погребение. Ние сме търговска банка, финансираща цивилизацията; банка, която избира най-способните личности на нацията, банка рискуваща, в която са концентрирани преди всичко мисъл и воля! Ние сме военачалниците, които водят атаката за прогреса. Ние прокарваме световните мостове между страните на планетата, златните финансови мостове, без които единението на човечеството никога не може да се осъществи. Защото търговията е като езика — начин за общуване между хората.

Отново се чуха ръкопляскания. Карасулиев се изкашля леко и заговори:

— Щастлив съм, че ще работим заедно. И тъй като ние не се споразумяхме върху точното име на бъдещата банка, предлагам да остане… — тук той направи дълга пауза — Търговска банка Скарлатов и Ко. Това е моята дан на почит към великия финансист, големия човек, генералния директор на Банката Борис Скарлатов!

Отново проечаха ръкопляскания. Йосиф се обърна към американеца на английски:

— Господин Малкълм Гордън, няма ли да кажете нещо?

Младият мъж трепна. После се усмихна и отговори:

— Щастлив съм да присъствам на това тържество и в качеството си на пратеник да пожелая на новата банка дълъг живот, а на нейните основатели — здраве и успехи! На добър час!

Част втора

Глава първа

Сградата, в която се настаниха обединените банки, бе тая на Скарлатов. Карасулиев беше купил навремето една красива къща в центъра на София, която преустрои за Френско-Нидерландската си банка. Сега тя се превърна в централа на Командитното му дружество. Самият Йосиф се пренесе в бившия кабинет на Неделев. И той нямаше обичай да преустройва. Единственото му нововъведение беше някакъв голям хладилник, а зад витрината, която служеше за бюфет — празна по времето на Неделев, — нареди бутилки алкохол. Новото положение на Скарлатов като генерален директор му приличаше малко на английския кралски двор. Той царуваше, но не заповядваше. При такъв пъргав, делови и неуморим сътрудник като Карасулиев двама дейни директори биха довели Банката до… разпадане. Всяка сутрин работата започваше с кратко съвещание помежду им. Обикновено говореше Йосиф. Той надълго и широко разказваше всичко — какво се е случило и какво им предстои през деня. Същевременно поемаше и голямата част от задачите. Често на съвещанията присъстваха Фархи (ако не беше в провинцията по работа) и Туше Динев. Карасулиев вече не се страхуваше от него и сега, успокоен, цъфтеше в качеството си на втори директор. Между тия двама приятели от детски години — Туше и Йосиф, по-късно съперници и дори врагове, отново се създадоха дружески отношения, дори нещо повече. И двамата имаха в кръвта си нагон към сплетните, коварството, ценяха хитростта и особено обичаха да подложат динени кори на противника. Тук вкусовете им бяха еднакви. За Скарлатов оставаше официалната, представителната част, срещи с важни клиенти или одобряване на сделките. С авоарите в левове, които донесе Карасулиев, Банката отново се превърна в най-мощната търговско-индустриална банка на България. Но политиката на ограничено кредитиране, и то само на собствени предприятия, си остана постулат в дейността им.

В новата банка като цяло работеха чиновниците на Скарлатов. Карасулиев не уволни своите хора. Едни остави в Командитното дружество, а на други намери подходящи места, така че сливането мина без сътресения и за двата персонала. В чакалнята пред кабинетите им винаги имаше тълпи, но те бяха клиенти на Карасулиев. По цял ден влизаха иизлизаха разни хора и когато Скарлатов отиваше при Йосиф, го заварваше в задушевен разговор с някого. Този човек работеше главно с думи, много думи, които забъркваха, оплитаха и събуждаха надежди у събеседниците. Защото той водеше разговора не от върха на поста, който заемаше, или от позицията на своето богатство, а предразполагаше клиентите, понеже се отнасяше с тях приятелски като към равни. Умееше така да поведе в необходимата посока, че създаваше впечатление у посетителя — сякаш той самият открива целта, към която всъщност го тласкаше Карасулиев. Но имаше и една съществена слабост. Беше от хората, които, по думите на Скарлатов, не могат да си седнат на задника. Когато се отнасяше до големи сделки или кредити за мощни индустриални предприятия, Карасулиев спазваше споразумението, но за дребните нямаше спирачка. Понякога Скарлатов му се чудеше, че финансира нищожни сделки и незначителни търговци със съмнителна репутация и печалба. Естествено в повечето случаи печелеше, но печелеше на дребно. Скарлатов не се възпротиви на тази му дейност. Разбра, че ако го ограничи, Карасулиев или ще се пропие, или ще се разболее. Принадлежеше към хората, които съществуват в движение и то бе тяхната същност. Той наподобяваше акулите, които ако спрат да плуват, се задушават, понеже така са устроени хрилете им. Получават кислород от водата, която минава през тях, само ако се движат, и то бързо. Те умират, ако ги оставиш в неголям басейн. Имаше още една особеност у Карасулиев. Събираше и помнеше много сведения, дори ненужни за работата им — било в политиката, било от частния живот на хората — и надълго и широко споделяше наученото със Скарлатов. Така той му стана нещо като око за живота не само в столицата, но и за цяла България. Едно критично око, което за съжаление виждаше сатанинската страна на живота, а не доброто и радостното. Но за един банкер това не бе дефект, а качество и Скарлатов го ценеше.

Тук обаче превъзходство имаше Динев. Докато Карасулиев се занимаваше повече със слухове и непроверени предположения, в които често интуитивно налучкваше правия път, при Динев доказването на истината за хората и нещата беше същност в работата му. Винаги точни и акуратни, докладите му бяха безупречни и по тях можеше да правиш своите заключения. С други думи, даваше материал за размисъл. Най-важният акт, с който Йосиф Карасулиев заслужи доверието на Борис Скарлатов, бе даването на пълните сведения за трезора на бившата си банка и чуждите й авоари. Те наистина бяха големи, но не колкото предполагаше. А това значеше само едно — че през всички тези години Карасулиев умело е блъфирал с величината на чуждите си капитали. И обратното. Докато Скарлатов смяташе, че Карасулиев е вложил малко пари в България, се оказа, че не е така — сумите надхвърляха всички негови предвиждания. Участваше със средства в различни предприятия, но най-вече в търговията с тютюни и в дружеството за петрол и смазочни масла. Беше се забил и в каучуковата индустрия, а също и в химическата. Притежаваше два търговски товарни кораба и три малки петролни танкера. Така Търговската банка му заприлича на една малка държава със своя флота.

И тази сутрин в края на февруари 1938 година работата започна с кратко съвещание. Присъстваха в кабинета на Скарлатов и Карасулиев, и мълчаливият Фархи, и Динев. И четиримата пиеха кафе. Това за Скарлатов бяха най-приятните минути от работата в Банката — Фархи дреме във фотьойла и сърба кафе, Динев непрекъснато шари с очи и иска да разбере какво мислят останалите, а Карасулиев се разхожда напред-назад по килима и масичката в средата му пречи. Трябва да я заобикаля.

— Борисе, колко искаш за тая масичка, веднага ти я плащам в брой! Направи ми целите крака в синкавици!

— Тя ми е талисман и значи е безценна. Но от мен да мине, можеш да я сложиш в кьошето и преди да напуснеш кабинета, да я върнеш на мястото й.

С помощта на Динев Карасулиев наистина премести масичката. Сега можеше да се разхожда безпрепятствено, изпъчил се като Наполеон.

— За днес каква е програмата? — попита Скарлатов.

— Обсъждане въпроса за тютюните.

— Само това ли?

— Ами малко ли е?! — каза Карасулиев. — Сделка от класа!

— Преди това искам да те попитам, Йосифе, какви шашарми правиш с Неделев?

— С това заспало копеле нямам нищо общо!

— Така ли?

Карасулиев подозрително погледна Динев.

— Динев нищо не е казал! Просто Стефан Неделев снощи дойде във вилата ми на дълъг разговор и не предполагаше, че между нас съществуват тайни.

— Виж какво, Скарлатов. Отдавна гледам как тоя мижитурко измъква изпод носа ми кокала. Взел е в ръцете си целия внос на филми. Кинотеатърът ще бъде завършен тази есен. Ако тебе не те интересуват филмите, мене ме интересуват. Има монопол за вноса на най-добрите кинокамери и прожекционни апарати от Германия.

— Мен ме интересуват печалбите.

— И мен! Затова ще му взема поне част от кокала. Вносът на американски филми ще осъществявам аз. Мистър Гордън вече направи нужното.

— А как? Ще ги купуваш? Това е много скъпо!

— Няма да ги купувам. Те ще ни дават под наем копията и всеки момент ще могат да си ги взимат обратно. Сега разбра ли? А без американските филми Неделев ще издъхне.

— Тогава не разбирам защо ти е нужен Неделев?

— Защото кината контролира той и ако иска, няма да позволи да се прожектират нашите филми. Споразумяхме се премиерите да бъдат в новия му кинотеатър и с разпространението да се занимава той. Взима мръсникът му голям процент, но още нищо не е решено! Когато сделката втаса, ще я обсъдим.

— Добре. Нека започне господин Фархи.

— Чакай, Скарлатов, още нещо искам да те попитам… Неделев само за филмите ли дойде да те посети чак на вилата?

— Не, разбира се. Имах през цялото време чувството, че е объркан и уплашен. Изглежда, германците вече са си показали ноктите и той почва да разбира, че сам не може да действа.

— Аз имам същото впечатление. Беше прекалено отстъпчив. А постави ли ти въпроса за печалба в чужда валута?

— Да, разбира се, но му казах, че самите ние сме в трудно положение. Накрая се унижи да моли да го включим в някоя външна сделка.

— Нито цент!

— Общо взето, авоарите му в Швейцария и Англия са ми известни, поне до времето, докато работехме заедно. А после, по сведения на Динев, при сътрудничеството му с германците са изтекли доста от тях. Ето защо е разтревожен.

— Предлагам да нямаме никакво сътрудничество с него.

— Напротив! Предлагам да държим пред носа му въдицата с долари и послушно ще плава след нея. Освен това той е единственият ни източник за дейността на германците, а също и за връзка с тях при нужда.

В следващия половин час Фархи подробно изложи сделката с американските тютюневи фирми. Изнасяха малка партида висококачествен ориенталски тютюн на цена с шейсет и пет на сто над немската, защото германците купуваха всичко, без да гледат качеството. Но, разбира се, в договора щеше да фигурира не истинската цена, а много по-ниска, за да се измъкнат от данъчните власти и осигурят долари направо в американски банки без прехвърляне. Сделката беше поначало добра, но дребна и малка за мащабите на тютюневата търговия, която развиваха немците в България. Накрая Йосиф каза, че изнася партидите с двата собствени товарни кораба, които вече са потеглили.

— Отсега нататък ще ви моля да ме уведомявате предварително за всяка сделка и нейното изпълнение, а не да ме поставяте пред свършен факт.

— Спестяваме ти нервите — каза Карасулиев.

— А какъв е процентът на мистър Гордън?

— Искаше двайсет на сто, но клекна на дванайсет.

— Още веднъж припомням споразумението ни — финансиране и кредити за индустрията — аз! Валутата — Йосиф! Фархи — тютюните! Ще помоля Туше Динев да събере точни сведения за авоарите на Неделев в конвертируема валута в чужбина.

Динев кимна с глава. Съвещанието бе свършило. Тръгнаха си. Карасулиев се забави.

— Какво искаш да питаш?

— Само за кината ли дойде Неделев при теб?

— Само за тях.

Карасулиев не каза нищо повече и си излезе. Но Скарлатов премълча, че главната цел на Неделев бе мина „Ураниум“. Ето вече години наред германците се мъчеха да се докопат до мината. Не че за Скарлатов тя имаше изключителна цена. Но фактът, че се опитваха да му вземат нещо, което му принадлежеше лично, го караше да излиза извън себе си от гняв. Така, както кучето ръмжи неистово, ако господарят му се присегне да вземе дадения от ръката му кокал, така и Скарлатов ръмжеше срещу всяко посегателство към „Ураниум“. Полека-лека мината се превърна в някаква непрекъсната травма в отношенията му с мощната финансова немска група. Те му предлагаха наистина забележителни условия за покупка — плащане в конвертируема чужда валута, висока цена. И вместо да се съгласи и спечели добри пари от сделката — което бе най-разумното, — той стана още по-неотстъпчив като магаре. В последния разговор Неделев не скри нищо от Скарлатов. Той направо му описа обстановката. България плуваше в немски води. Рано или късно германците щяха да вземат мината, без да дадат лев. Скарлатов искаше да му каже, че по-скоро ще я разруши, отколкото да я продаде, но усети колко детински би прозвучала такава закана. Той разбираше, че „Ураниум“ рано или късно ще му се изплъзне и не разумът, а инатът, великият скарлатовски инат, го караше да се противопостави на силните. Беше голяма глупост да ги превръща във врагове, но не можеше да се пребори със себе си и както при него често ставаше в порив на яд, той реши още същия момент да замине за мината. Даде нареждане на Спас и малко по-късно, без да уведоми Карасулиев, потегли за планината.

След около час бавен ход на ниска скорост, която виеше, те излязоха през една тясна клисура на обширна стръмна поляна и видяха малкото селище на мината. От кокетните постройки като алпийски вили — всички еднакви — както за работниците, така и за техническия персонал, се издигаше дим, навяващ желание за топлина и уют. Те бяха със стръмни покриви, целите от дърво, боядисани в бяло, а прозорците имаха дървени капаци.

Пред малките площадки се вееше бельо. Тук, в тая дивотия, цивилизовано живееха хора. Разположението им близо до боровата гора показваше, че инженер Думке бе избрал мястото с вкус и чувство за красота. Самата канцелария на мината представляваше дълга барака с равно място пред нея. Те изкачиха пътя и спряха пред бараката. Там вече ги чакаше Ханс Думке. В цялото му поведение се чувстваше, че е приятно поласкан. Покани ги в канцеларията. Тук нямаше печка. Изглежда, тоя нещастник тренира като Амундсен[236] за Южния полюс, помисли си Скарлатов. Все пак седна на стола. Една голяма маса със стъкло върху плота беше почти цялата мебелировка, ако не се смята шкафът с папки. Планът на мината висеше на стената. Скарлатов погледна през прозорците. Там в долината видя група деца с плетени шапки, ръкавици и пуловери. Те тичаха по стръмнината с лекота. На гърба си носеха ученически чанти като раници. Бяха доста на брой. Думке каза:

— Децата се връщат от училище. Всеки ден изминават по седем километра. Не ги пускаме само при снежна виелица.

— Чии са тези деца?

— На работниците и на моите сътрудници. Нашите деца знаят вече добре български.

Скарлатов заразпитва за живота в мината. Семейните си готвели вкъщи. Имали удобства — вода, канализация, електричество. За ергените и работниците без семейства — стол, където се хранел и Думке. Бил доволен. Имали и нещо като салон. Събирали се вечер, предимно в събота и неделя, и танцували. Купили радио и грамофон. Думке непрекъснато го учудваше с разнообразната си дейност, в която социалните грижи бяха важен дял от заетостта му.

— А къде са работниците?

— Долу в галериите. Работим само една смяна. Нали се разбрахме да не увеличаваме производството.

— Да, горе-долу е така. От своя страна, искам да Ви уведомя, че в момента се готвим да изнесем продукцията. Къде е всъщност флотационната фабрика?

— В ниското. Оттук не се вижда. Нарочно е далеч. При нас има деца…

— Разбирам.

— Но, господин Скарлатов, кажете какво ще правим с обогатената руда. Оловни контейнери нямаме. Принудени сме да я поставяме в дървени сандъци. Направихме нещо като навес. Но сами разбирате, че така няма да можем повече да продължим.

— Ето, господин инженер, една от най-важните цели на моето посещение. В скоро време ще ангажираме транспорт и ще доставим нови контейнери.

— Трябва да побързаме, господин Скарлатов. Времето вече не стига. Как беше на български… ножът опира до кокала.

— Какво искате да кажете?

— Фашистите идват. Не трябва по никой начин готовата руда да попадне в ръцете им.

— Инженер Думке! Вие разговаряте с мене като със съзаклятник. Не прекалявате ли?

— Аз, аз вярвах… аз вярвам, че Вие, господин Скарлатов, мислите същото.

— Аз искам да печеля пари и нищо повече!

— Недейте, господин Скарлатов, не давайте мината и рудата на нацистите! Вие не знаете какво готвят на човечеството!

— А на Вас откъде Ви е известно всичко? Може би от дядо Господ?

— Ще позволите ли да ви обясня?

— Не. Това, което ми е необходимо, аз го знам. Аз позволявам само това, което мен лично интересува, а не това, което Вас Ви вълнува!

Скарлатов стана и се насочи към плана на мината в голям мащаб.

— Елате тук, инженере, и ми обяснете всичко!

Думке отиде пред стената. Нещо се колебаеше.

— Ами обяснете най-после, дявол да Ви вземе!… Нямате ли показалка?

— Имам. Но, господин генерален директор доктор Скарлатов, виждате ли, това е едно нищо.

— Как така?

— Картата е невярна. Тук идват шпиони…

— С целия ли сте?

— Да, господин генерален директор, аз съм с целия си.

— И престанете с това генерален директор!

— Ще престана.

— А имате ли вярна карта, или в страха си сте я унищожили и блуждаете без ориентир из мината?

— Тя е в квартирата ми. Ако обичате, заповядайте…

— У дома Ви предполагам е студено като в кучешка колиба.

— Да, така е.

— Може би ще ме приемете на по-топло и уютно място?

— Ще помоля минния техник. Там е топло, има камина.

— Е, добре, да тръгваме!

— Нека господин генералният директор почака поне половин час, за да уведомя домакините и извикам приятелите си.

— Кои приятели?

— Как кои? Нашата немска колония.

— И те ли знаят всичко?

— Да, господин генера…

Скарлатов остро го погледна.

— След петнадесет минути всичко да е готово! Вие също! Разговорът с Вас, кой знае защо, протича крайно терсене.

— Съжалявам, господин Ваше Пре…

— Скарлатов!

След половин час Борис, придружен от Спас, се изкачи по стръмната пътека. Пред вилата на техника го посрещна жена му — дребна, извънредно спретната, усмихната, с черни очи и черни коси, което учуди Скарлатов. После се сети, че е еврейка. В камината на малкия салон горяха буйно цепеници. Там ги чакаше вече инженер Думке. Той стана, когато влязоха. Скарлатов освободи Спас. Жената го покани да се нахрани в трапезарията. Останаха сами. Някъде отдолу се чуваха детски гласове.

— Колко деца има техникът?

— Три.

В тоя момент влезе инженер-химикът, а след малко и техникът по работни дрехи. Сега вече разговорът се водеше на немски. Обясняваше Думке, но често се намесваха и колегите му. Дали тези хора са обречени, мислеше си Скарлатов. Поне засега са приютени… Какво ли ги чака, ако наистина нацистите ги докопат?

Жената на техника сервира чай. Скарлатов реши да прекрати разговора.

— И така, чакайте контейнерите и транспорта, за да изнесем обогатената руда.

— Кога, господин Скарлатов? — попита Думке.

— В най-скоро време!

— А не мислите ли, че ще бъдете изпреварени? — обади се техникът.

— Засега поне няма такива изгледи.

— Вие следите ли какво става в Австрия?

— Това няма отношение към нашия разговор.

— Всичко има отношение. Ние сме в капан, господин Скарлатов, и трябва да помислим как да се измъкнем, преди да е станало късно.

Скарлатов разбра, че идейният ръководител на групата и негласен водач, на когото останалите се подчиняваха, беше не Думке, а техникът. Химикът — мълчалив човек — почти не взимаше участие в разговора.

— Готвите се да бягате?

— Не искаме да Ви изненадаме неприятно. Ние сме Ви благодарни за годините, прекарани тук в сравнително спокойствие.

— Е, добре! Ако се наложи, ще ви помогна. Това успокоява ли Ви?

— Донякъде, господин Скарлатов.

— Щом се върна в София, ще наредя да ви осигурят визи. А съпругата Ви с децата може да тръгне тези дни.

— Това много ни облекчава — каза техникът.

— За къде предпочитате?

— За Палестина.

— А Вие лично?

— За мен, както останалите.

— Е, хайде по-весело! Вие сте просто изплашени, потиснати и не можете да разсъждавате.

— Дано да е така, господин Скарлатов.

Когато се завърна, Борис извика Туше Динев и му възложи да се заеме с паспортите и изходните визи на немците за Югославия и Чехия. Най-бързо се уредиха документите на жената и децата на техника за Палестина през Турция. Бяха пристигнали оловните контейнери. Само за седмица успяха да извозят готовата продукция до пристанището на Бургас и оттам я пое корабът на Карасулиев, който веднага отплава. По въпроса за мината Скарлатов се успокои. Дори сметна, че опасенията на немската колония са все пак преувеличени. Но в следващите дни събитията се завъртяха със замайваща скорост.

Глава втора

След световната криза от 1929 година икономическата обстановка започва да се подобрява. Във всички държави се забелязва стопанско оживление, включително и в Германия. Безработицата намалява, външният търговски обмен нараства. И ако само с една или две години се бе забавило установяването на Хитлеровия режим, може би светът щеше да бъде друг. Защото голямата лъжа, с която дойдоха на власт националсоциалистите в Германия, бе обещанието за икономическо благоденствие на нацията. Те се възползваха от подобрената световна конюнктура и я представиха като свое постижение, като резултат от гениалните прозрения на фюрера.

Общо взето, има три начина, по които диктатурата се снабдява със средства. Първият е за сметка на населението — чрез идейна обработка, вътрешни заеми под форма на помощи за държавата, зимна помощ, вноски в касите на националсоциалистите и така нататък. Вторият начин е принудата. Тук спада и криминалният обир на средства. На 9 ноември 1933 година започва знаменитата „Кристална нощ“, през която са нападнати и ограбени евреите в Германия. Опожарени са 177 синагоги, разгромени — 7500 магазина. Имуществото им се взима от държавата. При разбиването на големия ювелирен магазин на „Унтер ден Линден“ самите щурмоваци открадват скъпоценности на стойност милион и седемстотин хиляди марки. Присвоява се и се разхищава държавна и общонародна собственост като картини, музейни експонати и всякакъв вид ценности от националното богатство. И третият начин, към който рядко прибягват демократичните буржоазни държави, но без който терористичните режими не могат, е прекият път към войната. Тогава на индустрията се възлагат свръхпоръчки, безработицата изчезва, а изразходваните средства се възмездяват от завоюването на чужди територии и народи. Те трябва да платят разноските. Хитлеристкото „икономическо чудо“ използва и трите начина, но войната остана главната цел и средство за възмогване. Така бяха излъгани германците.

На 16 март 1935 година Германия едностранно анулира Версайлския договор и се отказва от неговите военни и външнополитически ограничения. Същия ден въвежда всеобща военна повинност — с други думи, възстановява армията.

На 7 март 1936 година германските войски завземат демилитаризираната Рейнска зона, където Франция е нямала право да държи армейски части.

През август 1936 година Хитлер изпраща до ръководителите на Третия райх меморандум. Същността му се заключава в искането след четири години германската икономика да бъде напълно готова за война и армията приведена в бойна готовност. Есента влиза в действие четиригодишният план на страната. Гьоринг дава лозунга му — „Оръдия вместо масло!“

На 25 октомври 1936 година Германия и Италия сключват договор, наречен оста Рим-Берлин.

На 28 ноември същата година Япония се присъединява към оста.

През ноември 1937 година Хитлер поставя в генералния щаб на немската армия два основни въпроса: че войната е неизбежна и Германия трябва да се готви за нея в съкратени срокове; че най-близката цел е завземането на Австрия и Чехословакия.

На операцията по завземането на Австрия Хитлер дава циничното название „Особеният случай Ото“. На 12 февруари 1938 година канцлерът Шушниг и министърът на външните работи на тази страна Гвидо Шмид са извикани в резиденцията на Хитлер. Тук, без да се церемони, той ги оскърбява и заплашва с физическо насилие. Австрийските държавници се принуждават да приемат в състава на правителството Зайс-Инкварт като министър на полицията. Зайс-Инкварт е фашисткият водач на Австрия. Миклас — президентът на републиката, се мъчи да лавира. Насрочва на 13 март народно допитване за запазване на независимостта на Австрия. Хитлер реагира с ултиматум — Зайс-Инкварт да бъде назначен за канцлер. Шушниг подава оставка. И следва най-срамното. Гьоринг телефонира на Зайс-Инкварт, като му диктува „телеграма“, която дори не намира за нужно последният да изпрати в Берлин, просто му съобщава съдържанието й. В нея се казва, че Временното правителство на Австрия се обръща за помощ към Германия, за да възстанови в страната спокойствие и ред. И още нещо важно има в тоя телефонен разговор. Гьоринг заповядва на Зайс-Инкварт да затвори държавните граници на Австрия, за да не може никой да се измъкне или прехвърли собственост от страната. Бандитите никога не изпускат от погледа си плячката.

На 11 март 1938 година — два дни преди Референдума — германските войски нахлуват през нощта в Австрия, без да срещнат съпротива. С тази акция, известна под името Аншлус, страната насилствено е присъединена към Германия. Капанът щраква. Всички, които са по един или друг начин омразни или неудобни на фашистите, се оказват в клопка. И първото нещо, което започва в Австрия, е разправата именно с тях — евреи, комунисти, демократи, социалисти, парламентаристи, интелектуалци, учени, студенти, профсъюзни деятели, емигранти от други страни. Хитлер нарочно избира нощта на 11-и срещу 12-и, защото 12 март е събота, а 13-и неделя. Събитието заварва страната в почивен ден… Сутринта на 12 март, докато се бръснеше в банята и слушаше през отворената врата радиото, Скарлатов чу новината. Бързо се приготви и потегли с колата за София…

Още щом влезе в Банката, пред кабинета му чакаше инженер Думке, а вътре — Йосиф Карасулиев, който му се видя много разстроен.

— Хайде бе, Борисе, светът се троши, ти спиш! От един час те чакам!…

— Имаш ли известия?

— Опитах се да вляза във връзка по телефона. Линиите са прекъснати.

— Нормално за такава обстановка. Нахлува двеста-хилядна чужда армия! Първата им работа е да прекъснат връзките на Австрия с външния свят. Но какво ти става?

— Страх ме е…

— Искаш ли да изпиеш нещо?

— Не мога. Целият треперя.

— Какво направи досега?

— Събудих Туше Динев. На него се надявам. Чакам го да дойде.

— Не се безпокой. Анастасия и Иван са български поданици. Няма никой с пръст да ги закачи.

— В тоя качамак не се знае кой пие, кой плаща. Можеш да си хвръкнеш за едното нищо!… Скарлатов, направи нещо, моля те като брат! Ти винаги си успявал.

— Моят съвет, Йосифе, е да изчакаш. Вероятно в близките дни ще научиш всичко и ще се успокоиш.

— Мислиш ли? Дай една мастика!

Скоро пристигна Туше Динев. Опитал при немците. Цялата легация празнувала. Били надути. Все пак един, с когото Динев поддържал връзка, обещал да провери. Но и при тях линиите с Виена били прекъснати. Скарлатов поръча светкавичен телефонен разговор с Ван Юлиус в Женева, у дома му. Обади се. Обясни му всичко подробно. Ван Юлиус си взе необходимите бележки и обеща по свой път да провери какво става със семейството на Карасулиев.

Донесоха в кабинета на Скарлатов мощен радиоапарат. Динев въртеше станциите. Немците даваха само кратки комюникета и свиреха военни маршове. Но тук-таме вече по английските и френските станции започнаха да предават някои подробности. Най-важната от тях беше за масовите арести и антисемитските изстъпления. Очите на Йосиф се насълзиха. Но вместо да му съчувства, Скарлатов се държеше грубо, понеже само така можеше да го поддържа да не се разкисне напълно. Динев тръгна за швейцарската и френската легация, та чрез техни канали да разберат нещо за Иван и Анастасия. Йосиф внезапно излезе нанякъде, без да обясни къде. Скарлатов сравнително спокойно прие съобщенията от Австрия. Не че не съжаляваше Йосиф или не искаше да му помогне. Но чуждите нещастия все пак се посрещаха без силни душевни вълнения, особено ако не застрашават твоята черга. А Яна бе в Оксфорд, където е тихо и спокойно. Но докога ли?… Аншлусът му прозвуча като траурен звън за мира в света. Изведнъж се сети с неприятно чувство за съня през нощта, който сутринта бе забравил. А сънува черни птици, покрили постепенно небето, и то стана тъмно като в рог. Боже Господи, си помисли той. Дали наистина сънищата показват, или беше скритото неосъзнато чувство за нещо, което насън се превръща в образи? Но неведнъж сънищата му предсказваха това, което по-късно ставаше, и затова не обичаше да ги разказва. Нима наистина съдбата на планетата е предопределена? И съдбата на отделния човек? И от кого? Скарлатов отмахна с усилие на волята тези ненавременни мисли и реши да излезе от Банката.

Отдавна бе преминало времето за обяда. Когато пресече обаче чакалнята, видя инженер Ханс Думке. Той стоически бе чакал цяла сутрин. Взе го със себе си в „Юнион-клуб“. Там на една, маса седяха двама от германската легация. Единиятбеше с партийната свастика на ревера. Те изгледаха влизащите и си казаха нещо. Думке ги отмина с вдигната глава. Седнаха на една маса. Келнерът веднага дотича и поръчаха обяда. Докато чакаха, Думке се извърна, за да погледне отново немските дипломати.

— Страхувате ли се? — попита го Скарлатов.

— Да, страхувам се и се отвращавам от себе си заради моя страх.

— Нищо не Ви заплашва поне засега!

— Господин Скарлатов, дойдох да Ви съобщя, че решихме семейството на техника да замине за Палестина още днес.

— Толкова бързо?

— Налага се. Приемете техните дълбоки благодарности.

— Вашите паспорти в ред ли са?

— Да, господин Скарлатов, с Ваша помощ.

— Тогава няма от какво да се боите!

Поднесоха обяда. Думке яде малко и гледаше разсеяно. За разлика от друг път бе мълчалив. Немците станаха от масата и нарочно минаха край тях. Инженерът целият трепна. Когато излязоха, Думке каза:

— Ето ги, господин Скарлатов, нацистите! Те са тук, в България…

— Наистина трябва да си полекувате нервите, господин инженер. Защо не ядете?

— Благодаря, нахраних се. Искрено ми е жал за България, а най-много за Вас, господин Скарлатов. Докато съм жив, няма да Ви забравя!…

— Инженере, заупокойни псалми не ми се слушат. Все пак мисля, че твърде рано е за тях.

— Дано да е така, господин Скарлатов!…

Двамата се разделиха пред „Юнион-клуб“. Скарлатов се запъти към Банката. В кабинета го чакаха Динев и Карасулиев. Последният пиеше мастика и ходеше като луд напред-назад по килима.

— Йосифе, престани да пиеш!

— Де да можех наистина да се напия и забравя!…

— Отпуснал си се като пача!

— Хайде, Йожи, да те водя да си легнеш! — каза Динев.

Туше беше особено внимателен, дори нежен към него, а той не приличаше на себе си. Като болник го поведе и преди да излязат, се обърна към Скарлатов:

— Шефе, ще му дам сънотворно и веднага се връщам. Ще ме дочакаш ли?

Скарлатов кимна с глава. Скоро Динев се върна.

— Кажи, има ли реална опасност?

— Да, шефе. Евреите във Виена са под удар.

— Но те са български поданици, а Иван е само наполовина евреин!

— Доколкото са ми сведенията, Иван е вземал активно участие в антихитлеристките акции. Приятелите са му известни интелектуалци и отявлени антинацисти. Някои вече са в лагер, други са емигрирали. Взели са го на мерник и австрийските фашисти. Сега е не само в техни ръце, но и на Гестапо, а те никого не изпускат.

— Можеш ли да направиш нещо?

— Каквото мога, правя. А ти, от своя страна, щом се възстановят телефонните и телеграфните връзки, опитай се чрез Външно министерство да се обадиш в българската легация във Виена, за да поемат защитата им, ако не е вече късно, шефе…

На следващия ден — 13 март, неделя, не получиха никакви сведения. В понеделник — 14 март връзките се възстановиха. Веднага се обадиха в българската легация. Оттам отговориха, че засега не могат да се придвижват свободно в града, а по телефона не могат да влязат във връзка с Анастасия. Телефоните били под контрола на армията. Някъде към 5 часа следобед, когато Скарлатов се готвеше да си тръгне за вилата, пристигна Динев.

— Имаш ли новини?

Динев кимна с глава.

— Тичай в кабинета на Йосиф!

— Шефе, искам първо да поговорим двамата. Вероятно Иван е арестуван. Къде — не знам. Анастасия е под домашен арест в апартамента си. Това е всичко.

— Как успя?

— Стари връзки. Най-общо чрез Швейцарския червен кръст. Един от техните сътрудници е проверил. Въпросът ми е да уведомим ли Йосиф?

— Не.

— Така и мислех. Аз тръгвам. Ако науча нещо, ще ти се обадя във вилата.

Скарлатов остана сам. Знаеше, че Йосиф е в съседния кабинет и че трябва да отиде при него, но нещо го спираше. Чувстваше се глупаво, сякаш присъстваше на пиеса, където публиката знае всичко, а главният герой не се досеща какво е станало. Накрая събра сили и отиде при него. Завари го седнал във фотьойла, отпуснат и замаян от алкохола.

— Йосифе, искаш ли да излезем на въздух?

Карасулиев нищо не отговори.

— Ела с мен на вилата! Там ще починеш както трябва. Ще поговорим и пийнем.

— Остави ме! Не ми се живее…

Това поведение нервира Скарлатов.

— На теб ли не ти се живее?! Ти, който изпитваш ужас от смъртта?! Поне от религиозното си католическо образование да беше взел тая примиреност към неизбежния край!… Ти винаги си губел присъствие на духа в трудни моменти!

— Не става въпрос за мене, а за тия, които обичам.

— А мислил ли си някога, че когато си разорявал разни хора или си ги довеждал до пълно отчаяние, те не са имали на света близки, които обичат — жена, деца, приятели?!…

— Подло е да ме нападаш по тоя начин. Твоите грехове са по-големи от моите!

— Да не спорим! Вероятно е така. Но аз не хленча. Не смятам, че ако се случи нещо с мене, както се е случвало, ще бъде несправедливо!…

— Искаш да кажеш, че сега си плащам греховете? Но, питам те, защо не аз лично, а другите?

— Защото странни са пътищата господни, по които възмездието настига жертвите на греховния мрак. Бих ти препоръчал да отидеш в Рилския манастир!… Там в преддверието на храма има дълбоко поучителни фрески, каквито на друго място не съм срещал. Това са сцени от наказания за пороците. И ако трябва да бъда точен, всички сякаш се отнасят до теб!

— Я не говори глупости!

— Така е вече добре! Почваш да се очовечаваш и ставаш истинският Йосиф Карасулиев! Не можа ли да се пребориш с детинския си страх от възмездието?

— Тоя път не можах. Но не знам дали в детството ми е отговорът… Аз наистина тогава вярвах на всяка казана дума, на всеки ред от Библията. По цели нощи, свит в някой самотен кът, учех наизуст Евангелието. Бях чист и непорочен. Вярвах и в Дева Мария, и в Исус, и в Петокнижието. А то цялото е изпълнено с Божието възмездие за грях.

— И кога взе да отрезняваш?

— После… когато избягах от колежа, подгонен от турците, и видях света и зверствата му, свят, изпълнен с лъжа, с измама и престъпления, повечето безнаказани. Вярата ми рухна и аз вече смело вършех всички възможни грехове!

— Тогава продължавай и се не бой!

— Аз не съм се боял никога от нищо! Но идва час и ден, в който чувстваш възмездието и неговият леден дъх приближава плътно до тебе…

На Скарлатов му стана интересен разговорът. Той не очакваше, че Йосиф има своята борба в себе си, с представите на религията. За пръв път откриваше тая му неизвестна страна, а може би и за последен… Странно, мислеше си Борис, че този човек има свой сложен вътрешен мир, който му прилича до голяма степен на този у хората от Средновековието.

— Винаги ли, когато си натясно, се връщаш към католическите години?

— За пръв път в живота си. Смятах, че съм победил. Че не е останало нищо от детската ми вяра. Но сега вече не съм сигурен. Има Бог, Скарлатов, има!…

— Всеблаг и опрощаващ? — насмешливо каза Борис.

— Не, Скарлатов. Всеопрощаващи са Исус и Мария, но те не са равни на Бога. Той може би се вслушва понякога в тях, но в повечето случаи решава сам. Разбра ли? Защото главното му качество е не милост, а справедливост. А тя е безпощадна.

— Тогава ти вярваш и в Сатаната?

— Но как! Той съществува, Скарлатов! Той е навсякъде! Няма защо да го търсим! Даже сега е тук, сред нас, и ни слуша.

— Приличаш ми на Мартин Лутер, който е хвърлял мастилницата по Сатаната.

— Защото го е виждал! В това съм убеден!

Ето го този славянски дуализъм, така дълбоко вкоренен в народа!… Йосиф беше дуалист, и то вярващ дуалист.

— А ти, Борисе, не вярваш ли?

— И да… и не… Но ако има наистина нещо божествено за мене в тоя свят, нещо, което ни кара да вдигнем нагоре глава към Небето, а не само към Земята, това е разумът и само разумът! Той е единственото ни оръжие, единствената ни защита в този така неприветлив свят. Йосифе, свести се!

— Не мога. Сега не мога…

— Тогава лягай и умирай!

— Без Анастасия и Иван животът ми е безсмислен!

— Ако разумът владее Вселената, то всеки живот има своя смисъл, включително и твоят! Запази поне любопитството да разбереш за какво те е определило Провидението!…

— Остави ме сам.

— Както желаеш.

Скарлатов си излезе. Навън го чакаше Спас с колата.

Настъпваше нощта, когато се прибраха във вилата. Камината в хола гореше. Стана му приятно, като на човек, озовал се от поход към Северния полюс в собствения си, приветлив дом. С годините Борис ставаше все по-дисциплиниран и взискателен към себе си, особено когато беше сам. Старите му студентски навици да тръска пепел навсякъде или да ходи по клепаци, небрежно облечен, се замениха със строги, английски ритуали. След връщане от работа той взимаше душ и се преобличаше за вечеря. Така постъпи и сега и се настани пред камината. Тук, на масичката, Неда му сервира коняк. Това бяха най-приятните минути за него — когато изпиваше аперитива си. По-късно щеше да вечеря в трапезарията. И сега, седнал в големия удобен фотьойл, той гледаше пламъците на боровите цепеници и като първобитните наши прадеди изпитваше това мистично чувство към огъня, стигащо до транс. Можеше така, без да мисли, да гледа с часове причудливата игра на пламъците.

Отвън се чу басово мяукане. Стана и отвори вратата към терасата. Влезе сиамският котарак Полишинел — важно, изискано, като само потърка муцуната си по панталона на Скарлатов за поздрав. Беше станал голям, а не онова уплашено, загубено коте, което Яна доведе със самолет от Виена. Имаше някакво достойнство в него и абсолютна независимост. Скарлатов, който нямаше определено отношение към животните, се привърза към сиамския котарак. Често го наблюдаваше как се изляга или върху фотьойла, или на топло пред огъня и винаги се удивляваше как е възможна такава грация, такава сибаритска поза, най-удобната, която би могла да съществува!… За по-накратко, Скарлатов го наричаше Пол и понякога му говореше като на човек. Но, общо взето, Пол не се свърташе много у дома. Чезнеше по цели дни и нощи. И резултатът от неговата дейност забележимо вече се чувстваше в околността. Появиха се малки котета-мелези, с явен примес от кръвта на Пол. Някои със сини очи, други с особената му муцуна, трети с черно на орбитите или къса бархетна козина. Този път Пол се покачи върху желязната свободна масичка и се излегна с гръб към огъня. Сложи лапи под гърдите си и примижа, като на няколко пъти погледна господаря си. Беше умен котак и знаеше, че сега Скарлатов пие коняк, към който Пол беше напълно индиферентен. Понякога насаме Борис го пускаше да се покачи чак на масата. Котаракът понасяше милувката единствено от Скарлатов. Дори към Неда, която всяка сутрин го хранеше, изпитваше пренебрежение и само търпеше нейното присъствие, но не и допир или ласка. Домашните го наричаха не по име, а с прозвището „звяра“. Единственото нещо, за което Скарлатов на няколко пъти го удари — когато си остреше ноктите от дамаската на фотьойла. Пол разбра и вместо фотьойла за целта избра дървения праг на портала към терасата. Там всяка сутрин, изпружил тяло, си точеше ноктите. На това място дъската бе издълбана. По наследство Скарлатови бяха ловджии и кучкари. Но той не изпитваше тази привързаност към кучетата. Смяташе, че те наистина са интелигентни, но му напомняха хората. Струваше му се, че ако вземе куче, то ще заприлича на него, а кой на тоя свят би гледал себе си в кучешки образ?… Пол му харесваше преди всичко със своята невероятна свободолюбивост. Не беше просяк или подмазвач като останалите котки. Винаги сериозен, малко замислен, той вървеше по своя път и ако си беше наумил нещо, не обръщаше внимание никому, включително и на Скарлатов. Идваше не когато той го извика, а когато на него му е приятно. Ето тази съвършена независимост ценеше Скарлатов, наред с удивително грациозното, красиво и силно тяло на котарака. В неговата компания той не се чувстваше самотен. Донякъде се радваше, че този път Яна му остави нещо живо, красиво, с характер, което да му напомня за нея.

По-късно Скарлатов вечеря и си легна в спалнята. Чувстваше се уморен. Взе книгата от нощната масичка, но вместо да чете, се замисли за Йосиф и бедата, която го постигна. После си каза — по дяволите! Каквото мога — правя!… Загаси лампата и скоро заспа. Сънят му бе мъчителен, изпълнен с кошмари. Събуди се към два часа след полунощ. Прозорците тропаха. Той стана. Без да пали лампата, отмахна завесите. Навън се издигаше истинска мартенска снежна буря. В поривите и воя на вятъра долови телефонен звън. Без да бърза, облече халата си и слезе в хола. Телефонът продължаваше да звъни. Вдигна го и чу гласа на Яна.

— Папа, ти ли си?

— Аз.

— Боже Господи, цяла нощ звъня! Това е третият път, откакто се обаждам. От няколко дни търся връзка. Едва тази нощ сполучих, а тебе те няма…

— Парите ли свърши?

— Ами как ще имам, с тия телефонни разговори! Слушай, папа…

Линията беше съвсем чиста. Чуваше даже дишането й. И тогава той долови изхлипване, а после ридание.

— Какво става с теб?

— Нищо, папа. Сега слушай внимателно…

— От Оксфорд ли се обаждаш?

— Не, папа, от Мюнхен.

— Какво, по дяволите, търсиш в Мюнхен?

— Не е моментът да ти обяснявам. Нямам пари за дълъг разговор.

— Ще ти пратя.

— Не, не става въпрос за това. Мили папа, Иван е арестуван във Виена.

— Разбрахме.

— О, папа! Защо си толкова безразличен?

— Тук правим каквото можем.

Тя вече не хлипаше, а ридаеше.

— Спаси го, папа. Моля те, спаси го! Само ти можеш да ми помогнеш!

— Какво става с теб? Здрава ли си?

— Здрава съм. Нищо ми няма. Моля те, ела, папа, имам нужда от теб! Никога за нищо не съм те молила! Само веднъж в живота ти се моля. Няма да ме оставиш, нали, папа?

— Няма, дявол да те вземе! В Мюнхен ли ще си?

— Да, папа, и да искам, не мога да мръдна оттук. Чакам те.

— Къде си отседнала?

— Засега никъде. О, папа, ще умра…

— Не говори глупости и слушай! Ще ме чакаш всеки ден сутрин между десет и дванайсет и следобед между два и четири часа местно време в „Ди алте Пинакотекен“. Работи ли?

— Не знам, папа.

— И стига си хленчила! Ако е затворена, ще седнеш в тия часове в парка пред Пинакотеката.

— Добре, папа.

— Разбра ли всичко?

— Да, папа, ще те чакам.

— Иди… чуваш ли ме, иди в клона на Норд Дойче Банк при… ало, какво става…, ало…

— Връзката е прекъсната, господине — се обади гласът на телефонистката.

— Опитайте се да я възстановите!

— Прекъснаха оттам, господине. Ако се обадят, ще ви свържа отново.

Скарлатов остави слушалката. Прекара до разсъмване в хола до телефона. Никой не се обади. На сутринта събуди рано Спас. Веднага тръгнаха за София. Черният път бе покрит с мокър сняг. Трудно се придвижиха до централното шосе. Пристигна пръв на работа в Банката. Обади се по телефона на Туше Динев. След малко той дойде.

— Кафе няма да пием. Моля те, искам час по-скоро виза за Мюнхен! Провери и по кой начин ще пътувам.

— С влака е невъзможно.

— Тогава със самолет. Действай!

— А защо Йосиф сам не замине? В края на краищата това е негов проблем.

— Защото няма нищо да свърши. А вече взе да се подпалва и моята черга. Сега разбра ли?

— Не.

— Тръгвай, дявол да те вземе!

— Шефе, ще отворят консулството чак към десет часа.

— Тогава направи кафе.

— Така ще е най-добре — каза Динев.

Скоро пристигна и Йосиф. Скарлатов му каза, че заминава за Мюнхен, ако получи виза.

— А защо не за Виена?

— Не задавай глупави въпроси! Иди ти във Виена!

Йосиф замълча, а след това предпазливо попита:

— За какво отиваш в Мюнхен?

— Ами защото ми е кеф! Искам да се разходя! Искам или имаш нещо против?

— Аз ще изляза за малко — каза Туше Динев.

— Седни, Динев! Искам да имам свидетел на разговора ни. А освен това, да си допием кафето…

— Така е в живота. На един му се е подпалила главата… — каза Йосиф и внезапно млъкна.

— Драги Йосифе, спомняш ли си текста на тая просташка песен — „Един плаче, друг се смее, трети за абе-то — тоест хляба — сълзи лее“? Отивам в Мюнхен заради теб! Сега разбра ли?

Йосиф дълго мълча. Той размисляше. Скарлатов и Динев пиеха кафето си. Беше му ясен пътят на неговите разсъждения. Първо — недоверието! За какво отива Скарлатов в Мюнхен?!… И тъй като не можа да намери друга причина, трябваше да се съгласи с казаното, въпреки че дълбоко се съмняваше. За хора като него, мислеше си Скарлатов, нищо на тоя свят не се върши без полза и в края на краищата е прав. Не му идва и наум в случая за Яна. Той не знае, че тя е в Мюнхен. Йосиф стана и тръгна към бюфета.

— От мастиката се става импотентен — каза Скарлатов.

— А от коняка?

— Аз пия кафе. Ела да си сипеш!…

Когато Йосиф си наливаше в чашата, ръката му силно трепереше. Скарлатов чисто по човешки го съжали.

— Какво според тебе, Йосифе, е по-силно от властта?

Без да се замисли, Йосиф отговори:

— Парите!

— Така и очаквах, че ще кажеш. Ами ако властта носи пари, тогава?…

— Тогава властта е по-силна.

— И тъй като при фашизма всичко е наопаки, то първото нещо, което ми идва в съображение, е, че в случая особено трудно е да се въздейства върху властта.

— Скарлатов! Властта се състои от хора, нали така? На тебе ли ще обяснявам това. А хората са алчни. Ако на едно куче дадеш краставица…

— Ще бъде интересно, а сентенцията ти за кучето и кокала я знам! Ставаш банален! Съгласен съм с тебе. Става въпрос до какъв размер ти си готов на материални жертви?

Въпросът бе зададен директно и безмилостно. Даже в моменти на най-голяма скръб Борис знаеше — Йосиф никога не губи в съжденията си съображения от материален характер. И сега внезапно си спомни дълбоко проникновения психологически случай, описан от Захари Стоянов, когато разбойници хващат един чорбаджия кехая и се готвят да го заколят. Тогава им казва да вземат не едрия овен и го изпекат, а младото яренце. Дори тогава, преди смъртта си, иска по някакъв начин да намали материалната си загуба, независимо че и него няма да го има на тоя свят.

— А ти какво предлагаш?

— Забравяш, Йосифе, че аз не съм израсъл под един юрган нито с Хитлер, нито с някой от обкръжението му. Аз лично не мога да определя, понеже не познавам хората, с които си имаме работа. За всеки случай, те не са тия, на които знаем и зъбите в България!… Сигурно исканията им ще бъдат прекалено високи.

— Все пак трябва да има някакъв таван.

— Тогава определи го ти!

— Не знам.

— И когато аз достигна тавана, а те не се съгласят на пазарлъка, тогава Иван и Анастасия да вървят по дяволите, така ли?

— Имай милост, Борисе!

— Аз я имам. Но тия там са безмилостни. Ето това искам да ти внуша. Вероятно загубата ще бъде огромна. Готов ли си да я платиш?

— Ако ти така мислиш, готов съм.

— Става въпрос не за мен, а за теб. Един твой дефект е, че се мъчиш да отбягваш пряката отговорност, както навремето с аферата Деклозиер. Но идва часът на истината и ти трябва да отговориш с „да“ или „не“. Накратко, готов ли си да платиш с всичко, което имаш?

— Така в търговията не се разсъждава, Скарлатов! А ти си банкер. Никъде в света не съществува такава сделка, в която едната страна се самозаколва.

— Тогава разговорът става излишен. Върви ти, Йосифе, и се пазари с главорезите! Но се пази да не изядеш и торбата сол, и торбата кромид, и стоте тояги, та накрая да платиш и стоте лири! Знаеш я тая приказка, нали? Тя е македонска.

Скарлатов му припомни това прочуто умотворение, което по дълбокото си съдържание и знание на човешката природа можеше да се сравни само с басните на Езоп. Така той накара Йосиф да се замисли и стигне в разсъжденията си докрай. Нарочно поведе разговора в една абстрактна посока, колкото и Йосиф да се мъчеше да го свали върху терена на реалния живот. Но само по този начин можеше да го принуди да отговори точно, защото сега вече Скарлатов щеше да действа с развързани ръце. Присъствието на Динев беше повече от необходимо. За миг помисли дали този разговор не би било добре да бъде скрепен с договор, но се отказа. Все пак Йосиф бе човек на думата.

— Аз съм съгласен, Борисе.

— До пълно изчерпване на авоарите ти?

— До пълното изчерпване!

— Тогава, драги Йосифе, аз се заемам с работата.

— Все пак, Скарлатов, ти трябва да се бориш! Ако ставаше въпрос за твоите пари, така ли щеше да разсъждаваш?

— Ако в тоя момент не ми се извиниш, последствията ще бъдат пълно скъсване!

— Извинявай.

На Борис му трябваше време, за да потисне гнева си. Когато се взе в ръце, каза:

— Аз ще се боря, защото ти си част от моята Банка. Следователно се боря за себе си. Има само един пункт, по който не съм наясно. Затова и поведох така разговора. И този пункт се състои в следното: знаят ли немците твоите авоари в чужбина, големината им и в кои банки са?

— Това не знаят.

— Не бързай, Йосифе! Защото, ако знаят, това ще им бъде и таванът.

— Не, те не могат да знаят, освен ако…

— Аз им кажа, така ли? Е, нека попитаме и Динев!

— Аз знам авоарите на Йожи, знам и къде са, с изключение на личното му имущество.

Йосиф имаше вид на безумен човек. Чак сега, в тоя момент, разбра силата на двамата. А че е попаднал в тежка, безнадеждна ситуация, той не се съмняваше. Скарлатов отгатна и се усмихна. Стана от бюрото. Наля на Йосиф чаша мастика, на себе си и Динев коняк.

— А сега се успокой, Йосифе. Изнесох ти само една лекция по човешка почтеност. Питам се, ако аз бях на твоето положение, как би постъпил?…

— До днешния ден не знаех. Но от тоя момент нататък вече знам!

Скарлатов правилно оцени този отговор — беше верен и почтен.

— Сега съм доволен. За пръв път от толкова години между нас двамата се случи нещо искрено и човешко. Да не забравяме тоя миг. А сега на работа! Вече е девет часът. Динев, време е да тръгнеш!

— Шефе, обади се на Терзиев! Той би помогнал много.

— Помислих. Ще се срещнем на обяд.

— А ти, Йожи, поговори с Неделев — каза Динев.

— Никога!

— Сделката с филмите е добра база за разговор — настоя Динев.

— Добре. Ще се срещна.

Скарлатов приключи разговора, нареждайки:

— Йосиф ще си отиде вкъщи! Неделев в случая не играе никаква роля. Той няма нито власт, нито влияние. Има само пари, и то пикани пари.

Глава трета

Целият този ден беше напрегнат за Скарлатов. Той бързаше и знаеше, че е сам. Никой не можеше да му помогне. Както и очакваше, Туше Динев се върна с отрицателен отговор от германското консулство. Казали му, че всички визи за Германия са временно спрени поради Аншлуса. В Райха е обявено военно положение за някои области и предимно за Мюнхен. Скарлатов не се отчая. Той винаги вярваше в силата на златните мостове, доказали своята ефикасност при много по-трудни случаи от неговия. Срещна се на обяд с Терзиев. Ядеше с апетит и дразнеше Скарлатов. Той не хапна нищо. Трудно, като с ченгел, измъкваше отговорите му. Драган беше хитър бизнесмен и се мъчеше да разбере накъде бие Скарлатов, затова се държеше като невменяем.

— Кажи, Борисе, какво те боли и не ми разправяй бабини деветини! Какво искаш друго, освен това, че ми развали обяда!…

Искам да ти счупя главата, помисли си Скарлатов, но отвърна:

— Трябва да отида в Мюнхен.

— А на Луната не искаш ли?

— Не.

— Със здравето ли не си добре?

— Да речем…

— В Мюнхен няма нито бани, нито бог знае каква медицина!…

— Слушай, Драгане! Яна е в Мюнхен и се налага на всяка цена да замина!

— Нещо политически ли е загазила? Нали беше в Англия?

— Има свои проблеми, които и аз не знам. А е останала и без пари.

— Това е лесен въпрос. Ще изпратиш телеграфически.

— Ще помогнеш ли, или няма да помогнеш!

— Ще се опитам. До една седмица военното положение ще бъде вдигнато и ти ще можеш да отпътуваш.

— Тогава вече ще е късно. Искам точно да ми отговориш какви са ти възможностите.

— Само чрез търговското аташе в легацията. Но едва ли ще си мръдне пръста, като чуе твоето име. А и ортак ти е Карасулиев — една омразна личност за тях. Виждаш, че е невъзможно!

— С това трябваше да започнеш, а не да ме караш да присъствам на плюскането ти! Казал ли ти е някой, че ядеш неприлично?

— Казали са ми, че получават апетит, като ме гледат… Не си тръгвай, Борисе! Иде ми нещо наум…

— Например?

— Че отиваш в Германия по търговска сделка.

— Да им предложа шипки, боровинки и лайкучка?

— А какво искаш от тях?

— То си е моя работа! Можеш да ги осведомиш, че ще разширим фабриката на Разбойников и отивам да закупя машини.

— Няма да се хванат на въдицата. Бъди откровен, за да ти помогна!…

Скарлатов се замисли и реши да играе с открити карти.

— Всъщност ме интересува Виена. Става дума за Иван Карасулиев — сина на Йосиф. Арестуван е.

Терзиев спря да яде и погледна внимателно Скарлатов.

— А защо именно ти се месиш в личните работи на Карасулиев?

— Защото сме ортаци.

— Познавам те добре, Борисе. Едва ли си толкова любвеобилен. Има нещо друго…

— Оставям на теб да отгатнеш.

— Объркан съм и не мога. Но какво ще кажеш, ако започнеш преговори за мина „Ураниум“?

— Тогава има ли шанс да ме пуснат?

— Има, ако не се опитваш да играеш и почтено сключиш сделката.

— Само при условие, че те приемат моите искания!

— Не, Борисе! Те вече няма да приемат да ти платят в долари. Това знаеш, нали?

— Знам.

— Не те съветвам да уведомяваш Неделев. Той също е подчинено лице. Аз ще кажа, че ти лично я продаваш, но само на германците, а не на Неделев. Една директна сделка! Тогава има шанс.

— Ако до довечера не получа виза, смятай, че разговор между нас по въпроса за „Ураниум“ не се е състоял!

— Трудна задача. А какво става с Яна? Тя ми е извънредно симпатична. Намесвам се в нещо, от което губя, но го правя заради нея. Можеше да бъдеш по-откровен.

— Засега толкова! След като всичко приключи, обещавам да ти разкажа.

В края на работния ден Скарлатов получи виза за Германия. Приятелят му се бе постарал да му осигури дори място за сутринта в пощенския самолет от Анкара.

Привечер той го посети във вилата. Даде му препоръчителни писма до редица делови хора в Мюнхен и Берлин. Поговориха доста. Терзиев беше добър събеседник. Разказа му за елита на немската промишленост и икономика и за значението на отделните индустриалци и банки при режима на Хитлер. Това, което Скарлатов предполагаше, тази вечер му се изясни. Единственият път за преговори с властта беше чрез тях.

На сутринта стана рано. Туше Динев вече се намираше във вилата. Донесе шифрована телеграма от Ван Юлиус. Тя бе най-важната за Скарлатов, тъй като Ван Юлиус имаше връзки с германските банкери. В нея му съобщаваше едно-единствено име. И Скарлатов правилно разбра, че тук е ключът за решаване на проблема. Останалите имена, банки, адреси на политически лица нямаха никакво значение. Съобщаваше му, че лицето е уведомено и ще го приеме лично.

В 10 часа сутринта заедно с Туше Динев и Спас пристигнаха на летището с два куфара, в които бяха официалните му дрехи. Знаеше, че германците особено държат на облеклото и етикецията. Решиха Карасулиев да не го изпраща. И наистина съвсем скоро след тях дойде немското търговско аташе с дипломатическата си кола заедно с Драган Терзиев. Приятелят му го попита има ли достатъчно марки. Скарлатов бе сложил в портфейла си около хиляда и там можеше да тегли колкото иска, но взе още две хиляди от Терзиев. Търговското аташе му каза, че ще бъде посрещнат на Мюнхенското летище както подобава. Самолетът от Анкара кацна в София със закъснение. Намериха място за Скарлатов на една седалка зад двамата летци и радиста. В 10,30 часа излетя. Рядко бе пътувал със самолет и малко се вълнуваше. Скоро се отделиха от земята и набраха височина. Самото летене бе скучно. Самолетът се изкачи над облаците и сега под Скарлатов се стелеше само една облачна пелена…

На Мюнхенското летище никой не посрещна Скарлатов. Той взе такси. Каза адреса на стария хотел на „Луизе Щрасе“, където навремето бяха отсядали с Яна. Шофьорът го знаеше. Слава Богу, още съществуваше. Нае луксозен апартамент с две спални, баня и хол. Това беше част от тактиката му да играе на едро. Навън беше тъмно. Без да се преоблече, веднага излезе на улицата. Изходи пеша цялото разстояние по „Луизе Щрасе“ и се спря на Алеята на пълководците, а после продължи до Пинакотеката. Паркът изглеждаше пуст. А и по улиците от време на време срещаше хора, сякаш Мюнхен бе окупиран. Върна се по обратния път. Прибра се в апартамента, изкъпа се колкото се може по-бавно. Не беше гладен. В куфара намери две бутилки коняк, поставени от Неда. Имаше една цяла дълга нощ за размисъл. Работите се развиваха с шеметна скорост. Общо взето, не беше изненадан. Знаеше, че в крайна сметка нещата ще опрат до „Ураниум“. Мината имаше голямо значение за немците. През нощта, след като си отиде Терзиев от вилата, проведе дълъг разговор с Туше Динев. Имаше доверие само на него. Тогава му разказа за възможността да продаде мината. Обсъдиха въпроса за немската колония. Все пак тия хора я бяха създали от начало до край! Те я изправиха на крака и заради печалбите трябваше да им се отблагодари по някакъв начин, като не ги остави на произвола на съдбата. В негово отсъствие Динев се заемаше да проведе акцията по измъкването им от България.

Той щеше да телеграфира поне един ден по-рано на Динев, преди мината да стане чужда собственост. От друга страна, не искаше да алармира немската колония, понеже не знаеше как те ще реагират и можеха да провалят всичко. Това беше едната, човешката страна на въпроса, но втората, личната, болезнено засегна Скарлатов. Досега бе губил, бе се провалял в сделки, но причината си оставаше само той. Затова не търсеше други виновни и се примиряваше. В случая обаче създателят на мината, нейният притежател, без да е сгрешил в нищо, трябваше да се раздели с нея. А тя в тия години се превърна в голяма ценност. Сега се налагаше да се откаже от своята собственост, и то заради други хора, заради Карасулиев! Той е първият виновник!… Не се съмняваше, че Йосиф ще му заплати напълно стойността на мината, и то в долари, със свои лични средства. И въпреки това го смяташе за виновен. Останалите виновни бяха много на брой: и Неделев, и Терзиев, и най-вече германците! Именно те искаха да му отнемат неговото притежание. Скарлатов се почувства като куче, надвесено над своя кокал, заобиколено от вълци, които така или иначе щяха да му го отмъкнат. Този любим пример на Карасулиев никак не бе лишен от дълбок житейски смисъл. И може би Скарлатов за пръв път разбра силата на тая предвечна болка, когато някой посяга на нещо твое. Беше болка в истинския смисъл на думата. Защото нараняваше не само психиката, но и първичния инстинкт за собственост, така присъщ на човека. По-нататък в разсъжденията си, вече не само върху терена на сделката и парите, но и от гледна точка на политическото положение в Европа, той прецени, че така или иначе немците щяха да му я вземат — било днес, било утре. И не е изключено — без да получи лев! Следователно не бе малка утехата, че Йосиф ще му плати нещо, което по принцип губи. И така, успокоен от тия разсъждения, Скарлатов заспа, както седеше във фотьойла.

Събуди се рано. Навън беше тъмно. Обади се по телефона да му донесат кана кафе. Забавиха се доста, докато му го качат горе. Тук клиентите не бяха ранобудни. Изпи две големи чаши. Изпуши и няколко цигари. Повече не можеше да издържа в апартамента. Реши да тръгне да се разхожда. Навън бе студен, мъглив ден. Хората забързани отиваха на работа, вдигнали яките на балтоните. Но на него му беше топло. Той крачеше с разкопчано пардесю — елегантен, гологлав, с гъсти бели коси и късо подстригана брада. Минувачите — повечето работници — се обръщаха да изгледат този необичаен силует за ранния час. Той пое по „Луизе Щрасе“. Мина покрай Политехниката. Пред вратата имаше няколко студенти и студентки с чанти и дълги цилиндри, в които държаха чертежите. Спря се в Алеята на пълководците. Дълго разглежда статуите, поставени в една редица и подравнени като войници на Фридрих Велики. Общо взето, безвкусни скулптури, отразяващи военния дух на нацията. Знаеше, че е твърде рано за Пинакотеката. Но нямаше какво да прави. Да зяпа витрините на магазините?… Тук те бяха на рядко. Дали да не се върне към гарата?… Там беше оживено. Колебаеше се, но реши да иде до парка и после обратно. Червеното тухлено здание на Пинакотеката бе ниско и скромно в сравнение с Лувъра, но красиво в своята простота. Разположено в парк с дървета, чиито клони бяха оголели. От другата страна се простираше равна поляна. Тревата беше побеляла от сланата. Когато заобиколи сградата, там на една пейка седеше някой… Сърцето му трепна. Приближи се. Беше Яна. Тя не го забеляза. Бе притворила очи и главата й леко клюмнала върху топлото английско палто от ангора, под което се подаваше дебела вълнена шотландска пола, над бели вълнени чорапи и ниски, типични английски спортни обувки с дебели подметки. На главата си бе нахлупила странна шапка с дълга козирка, явно американска. Край нея стоеше на земята малко куфарче, на пейката — кожен сак с презрамка.

— Добро утро — каза Скарлатов.

Яна отвори големите си очи с цвят на синчец. Изглежда, беше задрямала, защото се усмихна като насън и чак след това в съзнанието й достигна, че пред нея стои баща й. Тя скочи, увисна на врата му и несдържано зарида. Повтаряше само едно:

— Папа, мили папа…

Шапката й падна на земята. Тя си търкаше очите и носа в пардесюто на Скарлатов съвсем по детски. Мина много време, докато се успокои. Той се чувстваше притеснен. Един възрастен човек се спря и ги наблюдаваше. После отмина край тях и пак ги изгледа. Да вървят всички по дяволите, помисли си Борис и след това внимателно се освободи от ръцете й. Подаде й своята носна кърпа. Погледна я пак. Беше извънредно слаба, с бледа кожа на лицето. Сърцето му се сви.

— Знаех си, че ще дойдеш! Знаех си, че няма да ме изоставиш!…

— Да тръгваме!… — каза Скарлатов. Той се наведе да вземе куфарчето.

— Нямам сили, папа, нека малко поседнем.

— Студено ли ти е?

— Вече съм станала напълно безчувствена.

Скарлатов свали пардесюто си и я наметна. После закопча горното копче на яката.

— Не трябва, ще настинеш… — каза Яна.

— Не се безпокой. Това ли ти е целият багаж?

Тя кимна с глава. Устните й трепереха. Готвеше се пак да заплаче. Той повдигна брадичката й и я погледна право в очите.

— Е, моето битолско просяче, къде прекара нощта?

— В чакалнята на Мюнхенската гара. Там е топло и уютно. Не е толкова лошо… Голяма гара. Минават много пътници. Интересно е да наблюдаваш…

— Само тази нощ ли?

Яна нищо не отговори.

— Откога не си яла?

— Папа, сега това не е важно. Слушай ме, да ти разкажа…

— Първо ще отговориш на въпросите ми, а после в хотела ще ми разказваш. Как се озова в Мюнхен?

— Ами с една група студенти археолози от Оксфорд.

— От твоя курс ли са?

— Не, папа. Те са по-големи, но ме взеха. Професорът нямаше нищо против. Чудесни момчета!

— Често ли идваш без мое знание в Германия?

— По-скоро в Австрия, и по-точно във Виена. И то при всеки удобен случай, папа. Използвах екскурзии от университета и ваканции. Този път не можах да стигна до Виена — Аншлусът ме завари в Мюнхен. За проклетия.

— Или за късмет! Защо остана без пари?

— Защото… защото тя е дълга и широка. После ще ти обясня.

— Не можа ли да вземеш отнякъде?

— Студентите от групата, преди да заминат, ми дадоха всичките си пари, които имаха. Нали са много мили?

— Англичаните не са бедни.

— Но на мене ми трябваха много, папа.

— За да платиш седенето си в чакалнята на Мюнхенската гара?…

— Папа, не почвай така… Много съм разстроена. И за да свършим с тоя неприятен въпрос, трябва да ти кажа, че тук продадох всичко, което можеше да се продаде — дрехи, бижута, барабар с учебниците, енциклопедиите и така нататък… Въобще всички непотребни неща. Загубата не е голяма. Имах и няколко монети, останали от дядо Славчо. И тях засилих. Взех добри пари.

— Слава Богу, че колекцията му е на сигурно място, иначе и нея ли щеше да… засилиш?

— Папа, глупаво е в тоя момент да водим разговор за пари.

— Тогава аз съм най-големият глупак на тоя свят, защото цял живот водя подобни разговори!

— Не исках това да кажа.

— И защо са ти били нужни такива големи суми?

— Накратко ще ти обясня. Аз и Иван сме свързани с много нуждаещи се хора.

— Комунисти?

— Какво значение има какви! Комунисти, анархисти, демократи, социалисти… Аз съм на страната на жертвите, а не на палачите. А ти?

— В живота си съм бил против всяка диктатура — бяла, черна, кафява или червена — все едно!

— Папа, не е все едно. За твое успокоение, аз и Иван не сме комунисти, защото има неща, които ни разделят от тях. Но им съчувстваме. Ти не можеш да бъдеш аз, нали така?

— Да, не мога, за съжаление… Пък и съм смятал идейния избор за лично дело.

— Абсолютно правилно, папа. Ние помогнахме на мнозина да избягат от тая подивяла страна. Изнасяхме факти в печата, материали от самата Германия за репресиите и зверствата на нацистите. А това струва пари. Сега вече знаеш всичко!…

— Не съм сигурен, че знам…

— Папа, нима един чувствителен и благороден човек може да остане настрани?! Погледни наоколо! Виж какво се върши! Ако победят, представяш ли си какво очаква хората?!…

Скарлатов нищо не отговори. Реши да зададе най-важния въпрос. Изпитваше неудобство и притеснение — той, банкерът, който пред нищо и пред никого не се стряскаше, трябваше да преодолее смущението от дъщеря си. С глух глас, без да поглежда към нея, попита:

— Какви са ти отношенията с Иван?

Яна дълго мълча. Той се обърна към нея. Лицето й бе силно изчервено, а в очите й имаше сълзи. Но и тя бе от племето Скарлатови, и тя имаше силата на духа в трудни минути. Затова отговори с ясен и звънлив глас:

— Папа, аз обичам Иван и той ме обича.

И сега, както му се бе случвало в миналото, Скарлатов се запита щастлив ли е, като научи истината. И си отговори, че никога в живота си, когато е научавал една истина, не е бил щастлив. Дори напротив! Чувстваше някаква мъка. Върна се назад във времето… Без да иска, пое дълбоко въздух и каза накрая:

— Винаги началото е свързано с изпити в любовта…

Яна се разрида с глас. Тя му хвана ръката.

— Спаси го, папа. Моля те… Ако стане нещо с него, животът ми губи своя смисъл. Сърцето ми е разбито. Помогни ми…

Той пак я погледна. Тя млъкна. В израза на лицето й имаше някаква особена решителност. Борис никога не бе я виждал такава. И разбра, че думите, които казва, са верни. Той не се съмняваше, че тя няма да се спре пред нищо. Въпросът, който стоеше пред него, беше не толкова за Иван, колкото за дъщеря му Яна. И в този миг той застана решително, с цялата си мощ на нейна страна.

— Сега можеш ли да тръгнеш?

— Мога, папа. Радвам се, че всичко между нас е ясно. Олекна ми на душата…

Тя свали пардесюто му, с което я бе наметнал, и той го облече. Вдигна куфарчето й. Яна преметна през рамо сака. Нахлупи над очите си американската шапка. Скарлатов, който се бе отдалечил, спря. И когато видя стройната фигура на дъщеря си — облечена в тези малко нескопосани английски дрехи, които въпреки това й стояха добре, с малко смъкнатия бял вълнен чорап и леко омърляната физиономия без грим, с нахлупената шапка и светлорусите кичури изпод нея, отново го обзе бащинска гордост. Имаше хубаво момиче и това го знаеше. Но сега знаеше и нещо друго — че не е глупава и може да изпитва дълбоки чувства, за които да се жертва. Изпълни се с уважение и милост към нея.

Макар разстоянието до хотела да не бе голямо, взеха такси. На рецепцията чиновникът му каза, че са го търсили по телефона от Кьолн и от Берлин. Беше записал телефонните номера. Пиколото ги заведе до апартамента. Когато останаха сами, Яна седна направо върху килима. Беше напълно изчерпана.

— Лошо ли ти е?

— Мае ми се главата…

— Още един въпрос. Какво знаеш за Иван?

— Арестуван е от Гестапо заедно с група интелектуалци. Къде се намира в момента, не знаем.

— Сведенията точни ли са ти?

— Мисля, че да. Другарят, който ги съобщи, е сигурен човек.

— А Анастасия?

— Тя е под домашен арест и не може да се влезе във връзка с нея.

— Искаш ли да ти подам ръка да станеш?

— Нека поседя още малко, папа. Като те видях, просто изведнъж рухнах.

— Така ли ти действам?

— Не, мили папа. Искам да кажа, че бях напрегната, държах се тия дни колкото можах. А когато ти ми каза „добро утро“, напълно се отпуснах и чак тогава разбрах колко съм уморена.

— Все пак трябва да станеш, изкъпеш и починеш.

— Първо трябва да хапна нещо на всяка цена!

Скарлатов се обади по телефона и поръча закуска. Скоро я донесоха. Яна си свали палтото. Остана по пола и дебел вълнен пуловер. Едва изчака да излезе пиколото и се нахвърли на яденето. След не много време всичко беше ометено. Скарлатов поръча втора закуска. И нея изяде, вече по-бавно.

— Искаш ли още нещо?

Вместо отговор Яна изхълца. После си свали обувките. Остана по белите вълнени чорапи, седна на канапето и сви крака под себе си. Прозя се няколко пъти, като прилично си слагаше ръка на устата. Очите й се насълзиха.

— Папа, имаш ли одеяло?

— В твоята спалня. Но иди и си легни там.

— Донеси го и ме завий. Искам да съм при теб. Страх ме е. Само така съм спокойна.

Скарлатов донесе одеяло и внимателно я зави. Яна се излегна на канапето и подпря главата си с ръка, свита в лакътя.

— Предстои ми важен телефонен разговор.

— Няма да ти преча. Папа, ще ти помагам. Ей Богу, ще видиш!…

И след като каза това, Яна дълбоко заспа. Борис донесе възглавница и я сложи под главата й. Тя не се събуди. Зави я отново с одеялото, въпреки че беше сравнително отоплено. Толкова бе премръзнала тези дни. След това седна и се замисли. Имаше имената на много банкери, индустриалци, политически лица в Берлин, Лайпциг, Дрезден, Щутгарт. Особено съблазнителна бе мисълта да се обади на Ханс Франк — баварския министър на правосъдието. Беше известна личност в България. Изглежда, имаше някакъв личен пиетет към страната и я посети в 1934 година. Изнесе лекции в Университета. Тогава ги бяха запознали със Скарлатов в „Ротари-клуб“. Сега Борис носеше препоръчително писмо от легацията до него. Погледнато формално, това бе лицето най-подходящо за случая — министър на правосъдието, тясно свързан с изпълнителните органи, Гестапо и т.н. Но Скарлатов добре знаеше политическите игри. Щеше да се завърти случаят около административните инстанции, разни чиновници, полиция, политически лица и нямаше доникъде да стигне. Другите индустриалци и банкери пък едва ли щяха да решат проблема. Оставаше единственият изход — този, който му посочи Ван Юлиус — връзка с мощен финансист. Скарлатов не си правеше илюзия, че Хитлер е всесилен. Все някой го бе довел на власт и този някой или някои бяха най-богатите хора на Германия. Без пари власт не се получава. Така той по принцип реши да се свърже с един от тези хора — барон Курт фон Шрьодер — собственик на банкерската къща И. Г. Щайн в Кьолн. Знаеше, че е в апогея си. Ако чрез него не успееше, тогава вече щеше да опита чрез другите, но с по-малка вероятност. И Скарлатов поръча телефонен разговор с банка Щайн в Кьолн. След десет минути го свързаха. Банкерът отсъствал. Поиска секретаря на барона. Съобщи му, че се обажда банкерът Борис Скарлатов, собственик на Комерц Банк в България. Титлата и названието на банката респектираха секретаря. Освен това Скарлатов добави, че има уговорена среща чрез господин Ван Юлиус, притежател на Мезон Щерн в Швейцария. Всичко казано направи секретаря крайно внимателен. Той му поиска телефонния номер в хотела и обеща след проверка веднага да му се обади. Скарлатов зачака. Позвъниха му едва след половин час. Секретарят се извини и го уведоми, че барон Курт фон Шрьодер е готов да го приеме. Уточниха срещата за следващия ден. Скарлатов щеше да пътува с нощния експрес за Кьолн. На гарата ще го очаква лично секретарят. Златният мост между банкерите, ето къде бе изходът и може би най-сигурният, който щеше да използва Скарлатов. Затова се отказа от Ханс Франк, поне засега. Обади се на гарата и си поръча билет.

Яна продължаваше да спи въпреки телефонните разговори. Събуди я. Тя стана и се запъти право към банята в спалнята му. Чу, че е пуснала душа. После настъпи тишина. Минаваше обед. Скарлатов почука на вратата й. Никой не му отговори. Отвори спалнята. Яна се беше завила презглава и спеше. Стана му жал, но все пак я разтърси да се събуди.

— Обличай се, отиваме на обяд.

— Папа, нека поспя, остави ме…

— Ставай, ти казвам!

Тя се разсъни. Скарлатов отиде в хола. Седна на фотьойла и дълго я чака. Появи се горе-долу облечена, нахлупила шапката над очите.

— И махни този глупав каскет, чу ли?

— Защо, папа? Държи топло и не трябва да се разправям с прическата си.

— Махни го, ти казвам! Иначе ще те помислят за мой носач.

Излязоха навън.

— Какво предпочиташ? Първо да се нахраним или да отидем в магазините да се облечеш свястно?

— Да се нахраним, папа.

— Като те гледа човек, се чуди къде можа да побереш толкова ядене.

— Има още на много неща да се чудиш…

Седнаха в един приличен ресторант. В Мюнхен можеше да се хапне добре. На бърза ръка Яна опразни две чинии с тлъсти наденички и отпи от голямата халба бира, която Скарлатов си бе поръчал. Пак почна да хълца. Изтече доста време, докато й размине и можеше да говори. Отново я налегна дрямката.

— Сама ли ще си купиш дрехи, или искаш да те придружа? Не бях играл досега ролята на мадам Жорж, но съм готов!…

— Сама, папа. Имаш ли парички, искам да кажа марки…

Скарлатов извади портфейла си.

— Петстотин стигат ли ти?

— Много са даже.

— Брей, ти си била скромна!

— Такава съм си, но ако дадеш още малко, няма да откажа.

Скарлатов й даде още двеста на едро.

— И ако до довечера не те видя напълно облечена, дяволите ще те вземат!

— Наистина, папа, дяволите да ме вземат, ако не си купя всичко, каквото искам! Но се явява един въпрос…

— Да чуем.

Тя въздъхна.

— Налага се да ми дадеш още парички…

— Но това е огромна сума!…

— Папа, ти наистина понякога се правиш на ударен. Парите ми трябват за друго. Следобед в пет часа имам среща с един другар. Добре ще е да разполагам с още петстотин марки.

Скарлатов замълча. Без да иска, тревога пропълзя в сърцето му. После пак извади портфейла и й подаде исканата сума.

— Не можеш ли да не отидеш на срещата? — попита Борис.

— Бъди спокоен, папа. Няма никаква опасност. Поне засега…

— Знаеш ли малко-отмалко как да се пазиш?

— Мили папа, ние толкова малко сме живели с тебе заедно. Кажи ми, кой в тия години, докато те нямаше, ме е пазил и бдял над мене?… Живяла съм все в големи градове. Мислиш ли, че е било съвсем безопасно? И все пак ме виждаш здрава и читава. Все и аз мога нещо в тоя живот!…

— И това е истина.

— Ето, виждаш ли как добре се разбираме! Затова те обичам, папа, само затова.

— И за паричките!

— И за паричките, но не само за тях.

Скарлатов плати. Двамата станаха. Навън бе грейнало слънце.

— Би ли ми отделила малко време? — попита Скарлатов.

— Колкото искаш, папа.

— Тогава да тръгваме!…

— Къде?

— В Пинакотеката.

Явно не й беше приятно, но беше учтива, толерантна и се съгласи. Взеха такси. Влязоха в Пинакотеката. Скарлатов не изходи всички зали, а направо влезе в тая на Ботичели. Яна се влачеше след него.

— Не ти ли е интересно?

— Гледала съм тук с часове…

— Би ли седнала ей тук, на тази пейка?

— Защо, папа?

— Не питай.

Яна седна на същата дървена пейка, на която преди много години бе седяла и жена му. Скарлатов се отдръпна чак до портала. Сърцето му мъчително се сви при тази гледка — слабо, тънко момиче със сини очи под голямото пано със същите издължени жени със сини очи, макар и облечени другояче… Яна стана от пейката и изтича при Борис. Загрижено го погледна.

— Нещо лошо ли направих, папа?

— Не.

— Зле ли ти е?

— Да тръгваме!…

— Ако искаш, можем да останем.

Скарлатов с бързи стъпки пресече залата, мина все така припряно през другите, после през балкона и се спусна надолу по стълбите. Във фоайето продаваха картички с репродукции от картините.

— Папа, почакай, искам да си купя няколко.

— Не сега. Друг път!

Те напуснаха Пинакотеката. На скамейката в парка седяха мъже и жени. Заобиколиха сградата отпред, където беше поляната. Един младеж седеше върху чантата си на тревата и се приличаше със затворени очи на слънцето. Пухкаво кученце изтича през ливадата, беше бял пулел. Дали е същият, помисли си Скарлатов и с горчивина се сети, че кучетата живеят много по-малко от хората. А щом жена му Яна я няма, няма го и пудела, който навремето се спря при тях и ги подуши, когато седяха в парка. Годините не водят до забрава, а до тъга, каза си той.

Глава четвърта

Разделиха се на тротоара. Яна взе такси, за да отиде в търговския център на Мюнхен, а Скарлатов се прибра пеша до хотела. Там извади втората бутилка коняк и седна във фотьойла. Чувстваше се уморен. Скоро на вратата се потропа. Пиколото внесе няколко пакета, покупки на Яна от магазините. Носеха ги направо в хотела. После още на два пъти поне донесоха пакети от други магазини. Скарлатов натрупа всичко на пода. Яна се върна чак към седем часа. Беше възбудена.

— Ох, папа, крака не ми останаха!…

Скарлатов се учуди, че тя даже не погледна камарата пакети.

— Няма ли да присъствам на модно ревю?

— Не сега, папа. Искам нещо да те помоля, страшно много…

— За какво?

— Нека излезем навън.

— Уморен съм. Предпочитам да остана.

— Този, с когото трябваше да се срещна в пет часа, не дойде на мястото, а трябва непременно да го видя.

Скарлатов трепна. Може би всичко започваше сега?…

— Защо не дойде?

— Не знам. Тревожа се. Имам втора контролна среща в ресторант „Плацера“. Между осем и девет часа вечерта. Ако и тогава не дойде, значи е хлътнал.

— Има ли опасност за тебе?

— Не, папа. Човекът е сигурен. Каквото и да стане, няма да ме замеси.

— Тогава да тръгваме!

— Можеш да си допиеш чашата…

— Предпочитам като се върнем.

Народният ресторант „Плацер“ бе едно от най-прочутите мюнхенски заведения. И тази вечер беше препълнен. Като чужденци, намериха им маса в дъното на заведението. На Скарлатов направи впечатление, че хората не са толкова шумни и весели. Дори му изглеждаха някак си загрижени. Липсваше особен ентусиазъм, какъвто би трябвало да има след присъединяването на цяла Австрия. На съседната маса възрастни дебели баварци пиеха мълчаливо бира от огромни халби и разменяха от време на време по някоя дума. Само в далечния край на заведението някаква група младежи в кафяви ризи, бричове и ботуши пееше. Скарлатов тихо попита.

— Защо избрахте това шумно заведение, не е ли опасно?

— По-малко от друго място, въпреки че в Германия всеки всекиго следи. Но засега няма защо да се тревожим. Папа, може ли да си разменим местата? Така по-добре ще наблюдавам ресторанта.

Останалото време Яна мълчеше. Беше напрегната и сините й очи тревожно шареха из заведението. Към 9 часа тя хвана ръката на Скарлатов и прошепна:

— Папа, внимание… Ето го…

— Кой?

— Не гледай нататък. Не е сам…

След малко някой каза на немски:

— Бихте ли имали нещо против, ако седнем на свободните места?…

До масата им застанаха младеж и девойка, облечени скромно. Момичето беше слабичко, косите си носеше на кок и му заприлича на ученичка. Скарлатов погледна към Яна. Тя присви очи в знак на съгласие.

— Моля… — каза той.

Седнаха — младежът откъм Янина страна. Новодошлите си поръчаха бира. Разговаряха тихо като влюбена двойка, без да се обръщат, все едно че Яна и Борис не съществуваха. След половин час платиха и напуснаха ресторанта.

— Папа, можем и ние да плащаме. Задушавам се в това заведение…

Скарлатов поиска сметката и после веднага излязоха навън.

— Искаш ли да походим пеша? — каза Яна.

Така те тръгнаха по улиците на нощния Мюнхен. Не бе останало нищо от веселата атмосфера на града, какъвто го помнеше Борис от своята младост. Когато минаваха край Хофтеатъра, ярко осветен от електрическите лампи, той спря и погледна величествената сграда.

— Папа, да бързаме…

— Какво научи?

— Още не знам, папа. Получих малка бележка. Но тук не мога да я прочета. Успях да им дам и петстотинте марки.

— Кога?!

— Ами докато седяхме на масата.

— Аз нищо не забелязах.

— Е, папа! Видя ли какъв конспиратор съм?!… А после казвай, че съм лекомислена.

— Вече няма — усмихна се той.

— Мога ли да те хвана под ръка?

Той кимна. Тя го хвана и те продължиха. Яна се притискаше до него и облегна главичката си на рамото му.

— Хубаво е, папа, да вървиш до някой силен мъж, сякаш плуваш във въздуха…

— Иван не е от тия мъже.

— Не е, папа. Прав си. Но аз съм Яна Скарлатова и все в нещо съм се метнала на тебе. Наблюдавам те внимателно, слушам всяка твоя дума, защото знам, че ще ми потрябва. Аз, за съжаление, все още се уча…

— На какво?

— Да бъда силна като теб. Нали физиката, искам да кажа мускулите, нямат значение в случая.

— Нямат.

— А инак съм яка и здрава. Въпреки че килограмите ми са малко. Ти не знаеш колко съм жилава и колко мога да издържам!

— Предпочитам да не си жилава и да не издържаш. А някой друг да върши всичко това за теб!…

— За мен това е без значение.

— Толкова ли си хлътнала?

— Папа, има две положения. Или хлътваш напълно, или никак!

Пак тоя феномен, по който Скарлатов бе мислил при наблюденията си над хората, когато силен характер избира за партньор по-слаб от себе си… За мъжете това бе нормално. Но нерядко в живота срещаше и обратни примери. По-страшното в случая бе, че обикновено силният се жертва. А той не искаше дъщеря му да бъде пиедестал, по който някой ще се изкачва нагоре. Те дълго мълчаха и обикаляха улиците. Изглежда в тия минути и двамата мислеха за едно и също, защото Яна каза:

— Недей смята, че не съм критична! Дори напротив! Склонна съм да мисля напоследък за хората по-лошо, отколкото са всъщност. И повярвай ми, че не се лъжа. Иван не е това, за което мислиш.

— Тогава не разбирам.

— В едно можеш да ми вярваш. Че няма да позволя никому на тоя свят, който и да е той, колкото и да го обичам, да посегне на достойнството и личната ми свобода.

Скарлатов се спря. Сякаш чуваше и виждаше жена си Яна в тоя момент. Освободи се от ръката й. Обърна се и сложи ръце на раменете й. Тя не сведе поглед. Двамата стояха под уличния фенер.

— Някой се е опитал да засегне достойнството и свободата ти?

— Не, папа. Иван никога не се е опитвал да прави това. Можеш ли да разбереш? Чуждо му е. Той дори не знае, че може да го направи, въпреки че всички го правят. Даже развити, умни хора, с претенции за висок морал!… Той просто не може! Така е устроен. Сега разбра ли?

— Не напълно…

— Именно тук е ключът за разбиране. Иван е единственият човек, при когото аз се чувствам напълно свободна. А ако прибавиш нежността и вродената му доброта, се получава наистина чудесен човек, макар и без грамада от мускули или арогантност на военен. Е, папа, това малко ли е?

Скарлатов нищо не отговори. Бе устроен другояче.

Беше боец и човек на мускулите, по класификацията на Яна. Но това, което той не е, не значи, че не съществува на тоя свят!… Поне в литературата и изкуството имаше подобни хора. А в живота?… Той не бе срещал. Или просто не можеше да ги открие… Настъпваше в друга област, неизвестна нему. И пак в съзнанието му изпъкна тази прочута сентенция на Волтер, която той се бе старал да остане девиз в живота му: „Аз ненавиждам твоето мнение, но още повече ненавиждам тия, които ти пречат да го изкажеш.“

Те взеха такси и се прибраха в хотела. Скарлатов предложи на Яна да си легне, но тя не пожела и остана при него чак до 11 часа. Той разбра, че имаше нужда да разговаря с него.

— Папа, случвало ли ти се е да се чувстваш точно така, както мислят за тебе?

— В какъв смисъл?

— Ами ако мислят за мене хубаво, и аз се чувствам добра, ако мислят лошо — и аз се чувствам лоша. И ми е много странно…

— По-често ми се случва да скривам, каквото мисля.

— О, папа, това е много неприятно. Но не може да нямаш два гласа в себе си, които си говорят, нали?

Скарлатов се усмихна.

— При тебе така ли е?

— Да, папа. Ту водят диалог, ту са независими един от друг. Тоя от първо лице като че съм самата аз. Взима думата обикновено когато е за нещо радостно, когато копнея или философствам… А другият е много безцеремонен и ми говори на „ти“, без да търси думите! Направо се намесва, обикновено като обвинител или за да ми се подиграе и ми каже най-неприятните за мене истини.

— Какъв нахал!…

— Да, папа. И почва обикновено с: „Не те ли е срам? Въобразяваш си, че си такава-онакава, а я се погледни какво вършиш!“, и така нататък…

— И тоя глас в моя образ ли ти се явява?

— О, не, папа! Как може да помислиш! По-скоро в образа на Полишинелчо!…

Яна се ухили, а после изведнъж стана сериозна и най-неочаквано го попита.

— Папа, ти вярваш ли в Бога?

Борис мълчеше. Можеше да се измъкне, като й върне въпроса, можеше да не й отговори изобщо, но той усети някакво напрежение у нея и каза:

— Човек или вярва, или не вярва в Бога и по пътя на никаква логика не можеш нито да го отречеш, нито да го докажеш. Но защо ми задаваш този въпрос?

— Папа, човек пита за Бога само хората, които обича…

Той се впечатли.

— Има нещо вярно… Може би ти ще си по-щастлива в отговора си на този въпрос. Аз чакам благоволението на Съдбата.

— А вярваш ли на сънища?

Скарлатов се намръщи.

— И други преди тебе са ме питали това…

— О, папа, не се сърди… Какво има? Аз страшно много сънувам и най-невероятни неща! Имам чувството, че живея два живота — един денем, един нощем, и ако понякога не сънувам нищо, като че съм ограбена…

— Чак дотам?!…

— Насън видях и Холерата!

— Какво?!

— Да, папа, не се чуди. Една много красива, стройна жена с черни очи и бледо, застинало лице. Цялата й фигура беше в черно и главата също. Само ръцете й бяха голи, дълги и изящни. Не поглеждаше никого и унесено вървеше напред край висок манастирски зид. Аз я наблюдавах от един прозорец и чух някой да ми казва: „Това е Холерата.“ Странно, нали, папа? А понякога споря с Хитлер, с Мусолини[237] и като се събудя, се чудя какво да правя от неприятното усещане.

— Прегледай се на лекар!

— О, папа, не. Откакто се помня, сънувам и очаквам с нетърпение да заспя, независимо дали сънят ми ще бъде хубав, или лош, просто от любопитство.

Тя продължи най-подробно да му разказва как веднъж насън се спуснало някакво огромно шестоъгълно светило и един глас й обяснил, че това е Давидовата звезда.

После Слънцето и Луната стремително тръгнали един срещу друг и замалко да се сблъскат, но се разминали. Друг път сънувала една грамадна дъга и върху нея египетски йероглифи. Попаднала и в Рилския манастир, летейки, където на двора видяла шествие от монаси, които отведнъж се превърнали в певци с везани блузи от хор „Гусла“ и запели нещо бодро. Какво ли не още!… Той мълчеше и я слушаше удивен.

— Папа, а знаеш ли като малка как ме подгони черният бик в нашето село Скарлатово? Тъкмо прекрачих прага на портата и той си заби рогата в дървото. Оттогава това е моят сън-прокоба. Видя ли нощем този преследвач, винаги нещо лошо ще ми се случи… И преди да тръгна за Мюнхен, също ме нападна. Рухнах на земята и той се надвеси над мене с роговете, а аз само си повтарях: „Не дишай, не дишай!“ и се събудих в ужас. О, папа!… — каза Яна с треперещ глас и му хвана ръката.

В тоя момент телефонът позвъня. От рецепцията се обадиха, че таксито го чака. Пиколото взе куфара.

— Имаш ли пари?

— Достатъчно. Но, папа, аз ще те изпратя до гарата.

— По никой начин!

Тя слезе с него чак на улицата. Беше се сдържала да не заплаче. Сега пак увисна на врата му и тихо му зашепна:

— Папа, спаси го!… Моля те… Спаси го! Само ти можеш!…

Той се освободи от прегръдките й.

— Стой повече в хотела! Бъди внимателна! По възможност ще се върна скоро.

— О, папа, да знаеш как ще те чакам! Само да знаеш с каква надежда!…

— И горе главичката! Нали ще ставаш силен човек?

Тя се помъчи да се усмихне.

Скарлатов се настани в първа класа. В купето бе сам. Влакът тръгна със закъснение. Движеше се съвсем бавно. Още след излизане от гарата, той видя дълги ешелони с оръдия, покрити с мушама, танкове, камиони и войници, които ги придружаваха. Войниците бяха с каски и пълно бойно снаряжение. Влакът вървя дълго край военните композиции. Германците изглежда не криеха това. Всичко взе да му напомня едно време гара София и влака с накачулените чак по покрива войници, когато потегляха за турската граница и минаха покрай също такива композиции, натоварени с оръдия. Колко години от Балканската война и колко нещата се повтаряха!… И в този миг той почувства, че войната е предстояща и обявяването й е само въпрос на време. Нататък нямаше вече ешелони. Експресът се носеше в нощта. В тъмнината се мяркаха светлините на малки градчета и бързо отминаваха. Там живееха хора и тези хора скоро щяха да страдат и причиняват страдания. Скарлатов спусна завесата на прозореца. Така му стана по-добре.

Пристигна в Кьолн преди обед. На гарата го чакаше секретарят на фон Шрьодер, облечен във военна офицерска униформа. Това го стресна. А още по-неприятно му стана, че не протегна ръка, а го поздрави по нацистки с „Хайл Хитлер!“. Чак тогава го покани в мерцедеса на банкера. Такива автомобили имаше само няколко в Германия, произведени специално от фирмата за висши правителствени лица и много богати хора — шестместна кола с безшумен мотор, която возеше меко и плавно. Скарлатов не се сдържа и попита младия мълчалив секретар:

— Вие действащ офицер ли сте?

— Сега всеки истински германец е воин! — съвсем сериозно отвърна той.

Стигнаха до луксозния хотел. Бяха се погрижили да му запазят апартамент. Офицерът секретар го осведоми, че ще дойде да го вземе към 5 часа следобед, за да има време Негово Превъзходителство хер доктор Скарлатов да почине и се приготви за срещата. После пак вдигна ръка и излая: „Хайл Хитлер!“

Не го сдържаше в хотела и излезе навън. Същото нерадостно впечатление, както в Мюнхен. Угрижени, мълчаливи хора. Шествия от кафяви ризи, маршируващи по улиците, магазини с бедни витрини. Хотелът се намираше близо до центъра. И без да иска, когато излезе от една странична улица, се озова точно на площада пред Кьолнската катедрала. Тук движението на колите бе голямо. Кьолн бе построен звездообразно и всички главни артерии на града минаваха край катедралата. Храмът беше величествен и респектираше. Истински шедьовър на готиката!… Скарлатов се постара да се абстрахира от уличния шум и клаксоните на колите, защото извисяващата се към небето постройка, както всички велики произведения на изкуството, въздействаше на чувствата у човека, и то на най-благородните. И тогава той се попита как може народ, създал тази катедрала — безспорно в духовен порив, отразяваща несъмнено възвишените религиозни чувства на нацията, — как може да бъде покварен и сведен до маршируваща подивяла маса, готова да убива и причинява страдания на цял свят?!… Не намери отговор.

Точно в 5 часа навън пред хотела го чакаше лимузината на банкера. Посрещна го същият офицер секретар. Излязоха извън града. Резиденцията на барона се намираше сред една гора и заемаше според беглия поглед на Скарлатов огромни пространства. Имаше и цяло езеро. Самата сграда представляваше бивш замък на три етажа в типичен германски стил с малки прозорци и геометрични орнаменти. Пред замъка нямаше алеи и дървета, а обширна зелена поляна по английски маниер. Без да иска, го сравни с резиденцията на Тюретини — една весела барокова постройка сред очарователен парк, излъчваща мекота и изящество. Тук всичко бе строго подредено, сякаш дърветата, тревата и цветята растяха по заповед. Лимузината спря пред централния вход, откъдето започваше стълбището. Двама лакеи посрещнаха колата и отвориха вратата. Скарлатов излезе. Чувстваше краката си изтръпнали, но вдигна глава и заизкачва мраморните стъпала. Там горе, на терасата, го чакаше висок мъж, облечен в черен костюм. Той разбра, че това е самият барон фон Шрьодер и прие жеста му като добро предзнаменование. Двамата си подадоха мълчаливо ръка. Ръкостискането му трая съвсем кратко. Баронът беше преминал средната възраст и имаше студени сиви очи. Той пропусна пред себе си Скарлатов. Минаха през шпалир от лакеи. Направи му впечатление вътрешната простота на замъка, липсата на всякаква претрупаност от вещи и мебели. Пресякоха един салон и пред тях се отвори двукрила дъбова врата. Така Скарлатов влезе в кабинета на барона. Озова се в една огромна зала, сякаш игрище за голф — с няколко старинни мебели, грамадно бюро, два стола край малка масичка и до стената още една, а над нея разпятието на Христос — дърворезба, вероятно старогерманска. Запита се дали баронът е религиозен. Едва ли е мистик… Сигурно спазва само някои външни ритуали и норми.

Сега в Германия при Хитлер религията не беше на особена почит. Интересно защо, помисли си Скарлатов. Защо всички терористични режими посягаха на религията?… Църквата вече съвсем не е такава сила, че да заплашва властта!… Откъде това озлобление към нея?… Но баронът прекъсна мислите му. Покани го да седне във фотьойла пред малката масичка. Беше с високо облегало и крайно неудобен. Самият той се настани на дългия фотьойл. Значи не използва бюрото, каза си Скарлатов. Мозъкът му отбелязваше всеки детайл както в околната обстановка, така и в поведението на Шрьодер. Вратата се отвори. С тихи стъпки се приближи лакей.

— Господин Скарлатов, какво ще обичате?

— Коняк.

Баронът кимна с глава към лакея. Скоро той се върна с поднос от старинни чаши и кристално шише коняк. Баронът сам наля чашите. Лакеят излезе. Двамата се чукнаха. Звънът на кристала сякаш беше знак, че разговорът може да започне. Борис се вълнуваше.

— Господин Скарлатов, приятно ми е, че ме посетихте в моята самота.

— Ваше Превъзходителство, радвам се, че моята… скромна личност може да Ви достави някакво удоволствие. Боя се, като изложа своите проблеми, да не разваля Вашето любезно първо впечатление…

И в този момент Шрьодер се усмихна, лицето му стана добро.

— Изпийте си чашата, господин Скарлатов, и нека си налеем още…

Борис нямаше немски маниер да изпива коняка наведнъж, макар баронът да бе сипал почти на дъното. Той глътна остатъка от коняка. Този път баронът му наля повече.

— Обичате ли коняк?

— Почти само това пия, а Вашият е превъзходен!

— Нали? Е, да си пийнем, господин Скарлатов, а Вие ми разказвайте… Отдавна не съм говорил с истински банкер!…

— Какво разбирате под истински банкер, Ваше Превъзходителство?

— Престанете с тези титли. За кратко наричайте ме бароне. Какво разбирам ли?… Ами това да седна в директорския кабинет и ръководя Банката, а не да скучая в извънградски дворци. Когато Банката е огромна, сякаш те изолират от пряката работа директори, дирекционен съвет, експерти, помощници, секретари… Глупаво, нали?… А сега, първо ми разкажете за своята банка.

Скарлатов започна разказа си с глух глас. Не скри нищо от Шрьодер. Особено го заинтригува как се бе измъкнал от световната криза.

— Изобретателно племе сме ние, банкерите, господин Скарлатов, нали?… Толкова е интересно да Ви слуша човек! Битки, съюзи, войни и как доскорошните върли врагове се превръщат в приятели… Това е възможно само при нас, нали, господин Скарлатов? Защото сме по-цивилизовани от останалите хора! А ние тук се измъкнахме от кризата по съвсем друг начин.

— Не можем да се сравняваме с Вас.

Сянка мина по лицето на Шрьодер.

— Зависи от каква гледна точка виждате нещата. Ние се измъкнахме от една криза, но попаднахме в друга.

— Вашата банка, бароне, е във възход.

— Знаете ли, понякога предпочитам да съм притежател на малка провинциална банка с всички радости, скърби, рискове и победи. А сега имам чувството, че каквото и да направя, печалбата няма да ме радва. Но както и да е… Моят приятел, господин Ван Юлиус от банкерска къща Мезон Щерн в Швейцария, ми се обади по телефона. Готов съм да Ви съдействам.

Скарлатов се колебаеше как да започне разговора и докъде да бъде откровен. Но работите бяха такива, че с недомлъвки доникъде нямаше да стигне. Затова реши точно да изложи проблема пред Шрьодер. Каза му, че главната цел, с която е тук, е да измъкне сина и съпругата на съпритежателя на Търговската банка Скарлатов — Карасулиев. Не скри, че е евреин.

— А знаете ли за какво е арестуван синът на Вашия съдружник?

— Вероятно по политически причини.

— Така си и мислех. Имате ли представа от държавната организация в Германия.

— Донякъде.

— А ако Ви кажа, че един банкер няма тази сила, както във вашите страни, и че трудно влияе на властта?…

— Но все пак може да влияе.

— В началото, когато те имат нужда от средства, да. Но след това те започват да се самофинансират, защото властта тук значи много, почти всичко, направо всичко, включително и много пари!…

— Доколкото съм разбрал, Вие се ползвате с доверието на политическите лица, оглавяващи Германия.

— Да, така е. Но трудно е да Ви обясня. Моето влияние от ден на ден ще намалява. Не съм сигурен, че бих могъл да Ви помогна в случая. Вие имате ли някаква своя идея?

Ето най-после дойдоха до основния пункт, който Скарлатов пазеше като краен изход. Тогава му разказа всичко за мина „Ураниум“. За това, което знаеше от немския инженер Думке, и за опитите на Кредитната германска банка да купи мината. Шрьодер слушаше вече крайно внимателно и съсредоточено. Това не беше любезният и скучаещ в самотата си барон, а банкерът Курт фон Шрьодер. Той почти мигновено разбра същността на въпроса. Когато Скарлатов свърши, немецът се усмихна.

— Ето че работата била съвсем в наши ръце, мили господин Скарлатов. Приятно ми е да разговарям с Вас. Та ние в момента сключваме сделка, и то каква!… Ако е така, както ми описахте случая, проблеми няма. Значи продавате… Правилно ли разбрах?

— Продавам, но и купувам. Страхувам се, че ако лицето, което влиза в сделката, не е живо или му се случи нещо, преговори няма да се състоят!

— Напишете ми името на човека, името на майка му и адреса им във Виена.

Скарлатов извади автоматична писалка и бележник, написа данните на листче и го подаде на Шрьодер. Той го остави на масичката до своята чаша. Разговорът бе изчерпан и Скарлатов се надигна от неудобния фотьойл.

— Не смея повече да Ви отнемам от времето…

— А защо не останете, на вечеря, господин Скарлатов? Ще се разходим из парка, ще поприказваме…

— Когато човек е дошъл в чужда страна с не много приятна мисия, едва ли би бил добър събеседник.

— Както обичате, господин Скарлатов. Беше ми много приятно. Имам да направя някои справки и в най-скоро време, вероятно още утре, ще Ви се обадя.

Баронът го изпрати навън чак до колата и когато потеглиха, му махна с ръка. Скарлатов седеше мълчаливо на задната седалка и гледаше гърба на офицера пред себе си. Може би най-важната работа бе свършил?… Но дали ключът щеше да се завърти и отвори тежката порта, той не знаеше. Предстоеше му още една безсънна нощ.

Щом се озова в апартамента на хотела, той позвъни на Яна. Чу гласа й.

— Ох, папа, щях да пукна! Клеча като куче пред телефона. Кажи ми нещо хубаво, моля те…

— Мисля, че нещата се развиват добре. Сега слушай…

— Точно това правя.

— Нали знаеш, че като напуснах София, дядо ти Славчо беше болен…

— Но как, папа? Ох, да, извинявай…

— Имаш ли известия за него от България?

— Папа, поне допреди два дни беше жив.

— Добре. Ако научиш нещо за здравословното му състояние, веднага ми се обади в хотела.

Скарлатов й продиктува името на хотела и телефонния номер на банка Щайн.

— Мислиш ли, че положението му е тревожно, а, папа?

— Не знам. Ако изкара още някой ден, вероятно ще прескочи трапа.

Той чу ридания от отсрещната страна.

— Ако така ревеш, няма да ти се обаждам!

— Няма повече, папа!

— Добре. Какво правиш?

— Стоя по цял ден в хотела.

— Намери си някакво занимание, но не излизай навън без нужда!

— Обличам и събличам новите си дрехи като шантава, но без радост.

— Защо? Това е приятно забавление. Като се видим, искам да изглеждаш великолепно, нали? И гледай непременно да сънуваш нещо интересно, за да ми го разкажеш пак! Но не за Холерата и бика.

— Да, папа, ще се постарая. Обади ми се, моля ти се, пак. Ако можеш, още тази нощ.

И двамата не бяха сигурни, че разговорът им не се подслушва.

Скарлатов се погледна в огледалото. Чертите на лицето му се бяха изострили. Явно бе отслабнал тези дни. Слезе в хола. Поръча си коняк. Изпи две чашки и пак се качи. Не му се спеше. След полунощ отново се обади на Яна. Дълго разговаряха за най-различни неща, но до основния въпрос, който измъчваше и двамата, не се докоснаха. А после Скарлатов се съблече и легна в огромното легло. Скоро се унесе и заспа. Сънуваше, както винаги в трудни моменти от живота си, кошмари и само кошмари. Събуди се няколко пъти. Чак когато завесите започнаха да светлеят от зората, той потъна в дълбок сън.

Сутринта се пробуди внезапно. Беше рано, но се приготви. Чака дълго и мъчително се вслушваше в телефона. Едва към обед в хотела пристигна офицерът секретар с личната лимузина на кьолнския банкер. Този път го откара в Банката, където Шрьодер веднага го прие в обширния си кабинет. Видя му се угрижен. Сърцето на Скарлатов няколко пъти мъчително прескочи. Банкерът сложи ръка на рамото му.

— Господин Скарлатов, сделката е уредена, що се касае до първата част.

— Вие знаете, че за мен центърът е втората част.

— Мисля, че и там всичко е наред, но предстоят формалности. Моля, седнете…

Скарлатов поблагодари и седна.

— Знам, господин Скарлатов, че сделката е неделима и точно така поставих въпроса. Имате шанс, че те са много заинтересувани от мината.

— Кои са те?

— Най-общо — Дирекционният съвет на И. Г. Фарбеиндустри.

— Доколкото ми е известно, те не са рудодобивен концерн, а държат химическата промишленост.

— И аз се учудих, но изглежда мината Ви има нещо общо с тях. Накратко, касае се до важна държавна поръчка, вероятно за военни цели, и изследванията са възложени на техните лаборатории.

— Практически как ще се осъществи сделката?

— Те предлагат да отидете в Берлин и там да преговаряте.

— С удоволствие, ако лицето, което ме интересува, бъде освободено и безпрепятствено напусне Австрия.

— Това е невъзможно, господин Скарлатов. Никой добър търговец няма да изпусне карето аса от ръцете си. По-неприятното е, че трябва да побързате. Преговорите биха Ви забавили и докато въпросът стигне до административните органи, може да стане късно.

— Какъв е Вашият съвет?

— Да не се поддавате на натиск, а Вие да водите играта! Приберете се в Мюнхен! Аз ще им предам, че Вие искате лично да отидете в Берлин и чак след като лицето или лицата, които Ви интересуват, бъдат освободени, ще подпишете договора. Това добре ли е?

— Странно е, че един такъв формален въпрос затруднява и прави невъзможна сделка от такъв мащаб. Толкова ли е спаднало влиянието на деловите кръгове?

— Властта, господин Скарлатов, е била винаги алогична и ако зад сделката не стоеше една от най-мощните индустриални групи в Германия, тази на Фарбениндустри, бих казал, че практически е невъзможна. Но направете така, че те да настоят, това да бъде техен проблем, а не Ваш! Сега разбрахте ли ме?

— Напълно!

— Вие се владеете и вероятно сте добър боец. Касае се до игра на нерви и вярвам, че ще издържите.

— А защо, бароне, Вие, който сте германец, заставате на моя страна против интересите на властта и деловите партньори?

Лицето на Шрьодер стана още по-угрижено.

— Искате да кажете… или по-скоро се съмнявате, че участвам в комплот[238] срещу Вас?

— Не бих бил тук, ако е така. Аз Ви вярвам. Питам просто от човешко любопитство.

— По три причини. Първата е, че се сблъсках с властта по един човешки проблем. Бях чувал някои работи, но сега ме принудихте директно да ги видя. Втората е нашата солидарност между банкерите…

Шрьодер се замисли.

— А третата?

— Тя е най-сложната за обяснение. Накратко мога да я определя като несигурност. Вие знаете не по-зле от мене кое гнети един банкер. Неизвестността! Наглед всичко е ясно. Само да протегнеш ръка и ще откъснеш ябълката на печалбата. Въпросът е дали ще изядеш ябълката. Няма ли да ти я вземат, или още по-лошо, да ти счупят ръката, или пък всичко е един мираж?…

— И аз съм изпитвал при добри печалби подобно чувство на несигурност — изглежда, има нещо, което стои над капиталите и над нас, банкерите. Нека го наречем Съдба. Дано тя е милостива към нас!

Скарлатов стана. Шрьодер го изпрати до вратата. Там се спря, сложи ръка на рамото му и каза:

— Не забравяйте добрината, господин Скарлатов, и Вие, и Вашите приятели!…

Сбогуваха се. Навън го чакаше лимузината, но и в колата, и в хотела той продължи да мисли не толкова върху разговора, колкото върху последните думи на Шрьодер. Този мощен финансист изпитваше страх, и то в период на невиждан индустриален подем за Германия с невероятни печалби. И това не беше несигурността пред една сделка, каквато и да е тя — малка или голяма. Защото такива преживявания са нормални за всеки банкер. Отнасяше се за нещо генерално, за крайния резултат от всички сделки, както минали, така и бъдещи, за банковия трезор, за съществуванието на банката въобще. И този резултат вече не зависеше от банкера, респективно от барон Шрьодер, нито от неговия ум, нито от неговата дейност, а от бъдещето на Германия. Те, всички финансисти като Шрьодер, бяха заложили на силната власт на Хитлер. И тя им даде това, което искаха — една дисциплинирана държава, поръчки за всички предприятия, индустрия, работеща на пълни обороти, небивали печалби, работници, които не стачкуваха. Бяха изпуснали обаче нещо съществено. Веднъж създадена, тази власт имаше самостоятелен живот и все повече се отдалечаваше от тия, които й помогнаха. Тя се превръщаше в нещо само за себе си, в нещо независимо, с тенденция да обхване всичко и индустрия, и народ. А следващата стъпка беше да посегне и на светая светих — на банковия капитал, и въведе пълен контрол над икономиката. Тя и в този момент беше еднопосочна, военна по своята същност. За един финансист загадка нямаше. Едно такова небивало, но военно по същество промишлено развитие без производство и пласмент на мирновременни стоки, без износ и външни пазари значеше само едно — война. Тя бе надеждата на властта. Там бе изходът от каквито и да са финансови затруднения. Щяха да плащат завоюваните народи. Тях щяха да ограбят, да ги заставят да работят за Германия, да ги поробят. Но как? Никой доброволно нямаше да даде това, което притежава. Тогава трябваше да избиват и грабят насила. Следователно народите щяха да се съпротивляват и консолидират в една обща цел — срутване на фашизма. Германия срещу цял свят?… При такава постановка на въпроса тя нямаше шансове! Ето къде се коренеше причината за очевидната загриженост на Шрьодер. Той вече зависеше не от себе си, а от съдбата на Германия. И Скарлатов правилно разбра последните му думи. Ако баронът изпадне в тежко положение, очаква помощ от своите събратя, дори от такива като Скарлатов. Но имаше предвид преди всичко Ван Юлиус, Мезон Щерн и връзките й по цял свят. Вероятно така постъпва и с други банкери от чужбина. Прави им услуги, доколкото е в състояние, с далечната мисъл за не много светло бъдеще. Защото барон Курт фон Шрьодер беше банкер в истинския смисъл на тая дума и знаеше предвечното правило на своите събратя — дори при великолепна ситуация да имат изход в случай на авария. И фактът, че именно Шрьодер мислеше така, значеше, че има нещо гнило в Германия. Както повечето банки и банкерски къщи, които по същество принадлежаха на отделни фамилии, така и кланът Шрьодер не правеше изключение. Бяха започнали своята дейност в Хамбург, а после по подобие на Ротшилдовци се пръснаха по целия свят. Така още през миналия век Йохан Хайнрих Шрьодер се пресели в Лондон и там основа нова банкерска къща Хенри Шрьодер енд Корпорейшън, като промени името си на Джон Хенри Шрьодер. Ето как се прокарваха златните мостове между банкерите. Барон Курт фон Шрьодер в Кьолн и банкерската му къща бяха свързани с банките от цял свят. Така че в намесата му в полза на Скарлатов нямаше нищо чудно. И Борис си спомни някога, преди Балканската война, конференцията във Веве между банкерите. Изглежда, сътрудничеството с Мезон Щерн беше доста тясно. И за кой ли път Скарлатов се удиви на това неразрешимо от всяка нормална логика противоречие: банкерите — диви, безмилостни зверове, когато се отнасяше до пари, вечно в битки помежду си, дори в тесен, национален мащаб, а в международен — в непрекъсната война. И по всички закони на логиката при световен конфликт те би трябвало да се самоунищожат, тоест победилата държава да донесе тотална победа и на нейните банкери. Но на практика не ставаше така. Никога банкерите не стигаха както войските, държавите и военните до пълно самоунищожение. Напротив, още преди конфликта те като заговорници се готвеха за новата ситуация, прехвърляха капитали, установяваха пароли и шифри, по които да се свързват — и при това без документи, без договори, заверени от нотариуси, а разчитащи само на дадената дума, банкерската дума, която значеше много при предстоящ конфликт. Разбира се, едни печелеха, други губеха, но не изпращаха своите събратя на ешафода. Защото знаеха предвечното правило на живота, че той се мени, така че днешният победител утре ставаше победен. Ето главната причина, по която барон Курт фон Шрьодер, без да се съобразява с нацистите, помагаше на противниците им. Причина по същество не безкористна, но все пак говореща за някаква цивилизованост на банкерите, за разлика от дивите фашисти.

Глава пета

Той се прибра в Мюнхен вечерта. Когато влезе в апартамента на хотела, Яна го чакаше. Очите й бяха зачервени. Тя се хвърли на врата му бурно, невъздържано и той се учуди на силата на дългите й тънки ръце.

— Плакала ли си?

— Съвсем малко. Папа, Иван жив ли е?

— Вероятно.

— О, папа, имаш ли малка представа какво е да попаднеш в лапите им?

— Нямам, а ти?

— И аз нямам, но съм чувала от потърпевши такива разкази, че косите да ти се изправят. Трябва да бързаме, папа…

— Старая се.

— Моля те заради мене малко повече да се стараеш от всеки друг път…

— Остави ме да сваля пардесюто и се оправя малко.

Той влезе в спалнята. Оттам отиде в банята. Погледна се в огледалото. Даже брадата не можеше да закрие двете дълбоки бразди от ъглите на носа му надолу, посърналото му уморено лице и очи на човек, който не спи добре. Наплиска лицето си със студена вода да се освежи. Среши гъстите си бели коси. Яна стоеше пред банята и го чакаше. Борис се усмихна.

— Трябва да се научиш да скриваш нетърпението си.

— Ще се науча, папа, но не сега. Разкажи ми, моля ти се.

Те отидоха в хола. Скарлатов, преуморен от пътуването, седна във фотьойла. Но Яна имаше енергия за двама души. Непрекъснато ходеше напред-назад по килима. Баща й я наблюдаваше. Тя пак намотаваше на пръста си кичур коси и го дърпаше надолу, за да го отскубне. И друг път бе забелязал този несъзнателен тик в нея, когато изпадаше в затруднено положение.

— Ще си оскубеш така косата.

— Ох, да!… Ще се отуча. Бях толкова неспокойна… И да ти кажа ли — какво не ми мина през акъла!…

— Недей мисли! Научи се да чакаш!

— Не само заради Иван. А и за тебе, папа. Боях се да не ти направят нещо тия бандити, че няма повече никога да те видя…

Яна се готвеше да заплаче. Лицето й потрепваше. С усилие на волята се владееше. Тя е едновременно и жена, и дете, мислеше той. Има на земята, макар и много рядко, такива хора, които запазват за цял живот детското в себе си. И те по правило са очарователни. И майка й беше такава. Дано и тя запази тази дарба Божия…

— Искаш ли да ми покажеш новите си дрехи?

— Нека друг път. Сега положението е направо трагично.

— Научи се да не употребяваш силни думи. Смятам, че нещата се уреждат.

Тя го погледна недоверчиво. Но като срещна сериозното му лице, се зарадва.

— Може би, ако ми разкажеш всичко, съвсем ще се успокоя.

Да й разказва за сделката, за перипетиите, за Шрьодер. Би било глупаво и едва ли ще я успокои, а още по-малко зарадва. Главната битка предстоеше, а той бе уморен. Искаше поне сега да не мисли за нищо, да има някаква макар и малка радост. И тази радост беше тук, при него, разхождаше се напред-назад. Тя пак почна да навива коси на пръстите си, но като срещна погледа му, се спря и отпусна кичура с виновна усмивка.

— Искаш ли да видиш какво съм си купила?

— Тъкмо това те моля.

— Добре, папа, но ще почакаш малко да си оправя прическата, да се гримирам и тогава ще се представя на Негово превъзходителство банкера господин Скарлатов!…

Тя не се бави много и скоро се появи в стаята. Беше с ново велурено яке и туристически обувки-половинки с езика отвън.

— Папа, нека започнем с неофициалните дрехи. В Швейцария имах точно такъв екип за планината.

— Но го засили? Нали така се изразяваш?

— Не си прав, подарих го. Якето беше доста изтъркано. О, папа, аз си нося дрехите, но най ги обичам, когато са съвсем нови. После свиквам с тях и тогава ги подарявам.

— Дълго ли трае този процес?

— Как да ти кажа, зависи…

После Яна се появи в красиво манто с широки ръкави от камилска вълна. Завъртя се пред него.

— Харесва ли ти?

— Много, защото е топла дреха.

— Язък, че мина зимата! Дано го запазя до другата…

Най-много се бави при третия тоалет. Когато се показа, гледката беше преди всичко естетична — изящно, стройно момиче със сини очи и светлоруси коси, облечено в семпла рокля, закрепена само на едното й рамо с красивата камея, някога подарена на майка й от Тюретини. Лъскавият копринен тъмнокафяв плат обгръщаше тялото й като кожата на змийче. На тънките токове изглеждаше твърде висока.

— Никога ли не си искала да станеш актриса?

— Ами опитвала съм. В колежа, искам да кажа…

— И какъв беше резултатът?

— Печален, папа. Там разучавахме и играехме пиеси, такива едни, никакви… Първия път ми дадоха роля, мисля, че беше дори главната. Текста научих бързо. Но когато излязох на сцената, не знам какво ми стана. Сякаш не бях аз. Ръцете ми дървени, краката ми се движат като на кокили, спъвам се от всичко, лицето ми чувствам, че се изкривява и скоро ще се парализира, почнах да заеквам… Уплаших се да не ми остане за цял живот. Това си е, папа! Едва се отървах!…

Скарлатов почна да се смее на глас. Като му обясняваше, тя по смешен начин движеше пръстите на ръката си, не че посочваше него, а така, по детски, искаше да покаже значимостта на казаното, а изглежда, че споменът от явяването й на сцената толкова я беше впечатлил, че и в момента изпитваше смущение.

— А какво най-много обичаш да правиш?

— В какъв смисъл, папа?

— Въобще…

— Ами въобще… обичам нищо да не правя. Мога така, без нищо да правя, да прекарам двадесет и четири часа. Мисля си най-различни неща… Играя си някакви роли, където и аз, и всички са страшно доволни от мене, всички ме обичат и аз обичам всички. И като минавам край тях, всички са ужасно смутени, млъкват и си шепнат: „Ето я Яна Скарлатова! Видяхте ли каква е!…“ А изобщо, папа, най съм радостна, като обичам.

Стана му и болно, и радостно на душата. Спомни си Женева, бедната мансарда на Рю Гийом Тел и скърцането на ветропоказателя точно над стаята му, и вида на Леманското езеро, и моста над река Рона, и острова на Жан-Жак Русо, който се виждаше от прозорчето, и най-вече мечтите, тези, които никой не знаеше и бяха само негови мечти за красота, слава и добро на цялото човечество. Така през главата му минаха много спомени и когато стигна до игрището за тенис, с усилия на волята се спря… Яна през цялото време му бе говорила, но той нищо не чуваше.

— Какво каза? — попита я Борис.

— Ами казах, че обичам да се грижа не само за себе си, но и за другите.

— Например?

— Ами обичам животните, например.

— А за хората?

— Бих се грижила много, бих се грижила за теб. Понякога съм мечтала да се разболееш и ти покажа какво мога.

— Пазил ме Господ! Ти и без това се грижиш да не си пия чая. Сервираш ми доста приятни задачи…

— О, папа! Защо всичко обръщаш на терсене? Тъкмо човек се отпусне, и го залееш с кофа ледена вода. Ще ида да сваля тази рокля и идвам.

— Стой така! Роклята е великолепна.

— Нали? Радвам се, че ти харесва.

— Какво ще кажеш, ако се облека и аз и отидем в някой нощен локал?

— Аз и ти?

— Или като кавалер съм неподходящ?

— Какво говориш, папа! На германките очите им ще изскочат. Не мисли, че не съм ги гледала как те зяпат! Ще удуша някоя. Толкова се радвам. Ще сложа мантото направо върху роклята и тръгваме!…

— Ще трябва да ме почакаш, докато се преоблека.

Лицето на Яна пак помръкна.

— Какво ти е?!

— Ако не мислех за Иван, радостта ми щеше да е пълна…

— А помислила ли си, че толкова рядко сме заедно?

— Да, папа, и ми е болно на душата. Но нали все някога ще сме завинаги заедно, ще живеем заедно и толкова хубаво ще бъде!…

— Дано…

Той се преоблече в официален черен костюм. Когато влезе в хола, Яна се усмихна и каза:

— О’кей, папа!

Той й помогна да облече мантото. Когато двамата минаха през хола на хотела, малкото германци там млъкнаха и ги гледаха като някакво чудо. Чужденците тук бяха рядкост. Навън ги чакаше такси. Вечерта прекараха в най-луксозния нощен локал на Мюнхен. Пиха шампанско. Лицето на Яна гореше. Програмата бе скучна и глупава. Ако беше сам, Скарлатов би си тръгнал веднага. Но Яна бе внимателна и добра събеседничка.

— Този младеж, с когото се видяхте в Плацера, какъв е?

— Не зная точно. Другар.

— А имаш ли много приятели комунисти от Германия?

— Познати да, но приятели — един, Хелмут Шулц от Магдебург. Беше във Виена. Сега вече не знам къде е. Чудесен човек! Учител. Искаше да се бие в Испания, може би е успял да замине…

— Не си ли с впечатление, че са големи фанатици?

— Има и такива, папа. И това именно ни разделя с Иван от тях, но Хелмут не е такъв. Чух го в един спор с другарите си по повод на последните процеси в Москва как страстно ги убеждаваше, че идеята за комунизма трябва да минава през истината…

— …и един му отговори, че целта оправдава средствата — прекъсна я той.

Яна се учуди.

— Точно така, папа, откъде знаеш?

— Не е толкоз трудно да се отгатне… Не питай старило, а патило, нали си по поговорките. Та какво им възрази твоят Хелмут?

— Че не всички средства водят до целта и е много опасно, когато си разменят местата, понеже всичко трябва да се прави заради обичта между хората. Иначе човечеството няма бъдеще! О, Хелмут е много издигнат мъж! А ти, папа, какво мислиш за марксизма?

— Подробно или накратко? — усмихна се Скарлатов.

— Както искаш, папа.

— Това, което ми харесва — борбата за социална справедливост, — не съм видял осъществено. А това, което е налице, е, че марксизмът днес е пълен с култове и това никак не ми харесва! Самият Маркс е вече култ, Ленин е култ, сега и Сталин става култ…

— Защо така, папа?

— Обикновено е плод или на невежество, или на социална деформация и изостаналост, или на политическа спекула и демагогия.

По-нататък Скарлатов разви пред нея своите мисли за демокрацията — че не си е изработила защитните средства. Но пък ако ги изработи, ще престане да бъде вероятно демокрация?… Докато терорът, от своя страна, има своите твърдо установени форми. Може би той трябва напълно да се разгърне, да стигне крайните си и тотални чудовищни прояви, та чак тогава да се дойде до антитерора. Но затова е необходимо да се натрупат сили, време, развитие, той да се оформи реално в световна платформа… Изход ли е това?… Има ли изход изобщо — не знае… Засега антитерорът е неясен, неопределен…

Яна го слушаше с огромно внимание, широко разтворила сините си очи. Приказваха си до затварянето на локала, без да усетят изтеклите часове. И нищо не учудваше така Скарлатов в общението с хората, както необикновената способност на човешкия разговор да спойва хармонично в един плавен поток най-противоположни теми, мисли и преживявания. Но през цялото време, въпреки многообразието на споделеното, и двамата деликатно заобикаляха най-важното — това, което предстои…

Прибраха се в хотела след полунощ. Още рано сутринта позвъниха от Берлин. Беше непознат човек — представител на полицията. Каза му, че ще получи разрешение за отиване във Виена. Към 10 часа сутринта при него дойде друг цивилен от мюнхенската полиция. Взе му паспорта и след час се върна със специално разрешение за право на оставане в новата германска провинция и Виена. Отделно от документа му дадоха нещо като лична карта, за да не го спират. Въпреки това Скарлатов се безпокоеше от виенската полиция. Обади се отново в Берлин. Оттам го увериха, че австрийските власти са осведомени и съответно инструктирани. Значи всичко беше наред. Можеше да тръгне. През цялото време Яна не се отделяше от него. Чак късно следобед им остана време да обсъдят положението. Тя настояваше баща й да тръгне веднага.

— А ти?

— Ще те чакам в Мюнхен.

— За да имат още един заложник?!

— А защо не поиска разрешение и аз да дойда във Виена?

— И без това всичко е забъркано. Ще видят английска виза, обиколките ти тук и там по Европа и накрая може да усложниш нещата.

— Тогава къде да се дяна?… Не искам да се връщам в Англия точно сега! Моля те!

Скарлатов се замисли. Разбра, че тя не може да се върне в Оксфорд и там да чака известие. Щеше да бъде жестоко от негова страна да настоява.

— Ти ще заминеш още сега за Швейцария! Дръж връзка с Мезон Щерн. Каквото има, ще съобщавам там. Вероятно Иван и Анастасия ще заминат за Швейцария. Сега ще ангажираме билет за влака…

Яна се разтревожи.

— За кого, папа?

— За теб! Аз тук съм вече гост на германците и сега те се грижат за моя престой и пътуване.

— Нали ще те изпратя?

— Аз съм този, който изпраща!

Влакът на Яна за Швейцария тръгваше вечерта и само след час потегляше другият за Залцбург и Виена. Времето мина в телефонни разговори и приготвяне на багажите им. Когато свършиха, Скарлатов каза:

— Сега ще ми се закълнеш в нещо!

Яна силно се изненада:

— Кажи, папа…

— Никога няма да се връщаш в България, без да получиш от мене знак!

— Защо, папа? — каза Яна с треперещ глас. — Моят професор каза, че България е златна мина за археоложки експедиции…

— За да не попаднеш в капана като Иван.

— Това е невъзможно!…

— Слушай какво ти казвам! Ще си дойдеш само с мое позволение! При никакви други обстоятелства!

— Добре, папа.

— Заклеваш се в името на майка ти и на… Иван!

— Заклевам се!

Повече никой нищо не добави. Тръгнали и двамата в бой, те сякаш нямаше какво друго да си кажат. Избягваха дори намека, всеки зает със своите проблеми. Не вечеряха. Куфарите им, напълно готови, стояха в хола. Пристигна таксито. Вдигнаха багажа им. Излязоха на улицата. Пред хотела Скарлатов се спря. Обърна се и огледа цялата фасада на зданието.

— Папа, хайде, чакат ни…

Така Скарлатов се прости с един хотел, където някога бяха отседнали на отиване и на връщане с жена си Яна, където изживя с нея радости и скърби. Малката не знаеше това. Пък и Скарлатов не й каза. Почувства, че миналото все повече и повече му напомня за себе си. А може би така трябва да бъде?… И когато зовът на миналото, на хората, които съм обичал и са ме обичали, стане толкова настойчив, а моето желание да ги видя непреодолимо, може би тогава човек се обръща назад, прекрачва тази невидима черта между живота и смъртта и се връща там, откъдето е дошъл и където го чакат…

— Папа, моля те, закъсняхме…

Той се запъти към таксито. Мюнхенската гара беше красива, с дълги тунеловидни навеси. Непрекъснато пристигаха и тръгваха влакове; Настаниха багажа на Яна в първокласното купе. След това тя слезе на перона и пак нямаха какво да си кажат. Двамата мълчаха или разменяха кратки реплики за делнични неща и задачи, които им предстоят. Защото бяха съсредоточени в себе си и само за вид поддържаха някакъв разговор. Бяха потиснати. Въобще гарите действаха зле и на Скарлатов, и на Яна.

Разбира се, той можеше в тия кратки мигове да й каже нещо, думи, които биха огрявали Яна цял живот. Думи на обич, на привързаност, на мъчителен страх за нея. Или някакво напътствие, което би й помогнало в живота, но Борис не го направи. Той не можеше да пречупи себе си. Другите хора го правеха при всеки удобен случай — и плачеха, и се смееха, и се прегръщаха, и употребяваха тия малко на брой, но силни и съкровени думи на човешката обич. Може би Яна беше по-склонна към такава откровеност. Сърцето й бе свито и ако баща й в този миг би проявил и най-малка нежност, тя би се разридала неудържимо. Той инстинктивно постъпи така, защото бе психолог и знаеше, че недоизказаните чувства са по-силни от изречените и остават завинаги, а прекъснатият диалог продължаваше и от двете страни мислено, понякога до края на живота. Последна силна прегръдка от тънките ръце на Яна. Разплаканото й лице. И още веднъж лицето й — младежко, ведро, чисто — от прозореца на вагона. Локомотивът изсвирва. Влакът бавно потегля. Набира скорост. Лицето й вече не се вижда. Светлините на последния вагон се скриват там, зад завоя. Наоколо хора, бързат пътници и носачи, заминават и пристигат влакове, а Борис стои сам на перона и не вижда, и не чува нищо. Болката е непоносима дори за такъв силен човек като него. Яна нямаше да бъде самотна. Животът беше пред нея. Но той за пръв път разбра какво е това истинска самота, самотата на човек, отиващ към старостта.

Час след заминаването на дъщеря му потегли и влакът на Скарлатов. Беше сам в спалното купе. Той и не се опита да дремне. Не мислеше за това, което му предстои, а се бореше с болката, която бе и физическа. Погледът му случайно попадна на багажника и видя с изненада до своите куфари малкия спортен сак на Яна. Вероятно в суматохата бяха ги объркали заради еднаквите фамилии и го сложили до неговия багаж. Той се зарадва и се усмихна. Скочи, взе го на скута си и го разтвори. Вътре имаше един пуловер, списания, вестници, блокове, бележници, моливи и две дебели томчета в стара кожена подвързия, в каквато бяха книгите от неговата библиотека. Те привлякоха вниманието му и ги извади. Когато ги разгърна, разбра, че това е дневникът на Яна. Борис остави тетрадките заедно със сака до себе си. Ще ги предам на Иван да й ги върне, каза си той. Но внезапно и остро пресече ума му мисълта — ами ако не я видя повече никога?!… И като буря го връхлетя стремителното непреодолимо желание да бъде отново с нея, да чува гласа й, да я усеща…

И без да мисли за нищо друго, протегна в порив ръка и взе отново дебелите кожени тетрадки. Отначало само ги разлистваше. По изменението на почерка й се разбираше, че бе почнала дневника си от дете, та до днес… Не беше строго датиран ден по ден, а предимно по години и по държави, в които бе живяла и посетила. Имаше немалко страници със списъци на книги, прочетени и за прочит, цитати, стихове, случки, пътеписи, впечатления от срещи, спектакли, музеи, хора, природа и свои мисли, въпроси и изводи. Те всъщност най-много го интригуваха. От страниците лъхаше на нея, на едва-едва доловим мирис на парфюм, който твърде го затрудни, докато открие, че му напомня на теменужки. Върна се към началото. На първото томче върху заглавната страница по средата Яна грижливо бе изписала с големи латински букви: „О’КЕЙ, МИС СТЕНЛИ!“ Отдолу следваше от самата мис Стенли на английски мото из псалом 90 на Давид: „Щит и ограда е Неговата Истина!“ Отдолу Неда с детски закръглени букви внимателно бе й посветила своя собствена мъдрост: „На добро трябва да те научат, на зло сам се научаваш“. Той обърна листа и прочете на новата страница:

6. X. 1925 г., понеделник следобед, на верандата. Мис Стенли ми каза, че за да стана личност, трябва редовно да си водя дневник.

Старала се беше да го напише калиграфски чисто и красиво. По-нататък вече не се забелязваше подобно усърдие, защото тук-таме имаше и мастилени петна, и зачерквания. И Скарлатов с нетърпение и радостна възбуда, без никакво угризение, защото счете тази случайност за дар от Бога на душата му в изнемога — почна да прелиства и чете дневника без ред.

Като бях малка, папа често повтаряше: „Факт, факт“ — и ми звучеше като принц, и си мислех, че е принц Факт от някаква приказка. А самата дума „дума“ ми се виждаше тъмнозелена. Защо така?…

…………

Веднъж много плаках, понеже мис Стенли ми каза, че не мога да имам рожден ден, когато си поискам.

…………

Сънувах Чарли Чаплин и неговото кученце досущ като Джейн, застанало над лицето ми — много пухкаво и мило.

…………

Топси[239] е най-добрата човечка между нас.

…………

Като не може да ми отговори мис Стенли, отивам при леля Неда. Като не може да ми отговори леля Неда, искам да ида при папа, но няма да ми обърне внимание, а знам, че само той може да ми каже!…

…………

Попитах леля Неда очите растат ли. Тя каза — да. А веждите? — Също. Реших да не ям много, за да не ми надебелеят.

…………

Чичо Спас ми каза, че облаците са от въздишките на умрелите, а дъждът от сълзите им. Сигурно е така.

…………

Тази вечер, преди да заспя, лампата ми светна сама. Леля Неда каза, че мама е влязла да ми каже лека нощ.

…………

Чудно. Вече съм толкова голяма — на осем години, а още ме е страх от пухчетата, които понякога излитат от възглавницата.

…………

Мис Стенли ми каза, че постоянството е потвърждение на заложбите.

…………

Мис Стенли ми каза, че дали един човек е добър се познава по отношението към враговете му.

…………

Защо сънувам неща, които не съм видяла? Тая нощ ми се представи една шарена птица и знаех, че е фазан, без да съм го виждала. Трябва да ида в Зоологическата градина и се запозная с него.

…………

Мис Стенли ми каза — ако станеш красива, нямаш никакви заслуги за това. То се дължи на природата и няма защо да се гордееш с нещо, което сама не си постигнала. Но ако станеш добра, трудолюбива и образована, заслугите ще бъдат само твои.

…………

Мамо, радвай ми се, имам рожден ден!…

Тук Скарлатов спря да чете. Гърлото му се стегна и му стана топло. Той съблече сакото си и се облегна със затворени очи. Спомни си елеоосвещението на Славчо Кюлев и как малката се дърпаше и не искаше да иде и се прости с него. Спомни си как тичешком го посрещаше понякога чак до желязната порта на вилата и колко пъти я бе отминавал… Спомни си и изранените длани на жена си от ноктите, които бе забивала в тях, за да даде живот на малката Яна и превърне деня на смъртта си в неин рожден ден…

И като в транс отново се присегна към кожените тетрадки. Сега прескочи много страници и се спря на тази, където беше написала с едри букви на български ШВЕЙЦАРИЯ. Обърна листа, после още един и още един, и още много…

Искам да приличам на папа, само да не беше толкова богат…

…………

Сънувах света Богородица, която държеше в ръце вместо Исус — мене, и толкова се развълнувах, че се събудих от радост и си казах: „Ах, какъв хубав сън!“, и отново заспах.

…………

Цицерон: „Голямо нещастие е да не си изпитал мъки“.

…………

Чак когато склопиха очите на дядо Славчо върху одъра, повярвах, че е умрял, и ми стана толкова мъчно, че сълзите ми спряха. Значи душата на човека гледа през очите и като излети на Небето, няма нужда вече от очи. А една седмица преди това го сънувах, че се разхожда с черен чадър и официален костюм по пясъка край морето до вилата на чичо Йожи в Несебър. После влязох с него в една черква и той взе да гаси кандилата под иконите и ги изгаси всички. Когато на другия ден му разказах съня, той твърде се уплаши и разстрои. Аз се разкаях много, дето му го казах, и вечерта се молих на дядо Боже да ми прости.

…………

Паралелите на Плутарх[240]. Чудесни са!… Александър Македонски е имал за учител най-великия мъдрец на древността — Аристотел[241], а е станал най-големият касапин на народите. Как така?!…

…………

Луиза смята, че Френската революция избухнала, понеже французите много вярвали на думите. А Волтер и Русо са се скъсвали да говорят. Не случайно символът на Франция бил Мариана — жена! А всички жени са бъбриви!

…………

Днес в автобуса върху замръзналото стъкло на прозореца Луиза написа: „Давам две зими за едно лято!“ Много се смяхме.

…………

Свети Августин Блажений[242]: „Смисълът на любовта е да бъдеш!“

…………

Четох на глас „Пътеписите за Америка“ от Кнут Хамсун на Луиза. Щяхме да припаднем от смях.

…………

Света Тереза[243] от Авила: „Можеш да умреш — да, да бъдеш победен — никога!“ („Път“, 3).

…………

Леля Анастасия и Иван ми дойдоха на гости — лудо щастие!

…………

Леля Анастасия ми каза, че да умееш да обичаш, значи да умееш да даваш.

…………

Попитах Иван какво най-много липсва на света. Нежност, каза ми той.

…………

На папа сигурно нему е леко да се чувства по-умен от другите. Това е цяло нещастие!…

…………

Какво е храброст? — първите стръкчета зелена трева изпод снега…

…………

Нежността е поезията в любовта, нали, Яно?

Скарлатов потърси страниците от посещенията й във Виена. Никога не можеше да допусне за себе си, че е възможно да изпита ревност, задето дъщеря му обича и други хора, а не само него, и то не от домашния кръг. Но със свойствената си правдивост и разсъдителност той се овладя. Нима ти й даде всичко, което имаше в сърцето си за нея? Смешно е да се засягаш, че и други хора я обичат и тя също! Напротив, трябва да се радваш, защото благодарение на това не се е чувствала изоставена!… Той прочете:

Иван ме разведе из цяла Виена. Беше прекрасно. Разхождахме се и си приказвахме за какво ли не!… Аз го попитах:

— Ти да не си бил шофьор?

— Не.

— А защо ми говориш, без да ме гледаш?

Той страшно се изчерви и мене ми стана весело.

…………

Чичо Йожи ми каза, че човек живее с настоящето или бъдещето най-много до 40 години. Оттам нататък започва преговор на изминатото. Дали е така?…

…………

Гледахме с Иван и леля Анастасия „Травиата“. И двете се разплакахме, когато Виолета умираше. Аз се засрамих, а Иван ми каза, че в това няма нищо лошо, напротив! Защото Верди е гений на колективните чувства в музиката…

…………

Иван каза — там, където липсва голямото изкуство, го заместват с шокове.

…………

Според мене трима души са спорили с Бога — Йов[244], Бетховен и Толстой. Ще поговоря с Иван за това.

…………

Досега не съм видяш друг човек като Иван, който да не може да мрази. Дори фашистите. Само се отвращава и страда, че ги има.

…………

Иван счита, че цялата човешка музика досега отразява търсенето на милост от Бога или бунта срещу него, а бъдещата ще изразява благодарността към него за намерения път. Попитах го какво мисли за Христос. На всеки нравствен човек, ми каза той, Христос не може да не направи впечатление независимо от това дали вярва, или не и в кого вярва. А в музиката, според него, православното песнопение е най-тясно свързано с любовта към Христос. Докато в западната класика религиозното чувство е отправено директно към Всемогъщия!… Много му липсвали хоровете от българските църкви, понякога до болка. Слушал концерт на мъжкия хор „Жаров“ от руски и украински народни песни и от православни произведения. Беше изумен от певците и силата на чувството им. Може би само православната музика е в състояние да те доведе до екстаз — единственото чувство, което те доближава до светиите.

…………

Ако си добър, няма нужда да ти казват как да постъпиш…

Скарлатов усети, че влакът забави ход и край прозорците му се мернаха светлини. Той затвори тетрадката. Беше развълнуван от нещата, които владееха душата на Яна въпреки нейната младост. Но веднага си каза — какво чудно има?!… Спомни себе си в Женева!… Когато целият свят беше в тебе, а не ти в него! Защото само в младостта чувството е така страстно, духът така отворен, чист, свободен и стремителен към най-възвишените, непостижими и неразрешими въпроси на цялата Вселена!…

Светлините край линията се увеличиха. Разсъмваше се. Той стана и отвори прозореца. Лъхна го студен и влажен въздух. Сега влакът минаваше край езерото на приказния Залцбург и там горе високо се открои силуетът на замъка, където бе свирил Моцарт. Скарлатов нарече в себе си дните, прекарани с дъщеря си: „Яна в Мюнхен“. Сякаш бе написана нова глава от една малка повест, толкова скъпа за него. Дали щеше да има продължение?… Той не знаеше.

Глава шеста

Виена като град му правеше винаги особено впечатление в ролята на преден граничен пост на европейската цивилизация. Сякаш оттам започваше Европа. И като всеки пограничен град имаше нещо не само европейско, но и азиатско. Там можеха да се срещнат хора от вякакви народи и раси на Изтока. Виена представляваше един космополитен град с различна духовна нагласа, каквато нито една столица в Европа нямаше. Австрия навремето беше съставена от много народи. Макар и във вид на конгломерат, но империята съществуваше и в нея се чувстваше една особена толерантност. А когато след Световната война империята се разпадна, тя остави следите на цивилизацията в населяващите я народи, затова и новосъздадените държави имаха европейски облик. Турският крак бе стигнал до Виена. Какво щеше да стане с този континент, ако те бяха победили и продължили пътя си нататък?… Европа застана на мястото на древна Елада като люлка на културата, на всичко онова от битието на хората, което най-общо можеше да се определи с понятието духовен живот. И както гърците от древността не ограничиха своя духовен свят зад Вавилонските стени, а щедро го раздадоха на народите в Средиземноморието, дори на варварите, които нахлуваха, така сега и Европа беше центърът на цивилизацията, а нейният преден пост Виена — град с мека, дружелюбна нешовинистична атмосфера. Расовите и религиозните предразсъдъци там се смятаха за лош тон. Не че ги нямаше, но никъде в Европа търпимостта не бе така изразена: И този привлекателен кът в измъчения континент щеше да бъде смазан от грубите ботуши на германския войник. Накъде отиваше светът?… Ето тези мисли нахлуха в главата на Скарлатов, когато видя Виена.

Той зае малък апартамент в един спокоен хотел близо до Ринга, в центъра на австрийската столица. Щом се настани, веднага излезе. На рецепцията хората бяха любезни, с тази особена, австрийска мекота. Но не се усмихваха. Тръгна по улиците. Все още магазините бяха затворени. Минувачите — малко. Прочутите виенски кафенета — полупразни. Тук-таме се виждаха германски войници и военна полиция. Най-общото впечатление беше за един запуснат град, сякаш населението е отишло някъде… Не че градът не живееше — движеха се трамваи, имаше и хора по улиците. На пръв поглед — мирна картина. Но Скарлатов знаеше какво означава това. Защото идваше от страна, преминала през въстания, войни, окупации, преврати и блокади. Страна, където човешкият живот не означава много. Виена му напомняше София в дните след атентата в черквата „Свети Крал“ — и пустите улици, и многото военни, и това напрежение, което пронизваше цялата атмосфера на столицата. А когато махнаха блокадата и се появиха хора навън, дюкяните се отвориха, но напрежението остана. Защото това бе външната страна, видимостта на деня. Но щом паднеше нощта, идваше редът на убийците, които в мрака вършеха своите дела. Той не се лъжеше в чувството си. Знаеше, че и тук мракът на нощта покрива убийствата, страданията и писъците на жертвите. Защото го бе предвидил. Не го заблудиха нито пищните шествия на фашистите, нито парадите на армията, нито пристигането на Хитлер, посрещнат с предварително режисирания бляскав фашистки ритуал, нито заповяданият ентусиазъм. Защото тиранията и тираните си приличаха независимо от епохата, независимо от страната, в която вилнееха. Едни и същи явления предизвикваха едни и същи последствия. Това бе вярно и за обществата, и за държавите, и за народите.

Скарлатов се прибра в хотела. Там трябваше да чака представителите на капитала и представителите на властта. Първото посети човекът на И. Г. Фарбениндустри. Беше учтив, дори мил. Опита се да се шегува. Уговориха с него деловите въпроси. Той не бе лицето от концерна, който щеше да подпише договора. По-късно следобед пристигна този, който беше важният за Скарлатов — представителят на властта. Макар и цивилен, арогантният му вид и маниери не можеха да прикрият офицера от Гестапо. Скарлатов не позвъни на Анастасия, въпреки че имаше телефона й. Като първо условие обаче постави тя да се придвижва съвсем свободно из града и да се свали охраната й. Полицаят се обади по телефона на някого и след малко заяви на Скарлатов, че условието е изпълнено, що се касае до Виена. В Австрия тя не можеше да се придвижва. Скарлатов се засегна от тона и държанието на гестаповеца — типичен бивш лумпен, защото само лумпените упорито държаха на личното си величие. Почувства се угнетен. Дори с отслабена воля от престоя си в Мюнхен и дните, прекарани с Яна. Но той познаваше добре германската психология и отведнъж, както големите актьори се превъплъщават, той се превърна в страшилище за немеца. И докато онзи излайваше своите заповеднически думи, Борис се изправи — беше по-висок от немеца, — погледна го и изкрещя:

— Какъв е чинът Ви?

Дори не чу отговора му и пак кресна:

— Дръжте се както подобава пред по-висш офицер от Вас!

Скарлатов беше само запасен капитан. Но това диво изкрещяване подейства.

— Предайте, че отсега нататък ще говоря само с висш началник от моя ранг! Разбрахте ли!

Немецът се опита да се окопити, но в цивилни дрехи едва ли можеше да стори това. Скарлатов използва объркването му и за последен път кресна като пруски фелдфебел:

— Не Ви задържам! Вратата е там!

Зашеметен, гестаповецът излезе. Дълго време сърцето на Борис мъчително биеше и прескачаше. Беше се оставил да го обхване този скарлатовски гняв, който с труд успяваше да победи в годините на банкерството, но сега му се отдаде изцяло, даже с наслада. И добре направи.

Иначе щеше да се пръсне. После, като се успокои, прецени, че е действал правилно. Те трябваше да го молят! Те искаха да купят! На тях мината им беше жизнено необходима!… Чак след това се обади по телефона на Анастасия и чу този особено напевен, малко нисък глас — част от нейната женственост и мекота.

— Здрава ли си? — попита той.

— О, Борисе! Бог те изпраща винаги, когато сме били в тежко положение!

— Вече си свободна и можеш да се движиш из Виена.

— Да дойда ли в хотела ти?

— Не, аз ще дойда при теб! Чакай ме!

— Да знаеш само с какво нетърпение!…

Скарлатов поръча такси. Дойде със забавяне. Изглежда във Виена не всичко бе наред. Даде адреса на мълчаливия шофьор.

Апартаментът, където живееше Анастасия, се намираше в един луксозен нов квартал в покрайнините на столицата, близо до голям парк със стари дървета. Портиерът го отведе до асансьора. На етажа го чакаше Анастасия. И пак, за кой ли път, нейната красота го порази — спокойна, благородна, излъчваща женственост и доброта. Той се наведе да й целуне ръка, но тя го прегърна и целуна. Годините бяха оставили съвсем малко следи върху бялата, гладка кожа на лицето й. Даже косите й не бяха побелели. Големите й кафяви очи го гледаха с благодарност. Въведе го в апартамента — скромен, с един огромен роял, заемащ половината салон. Тя не заплака. Бе се появило нещо ново в нея — не само издръжливост, но и примиреност пред съдбата. Борис изслуша нейния разказ. Беше мъчителен. И за нощта на Аншлуса, и за другия ден, и за ареста на разсъмване, когато още мрак покриваше града, и за обиска, и за варварското държание на гестаповците. Мъчителни мигове, но най-много си спомняше удара с юмрук от грубата, космата ръка на агента и рукналата кръв по лицето на Иван. Тук тя затвори очи. Дишаше тежко, а Скарлатов мълчеше и не я гледаше. Чакаше да се съвземе.

— Но сега… щом ти си тук… мисля, че всичко е наред… Добре че дойде! Йосиф нямаше да се справи.

— В замяна на това се е справял с други трудни положения.

— И това е вярно.

Скарлатов, от своя страна, й разказа всичко. И за началото, и за перипетиите в София, и за обаждането на Яна по телефона… за Мюнхен, Кьолн, преговорите и за днешния ден. Тя го слушаше мълчаливо. Не му благодари, но достатъчно беше да погледне лицето й, прекрасните й очи, пълни с душевна светлина…

— Борисе, помниш ли, когато за пръв път дойде у нас? Когато за пръв път те видях? Тогава почувствах в сърцето си, че нещо се е случило и това нещо е хубаво и радостно. И никога това чувство не ме е напускало. Ние нямахме близки в София. Ти, Яна и после малката бяхте за нас повече от роднини. Животът ни поднесе и радости, и скърби. Струва ми се, че заедно сме ги изживели, като едно семейство. А когато обединихте банките, просто си отдъхнах. Между нас вече не остана нищо лошо…

Скарлатов мълчеше. Той не бе изпитал подобни чувства към нея, Йосиф и децата им. Но имаше много вярно в думите й. Така или иначе, като изключеше приятелите си — Брезов и Матов, именно те бяха хората, с които преплете съдбата си, тази на жена си Яна, а сега и на дъщеря си.

— А Яна е съкровище! Боже, колко я обичам!… Дъщеря си не обичам толкова!

Тя млъкна. Не каза нищо повече. Знаеше ли за отношенията между Иван и Яна? Разбира се. Та тя ги бе наблюдавала дълги години. Беше свидетел на много неща…

— Искаш ли да се разходим навън? Откога не си излизала?

— От деня на Аншлуса.

Той я почака да се облече. Скоро в салона се появи една красива жена, облечена елегантно с лисица върху мантото. Обичаше хубавите дрехи и се носеше винаги модерно.

Денят бе студен. Дърветата в парка не бяха се разлистили. До него бързо пристъпваше Анастасия, хванала го под ръка. Тя бе запазила стройната си фигура. Мантото й с широките ръкави, стиснати в китката, напомняше облекло от италианското средновековие. Полите му се развяваха от младежката й походка и дрехата върху нея оживяваше, а лицето й — с незабележими бръчки — се подаваше от кожата на лисицата. Косите й бяха вдигнати и скромно събрани на тила в кок. Двамата спираха погледите на редките минувачи по алеите. Сякаш виждаха хора от друг свят, в който доскоро живееха. Виенчани безпогрешно определяха чужденците, особено богатите. Но тежкият поглед на черните му очи ги караше да отминават бързо край тях. Двамата крачеха по пясъчните алеи и не мислеха какво впечатление правят на околните.

— Смяташ ли, че е жив? — попита Анастасия.

— Абсолютно. Иначе нямаше да водят преговори с мен.

— Как мислиш, че ще протекат нататък работите?

— Ще поставя като първо условие още утре да му сменят режима и да го намерим напълно здрав!

— А да го освободят?

— Едва ли. Той е техният коз.

— Ще се свържеш ли с българската легация?

— За съжаление, ние не сме американци, а българи. И ако имаш малко представа от нашите дипломатически служби в чужбина, ще разбереш, че е напълно безсмислено. Ние сме граждани на държава, която от всичко най-малко цени поданиците си. Никога в дипломатическата история на България правителството и неговите представители навън не са се застъпили за свои граждани. Напротив! По принцип застават на противната страна. Няма да направя кефа на блюдолизците!

Всичко това Скарлатов каза раздразнено и с болка.

— Прощавай, Борисе, само попитах. Не исках да те засегна.

— Държава, която не цени своите поданици и не ги защитава, няма голямо бъдеще! Тя става за посмешище пред останалите страни и народи. Но да оставим това!… Кажи ти как си?

— Питаш за здравословното ми състояние?

Тя се спря.

— Това е друг разговор. Нека го отложим за по-късно.

Нима има проблеми със здравето? Тя е от малкото жени, запазили толкова дълго красотата си. Всъщност Скарлатов не познаваше друга подобна жена. Той я чу да казва:

— Така се сложи животът ми, че точно нещо се изгради, и трябва да го напусна.

— Ние всички сме гости на тази земя и не знам откъде идва представата, че нещо ни принадлежи. Това е може би най-голямата илюзия, по-скоро глупава заблуда на човечеството.

— Така е. Вероятно си прав. Но оставих родния си дом в Солун. После създадохме с толкова радост и надежди нов дом в София. Трябваше и него да напусна. После във Виена… Мислех, че тук ще се спра в този вечен път и ще намеря покой. Сега и нея трябва да напусна. Но може би вече се вижда краят…

— Апартаментът във Виена твоя собственост ли е?

— Да, както мебелировката и пианото. Бехтщайн-Роял.

— Какво практически ще направиш? Тези дни ще трябва да напуснеш Австрия!…

— А какво ти би ме посъветвал?

— Попитай Йосиф.

— Него го няма. Сама трябва да решавам. Има две положения. Да продам всичко. Но представяш си каква сделка ще е тая… Почти ограбване! Никой вече в тази нещастна столица нито купува, нито продава, с изключение на бандитите. А те обикновено направо присвояват.

— Запази го тогава.

— Смяташ, че един ден някой ще се върне тук?

— Това знам твърдо, както знам, че след нощта изгрява слънцето. И знам, че бандитите твърде скъпо ще платят за всички злини и бедствия, които са причинили на хората. Запази го! И аз с удоволствие бих желал да притежавам апартамент във Виена, а може би в Париж. Това са световни столици и да имаш в тях свой собствен дом е щастие.

— Ще постъпя както ме съветваш.

— Направи пълен опис на вещите и го завери при нотариуса. Един ден този документ ще има силата на чек с пълно покритие, заедно с лихвите.

— Мислиш ли? Вече се уморих… Искам да се прибера… Нали ще дойдеш с мен?

Скарлатов я погледна. Сякаш в миг лицето й се бе изменило. Тя стоеше бледа като платно.

— Зле ли ти е?

Анастасия нищо не каза. Скарлатов я хвана под ръка. Тя сякаш напълно се отпусна. Внимателно я поведе към къщи. Изкачи се заедно с нея с асансьора. Не влезе в апартамента.

— Прости, Анастасия, трябва да тръгвам. Предстои ми тежък ден и тежка вечер.

— Мили Борисе, толкова искам да ти помогна, а нямам сили…

— Почини и ще се оправиш. Надявам се до утре да имаме добри новини.

— Чул те Господ!

— Позвъни на Йосиф! Блокадата около теб е вдигната. Кажи му само, че работите се развиват благоприятно. Не влизай в подробности. Те подслушват.

Когато излезе на улицата, си помисли дали Анастасия е религиозна. Поне от младите години не правеше това впечатление, въпреки че редовно посещаваше както православната църква, така, заедно с Йосиф, и католическата. Какво не прави животът с хората и колко е изменчиво човешкото щастие!… А дали въобще такова съществува, или то е само миг, една спирка от вечното движение на живота, което, погледнато от човешка гледна точка, е наниз от мъки, страдания, заблуди и нещастия.

Същият представител на И. Г. Фарбениндустри го очакваше в хотела. Връчи му официална покана за вечеря с един от директорите на Управителния съвет на концерна. Скарлатов имаше малко време. Облече се официално. Дойде кола да го вземе. В залата на големия ресторант почти нямаше хора. На една близка маса седяха висши военни. Бе тихо като в гроб. Директорът на концерна бе светски човек, пътувал много из света, посетил Америка, живял в Англия и Франция. Но разговорът, който водиха, беше съвсем индиферентен, сякаш германската армия не беше окупирала малката, безпомощна, изоставена от всички Австрия. И Скарлатов се пазеше да не навлезе в руслото на политиката, защото можеше да се изпусне и каже нещо, за което после да съжалява. Сервираха им. Менюто и напитките бяха подбрани. Скарлатов със злорадство си помисли, че скоро тук няма да остане нищо от тия символи на лукса. Но когато накрая поднесоха коняка, той не се сдържа. Нямаше време! И постави остро и категорично въпроса. На първо време още утре Анастасия Карасулиева да получи разрешение да види сина си. Чак след това щяха да имат конференция, където да уточнят клаузите на договора.

— Но това не е обект на нашите разисквания — каза немецът.

— Дотам ли е стигнал един от най-големите концерни на Германия, да изпитва неудобство от полицаите?! Или просто се плашите?!

— Не ме разбрахте. Исках да кажа, че смесвате нещата.

— И така да е! Благодаря за вечерята. Утре очаквам разрешението за свиждане! Лека нощ!

Скарлатов стана от масата.

На следващия ден Анастасия получи разрешение за свиждане с Иван. Скарлатов вече можеше да започне деловите преговори. Работи с представителите на И. Г. Фарбениндустри и техните юристи целия ден, с малка почивка на обед. Текстът на договорите го затрудни много. И все пак, въпреки нежеланието си, се обърна към двама австрийски юристи. Те се страхуваха от германските си колеги и почти не се намесваха. Скарлатов сам решаваше и след дълги дебати приемаше формулата от немския текст. Не поиска помощ от легацията. Те не трябваше нищо да знаят. Късно следобед подписаха предварителния договор. Окончателния се разбраха да подпишат веднага след прехвърлянето на Иван Карасулиев и Анастасия в Швейцария. Скарлатов се чувстваше напълно изчерпан. Прибра се в хотела. Нямаше сили да отиде при Анастасия. Обади й се по телефона. Тя го беше търсила целия следобед, но й отговаряли, че още не се е върнал. Иван бил добре. Помоли го много да дойде при нея. Въпреки умората и раздразнението Скарлатов не можеше да откаже. В гласа й имаше молба и отчаяние. Той взе такси. Анастасия го чакаше. Покани го да седне. Наля му чаша коняк.

— Не знам какво качество е… Нищо не разбирам от алкохол. Спомням си, че ти пиеше коняк, а Йосиф мастика. Или бъркам?…

Скарлатов отпи от чашата малка глътка. Беше коняк недобро качество. Немците и австрийците не умееха да правят коняк. Но от учтивост не й каза нищо. Сигурно е било трудно в окупираната столица да намери напитката.

— Аз те слушам, Анастасия…

Скарлатов мислеше, че тя подробно ще разправи за срещата си с Иван и всички перипетии. Но странно, тя не започваше, а мълчеше. Даже му стана неудобно.

— Иван в какво състояние е?

— Мисля, че в задоволително.

Интересно, помисли Борис. Тя вече не се вълнува много за Иван. И е права. Въпросът е уреден. И все пак такова спокойствие!…

— Поговорихте ли?

— Да, имахме достатъчно време.

— Мисля, че трябва вече да готвиш багажа си.

— Определила съм тази нощ за това.

— Няма да ти преча. Ще те оставя да си гледаш работата.

— О, моля те, остани… — чу гласът й, който трепереше от вълнение.

Погледна я. Беше отново побледняла като платно.

— Зле ли ти е?

Тя събра сили и каза:

— Извиках те, защото това е може би последният разговор между теб и мен. Впрочем ние двамата никога не сме водили разговор насаме, нали?

Борис кимна с глава.

— Потърпи още малко, да се съвзема…

Мина известно време в мълчание, докато Анастасия се овладее.

— Странно, че толкова години минаха и не сме говорили… А ето сега говорим вероятно за последен път…

— Защо толкова наблягаш върху последен?

— Защото ме е страх, много ме е страх…

— Мисля, че нямаш вече основание. Потърпи още ден-два и всичко ще се уреди.

— Не ме разбра. Страх ме е за мен. За Анастасия… за безпомощната Анастасия, която сега обича всички и се страхува от всичко… Не ще мога повече да издържа…

Той не погледна към нея, за да не я смущава. Чакаше какво ще каже по-нататък. Тя подбираше думите и на моменти мило заекваше.

— И странно е, че говоря с теб. Защо така се случва в живота? Не бих могла да кажа това, което искам, дори на мъжа си, на дъщеря си или сина си, а го казвам на теб… Събуждам се посред нощ в ужас…

— Ти си разстроена. Всичко ще мине и ще забравиш.

— Или по-точно ще ме забравят… Аз съм болна, Борисе.

— Това ти състояние е нормално за преживяното в последните дни…

— Болна съм истински. Аз умирам, Борисе.

Тя изхлипа. Скарлатов не знаеше какво повече да каже и само чакаше нейните думи.

— Болна съм — повтори тя.

— Откога?

— Не знам. Но знам диагнозата си от два месеца. Болна съм от рак.

— Може би си внушаваш?

— И професорите ли си внушават?

— Къде се прегледа?

— И тук, и в Берлин. И на двете места диагнозата бе една и съща — напреднал рак на матката.

— Предложиха ли ти операция?

— Във Виена не.

— А в Берлин?

— Професор Щьокел направи уговорка, че може само да ме отвори и чак тогава да реши. Аз отказах. Той не настоя.

— Защо не извика Йосиф?

— Струва ми се, че не би могъл да понесе.

— Може би се лъжеш. В Швейцария има добри лекари.

— Не се лъжа. Чувствам как смъртта расте в мен, както някога чувствах децата си при бременност. И толкова много се боя…

— От смъртта ли? Кой не се бои? И аз се боя.

— Не от смъртта, а от болката. Чакам кога ще почне. И представи си, Борисе, в деня, в който узнах болестта си, Иван ми подари най-новата плоча на Реквиема от Моцарт. Какво ужасно съвпадение. Той нищо не подозираше.

Какво мога да й кажа, мислеше си Борис. Какво мога да направя? Та тя е човек и знае, че си отива от тоя свят. Той дълго бе мислил върху смъртта и знаеше също, че всеки я посреща съвсем сам изправен срещу нея и тук никой не можеше да помогне или да утеши. Тогава идваше на помощ лъжата или надеждата. Но той не каза тия така лесно употребявани думи, целящи да заблудят или окуражат поредната жертва, а попита:

— Да кажа ли на Йосиф?

— О, не! По никой начин! Първо ще отидем в Швейцария, после ще остана малко в Холандия при Евангелия. Бременна е и след един месец ще роди.

— Все пак един ден трябва да уведомиш Йосиф.

— Когато наближи времето, ще се обадя на теб и само на теб! Ти ще му съобщиш, защото си единственият човек, който е достатъчно силен, за да каже истината.

— Какво смятат професорите?

Тя правилно разбра въпроса му и отговори:

— Година, може би година и нещо…

Защо на мене ми възлагат винаги такива проклети мисли?!… Или с нещо напомням на гробар?… Анастасия разбра, така както почват да четат мислите на хората тия, които си отиват от тоя свят.

— Аз те моля, Борисе. Не те задължавам. Няма да ти се сърдя, ако откажеш. Ти може би знаеш, но винаги съм те чувствала като най-близкия човек след Йосиф, особено в трудни моменти. Не можах с нищо да ти се отблагодаря. Прости ми.

— Ще направя, както искаш и не защото ме молиш, а защото ще изпълня човешки и приятелски дълг по вътрешно убеждение.

— Благодаря ти, благодаря ти…

Глава седма

Той се прибра разстроен в хотела. Но щом влезе в стаята си, телефонът иззвъня. Чу гласа на Яна. Отседнала у Ван Юлиус по негова покана. Търсила го няколко пъти в хотела. Нетърпелива, искаше всичко да разбере. Борис със спокоен тон няколко пъти повтори едно и също — работите се развиват благоприятно, Иван е добре. Благодаря, папа, каза Яна и разговорът приключи. Тя разбра, че не бива повече да го протака с излишни въпроси. Скарлатов дълбоко въздъхна. Не се и опита да легне и спи. Не можеше. А му предстоеше тежък ден, може би най-тежкият досега. Скоро щеше да съмне. Седна във фотьойла. Мъчеше се да не мисли върху това, което чу от Анастасия, но не успяваше да се освободи от тежкото чувство на угнетеност. Беше го яд, че не взе повече бутилки коняк от запасите си в София. Какво да направя?… Тогава отново се сети за дневниците на Яна и разбра, че там единствено можеше да потърси малко ведрост… Стана, измъкна кожените тетрадки от сака и се върна във фотьойла. Бързо ги запрелиства. Търсеше страниците от лятната й ваканция в България, а после от Оксфорд… И първото, което прочете наслуки, го накара леко да се усмихне…

От Гюро Михайлов[245] народите правят класически трагедии, а българите — виц. Разказа ми историята му чичо Спас. Бедното оловно войниче!…

…………

От леля Неда чух нови поговорки: „Гора и вода заспиват, ама душманин не заспива“ — страшно! Но по-страшна е „Дума дупка не прави“ — тотална бездуховност! „Беден като църковна мишка“. Защо? — като в църквите се правят толкова панихиди и литургии с плюскане!… Странно сравнение. По-изразителна за мизерията е африканската поговорка — „Който изважда мухата от яденето, не е гладен“. „Каквото надробиш — това ще сърбаш“ — вяра във възможната недетерминираност на човешките действия и в единството на времето.

…………

Покъртителен, едва четлив надпис върху надгробна точа на покойник в гробищата до черквичката на Разлог, че е прекарал 2000 дни за майка България в Солунския затвор Еди Куле.

…………

Татко е самотен, защото е много умен. За съжаление, освен мене, обича само покойници…

„Я виж ти!“ — сепна се Борис. Но не се засегна, защото беше вярно.

…………

Лежа на една зелена поляна в акациева горичка. Вдишвам мириса и слушам звуците със затворени очи. Най-силно се чува тъпанът на един сватбарски оркестър някъде… после жуженето на пчелите, после чуруликането на птиците, откъслечни човешки гласове и всичко това прави тишината… А като си помисля за планината, първо чувам шума от газенето на тревата, особено ясно в тишината наоколо. После чувам ехо от звънци на говеда, после ми замирисва на мащерка, а после виждам едно нежносиньо, бездънно небе, а после въздишам… И още любими звуци от България… скърцането на каруци, екът на гората, ромоленето на потока край папратите, изпръхтяване наблизо на кон, далечен камбанен звън, ехо от громолене на трупи, които се свличат към реката, поздрави на селяни, които се разминават: дал Бог добро, сполай ти… А миризми какви чудесни! — запалени съчки, тютюн, рози, липи, козунак и… кебапчета!

…………

Скарлатов се усмихна и взе второто дебело томче. Беше главно от Оксфорд и Виена. Имаше много описания на града, на Лондон, на Бритиш Музеум, разговори с професорите й по археология, история… В списъка с книги привлече вниманието му една, която и в самата България беше антикварна рядкост — „Окупационный фонд, основанны для устройства русско-дунайской области“, София, Българска народна печатница, 1892 година. Тя се намираше на видно място в библиотеката му — дар на стария банкер от приятеля му Димитър Петков, с автограф, написал пространен предговор към сборника, съставен от изобличаващи документи за политиката на царизма, неподбиращ средства да смаже и подчини младата българска държава. Скарлатов се учуди. Срещу заглавието на тази книга Яна бе написала: „Александър III[246] — какъв откровен убиец на трон!“… Пак разлисти няколко страници и продължи да чете:

…………

Разговаряхме за злото — нещото, за което нито един отговор не ме задоволява досега. Аз казах, че то се увеличава за сметка на надеждата. Бюлбюл се позова на Дао, че когато се руши вярата, тогава именно има истински вярващи. Юри предположи, че Бог може би нарочно дава воля на злото, за да се убедят хората в безсмислието му — черен хумор! А Джими се засмя и каза, че правенето на зло му напомняло на негъра, който си разранявал нарочно раната, за да изпита блаженството от преминаването на болката. Не ни оставаше нищо друго, освен да ха-ха-хаме.

…………

Като се върна в България, ще се кача на Маричините езера, където уж бил роден Орфей, и подробно ще разпитам за легендата. А после ще ида при нестинарите и разбера тайните им. После ще поживея малко при каракачаните. Все още има езичници у нас и това е удивително!…

…………

Истинският бунт винаги почва от ума.

…………

Духовният елит на една нация е като маята. Без нея тестото не може да втаса. Хитлер унищожи първо духовния елит на Германия.

…………

Джими каза: „Как да вярваш в човека, като е толкова несъвършен! Затова хората вярват в Бога, защото мислят, че е съвършен!“ Шегаджия.

…………

Какво ми се прияжда, като мисля за вкъщи — пресни орехи, планински малини и диви ягоди!… Ох…

…………

Как може нашите царе да се учат в Магнаурската[247] школа — Платоновата академия на Средновековието, да сме на лакът земя от Византия, а толкова малко знаем за нея и толкова превратно!… Знаем само едно — „подлите ромеи“. Аз ще стана византолог!

…………

По-страшно е не да се боиш от истината, а да си безразличен към нея и това е според мен едно от най-тежките поражения на фашизма върху масите.

…………

Защо да не вярвам в метафизичното, в иреалното, щом има неизвестно?! Щом възможностите на човешкото познание са ограничени?! Значи мога да допускам всичко! И откъде тая гордост у човека, че знае всичко, а не може да каже нито откъде идва, нито къде отива, да не говоря за Вселената, която му е абсолютно чужда и всеки ден си мени теориите за нея?!… Бюлбюл ми прочете по този повод една мисъл — мистиката е сетивност за невидимия свят. Духовната гордост е наистина най-страшната!…

…………

Якобинците са революционери, изгубили илюзии, прескочили революцията.

…………

Стефан Стамболов и Александър Стамболийски — якобинци и великомъченици!

…………

Прочетох „Капиталът“ на Маркс. Без него не можеш да изминеш XX век, нито да прескочиш в другия. С какво мога да го сравня като звучене? — …с ораторията. А фигуративно?… — със сфинкса, но не защото е загадъчен, а защото половината е звяр, половината човек. Ще запиша семинар по марксизъм.

…………

Йерархическото мислене винаги е свързано с култа към силата.

…………

Мусолини си почивал, като свирел на цигулка (?!) Ще кажа на Иван — ха-ха!

…………

Прочетох преписката и дискусията между Ленин и Роза Люксембург. Твърде поучителна. Според нея „свобода, която е предназначена само за привърженици на правителството и за членовете на партията, не е свобода. Свободата винаги е била свобода на този, който мисли различно, защото когато свободата стане привилегия — тя е нищо!“.

…………

Какво ни приближава към цивилизована Европа? — свети свети Кирил и Методий особено дискусията за триезичието, светите Седмочисленици[248] и средновековната ни литература, богомилите, исихастите и… предприемчивите габровци!

…………

Много бих желала да проуча защо, как и доколко Григорий Цамблак е участвал в съда над Ян Хус.

…………

„Всички човешки представи са създадени в мащабите на нашата планета; те се основават върху предположението, че техническият потенциал в своето развитие никога няма да надхвърли «земния предел». Ако ние успеем да установим междупланетни връзки, ще трябва да ревизираме нашите философски, социални и морални представи. Техническият потенциал, след като стане безграничен, ще тури край на насилието, като средство и метод на прогреса.“ — Ленин пред Хърберт Уелз[249]. Моя тема за размисъл…

…………

Юри ме отрупа с литература на руски език — от „ляво“ и от „дясно“, за да съм пазела „равновесие“. Прочетох нещичко от Троцки[250] за необходимостта от Заплаха, от всяването на Страх като могъщи средства в революциите, във вътрешната и външната политика. Ценна откровеност! Но никога не бих могла да бъда последовател на подобна „философия“.

…………

За Великден решихме с Юри „да се отлъчим“ и отидохме в Лондон на възкресната служба в Руската църква. С нас дойдоха Джими и Бюлбюл. Участваше хор от миряни. Беше натъпкано, задушно и миришеше на восък и тамян. Но се почувствах чудесно, защото ми напомни България. Пяхме и ние с Юри „Христос воскресе!“. А после се разхождахме четиримата край Темза. Юри беше развълнуван. Да умееш всичко да захвърлиш, от всичко да се лишиш!… Да умееш да почнеш отново живота от нищо — струва му се, че това могат само руснаците!… Майка му била стенографка, а баща му професор по математика в Киев. Избягали от ужасите и едвам се довлекли до Одеса. По пътя срещали с километри обесени по стълбовете ту „бели“, ту „червени“ жертви. Тая картина ще помни, докато е жив… Джими каза, че според него и Расколников[251] на Достоевски може да бъде само руснак!… Попитах Юри какво мисли за Распутин[252], понеже току-що бях купила някакви скандални спомени за него. На Юри е интересен „комплексът Распутин“, както той го нарече — тоест, за да ти прости Бог, първо трябва да съгрешиш. Или — греши, за да ти прощава Бог! Това е духовен комплекс и е общочовешки, според Юри, за разлика от Едиповия[253] комплекс, който е биологически. Распутин — това е хулата срещу Духа, най-страшната хула, защото означава да унищожаваш себе си, а следователно и връзката си с Бога, която е чрез Духа. Беше ми безкрайно интересно да го слушам. И на другите също. Юри ми препоръча да се запозная с произведенията на руския философ Бердяев — според него безпристрастен като истината, с нравствен ум, любвеобилен дух и последният хуманист на XX век. Живеел в Париж, доброволно пуснат от Феликс Дзержински да емигрира от СССР след един голям философски диспут с него. Такава е мълвата… Джими си беше купил нашумялата „Европа без маски“ от американския журналист Джон Тънтър и обеща да ми я даде после. Накрая накарахме Бюлбюл да ни попее и на разсъмване се качихме на влака за Оксфорд. Беше чудесно.

…………

„Свободен човек е тоя, който не се бои да прекара докрай в ума си своите мисли“ — Жюл Ренан. Папа е такъв и искам да приличам на него!

…………

Сънувах, че с папа сме на „Царя“ пред Народното събрание и гледаме Паметника на императора Александър II. По едно време забелязах, че задните крака на коня му се размърдаха… Гледай, гледай!… — побутнах папа аз и изведнъж конят с Царя се откъснаха от пиедестала и полетяха към небето. А когато се обърнахме, видяхме как беззвучно се срути големият кръст върху кубето на „Александър Невски“. Странен сън и нямах приятно чувство, като се събудих… Дано не е на лошо…

…………

Празнувахме рождения ден на Бюлбюл. Тя е най-изящното момиче между нас и има изтънчена душа. Описа ни техния ашрам[254] в Индия, където живеели родителите й. Били учители — привърженици и приятели на Ганди. Решихме догодина и тримата — Юри, Джими и аз — да запишем семинар по източните философии. Толкова интересни неща ни разказа!… Слушахме я като една вълшебница. С много грация Бюлбюл ни показваше разни пози на техните богове, богини и ритуали и с лекота обясняваше духовните концепции на великите индуски гуру[255]… Че няма смърт, а вечен живот, че това, което градиш тук, с този заряд отиваш Отвъд… Много съжалявали хората, които не съзнават висшите светове над себе си, представляващи вакууми от различни светлини; че от червея, който рие под земята, до бюлбюлчето, което пее — засмя се тя, защото бюлбюл значи славей, — всичко заедно с човека живее с единния пулс на Земята и Космоса. Че най-висшето духовно проявление е мисълта и същността на мисленето е проникване в битието, но хората много трудно усвояват, че мисълта има същото въздействие, както и постъпката; че злото е плод на невежество, че вина няма, а има неразбрани неща; че хората ще се прераждат, докато се обновят и обикнат светлината, че главната гибел на света иде от несъществуващата собственост, която прави човека роб и погубва подвижността на духа му; че растежът на духа не търпи насилие и затова „сатияграхата“[256] на Махатма Ганди[257] е единственият начин за омаломощаването и премахването на злото, но затова е нужно търпение и постоянство, че Буда[258] е показал на какво е способна Мъдростта, а Христос — Любовта… И още много неща разказа, на които учили и децата в училището на ашрама. Накарахме я да ни почете в оригинал, за да чуем как звучат стихове от Тагор[259] и от техни поеми. Накрая всеки пя каквото му хрумне. После с Юри научихме Джими и Бюлбюл на „Многая лета“ и вкупом го изревахме, колкото ни глас държи! Беше чудесно!

…………

Джон Гънтър „Европа без маски“ — страхотна „изповед“ на доктор Лай за нацисткото възпитание: „Ние започваме с детето, когато то е тригодишно. Щом момчето почне да разсъждава, ние му втъкваме едно малко флагче в ръката. Следва училището, Хитлеровата младеж, СА, военното обучение. Ние не го изпускаме. И когато младостта е преминала, идва Трудовият фронт, който го изпълва всецяло и вече не го изпуска, докато умре — все едно дали му понася, или не му понася!“ Наистина лай на бясно куче!…

…………

Заварих Иван много отчаян, а леля Анастасия необикновено мълчалива и по-нежна от всякога. Често, като ме погалваше, очите й се насълзяваха. Политическата атмосфера е страшно напрегната и угнетяваща. Иван ми каза — изкуството е велико нещо, абсолютно никому ненужно. Цари ожесточение и ужас. Разхождахме се до капване…

…………

Иван ми каза — аз приличам на клечка кибрит, която може да гори само като се отърка във фосфор. Фосфорът си ти, мила моя Шехерезадо, може би и музиката, но вече отчасти…

…………

Всички дни са еднакви, когато човек трябва да бъде решителен…

…………

Преди да ме изпрати на гарата, Иван поиска да ми напише нещо в дневника. Беше обзет от мрачни предчувствия… Аз се опитах да го разсея, но не успях и му подадох тетрадката.

С нервен, ситен, но четлив почерк, наклонен надясно, Иван бе написал:

„Нежна моя Яна-Шехерезада, не зная дали за мигове не си усещала и в много големите книги едва ли не комичното самочувствие на авторите чрез разсъждения да предадат човешката душа. Огромен, ужасен архив на Разума!… Не прецеждай в миг на умора нашата любов, когато започнеш да работиш. Ще бъда до теб, но сигурно ще има моменти, в които няма да ме усещаш… Пиши ми само когато чувстваш, че нашите невидими срещи изригват от чувства, от сърцето и душата! Не допускай неискреност — плод на Логика и други атрибути на Ябълката[260], ще ме заболи много… Бъди каквато си — в истината, чужда на дребни хитрости и малки лъжи, нали, любов моя?“

Скарлатов рязко затвори тетрадката. Досега бе чел с отворена душа и тя пое болката на Иван. Представи си окървавеното му лице. Усети я физически, сякаш някой с пирон мушна сърцето му. Не изпита нищо друго, освен едно огромно, завладяващо цялото му същество състрадание към този дълбоко чувствителен мъж, който така странно и всеотдайно обичаше дъщеря му. А после нахлу мощната и гореща вълна на гнева. Задушаваше се. Стана и отвори прозореца, разхлаби вратовръзката и задиша с отворена уста чистия въздух. Чу се да шепне сам: „Мерзавци! Бандити!“… Денят бе настъпил. Опита се да сложи ред в хаоса на впечатленията от прочетеното. Не успя. Невъзможно му беше с една линия да изгради монолитен силует на Яна. Не можеше и точно да си представи какво ще стане от нея… Добър археолог? Вярна съпруга? Добра майка?… Но в едно беше напълно убеден — че тя има жаден, търсещ и непредубеден ум, чисто и дълбоко чувство. Че бе наследила от майка си това особено нравствено целомъдрие и любещо сърце. И в неосъзнат порив, преди разума, така както баща му, старият банкер, след раздялата с него за пръв път се бе молил на Бога да съхрани сина му във войната, така и сега той, Скарлатов-син, гласно изрече на прозореца в утрото на деня с цялата страст, на която бе способен:

— Господи, ако има капка справедливост в твоите дела, запази ми Яна! Запази я, мене и да ме няма на тоя свят!…

Скарлатов едва успя да се изкъпе, за да се ободри, и го посети цивилен служител от Гестапо. Дори до последния момент, въпреки намесата на такава мощна индустриална група като И. Г. Фарбениндустри, те се опитваха да създават хиляди пречки от формален характер. Скарлатов бе непреклонен. Телефонира на хората от концерна. След един час отново същият човек на Гестапо пристигна в хотела и му съобщи, че имат на разположение за напускане на Австрия три часа до тръгване на влака. Размяната щяла да се извърши на границата с Швейцария. За щастие Иван и Анастасия имаха постоянна швейцарска виза в паспортите си. Скарлатов отиде с такси до Анастасия. Предупреди я, че има не повече от два часа, за да се приготви. След това телефонира на Яна. Помогна на Анастасия с багажа. Предаде й сака с дневниците на дъщеря си. Нае две таксита. Той щеше да я придружи до границата. Влакът тръгна с два часа закъснение. Не знаеха дали Иван е в него. Анастасия се вълнуваше. Те почти не говореха помежду си. И двамата бяха напрегнати как ще свърши всичко. Пристигнаха на планинската гранична гара през нощта. Пътниците бяха съвсем малко — една групичка хора. След необходимите формалности те преминаваха един по един оттатък границата, където ги чакаха швейцарските власти. Направи му впечатление усилената охрана. Пътниците бяха принудени сами да носят багажа си. Проверката траеше твърде дълго. Охраната бе двойна — от редовна полиция и от военна. Скарлатов пое от носача количката и натовари сам куфарите на Анастасия.

— Борисе, наближава нашият ред… — каза тя.

— Докато не отиде Иван оттатък, ще стоим и чакаме.

Нейните очи бяха отправени към влака. Имаше само няколко вагона. Локомотивът се откъсна и започна маневрата, за да смени тила с челото на влака. И тогава когато вече и Скарлатов се обезпокои, от предния вагон изглежда, със специално затворническо купе — слезе човекът на Гестапо. Той се приближи към тях и поздрави с „Хайл“. Скарлатов трябваше да изтърпи. Опитваха се до последния момент да му късат нервите. Дойде редът им, за да влязат в помещението на митницата. От вагона слезе Иван между двама цивилни полицаи. Анастасия пребледня. Тя стисна ръката на Скарлатов със своята трепереща влажна ръка. Спряха пред тях и човекът на Гестапо кимна с глава към охраната. Те освободиха ръцете на Иван от белезниците. Чак сега, под жълтеникавото осветление на перона, Скарлатов можа да го разгледа — висок, строен, неимоверно отслабнал, небръснат, с тъмни кръгове под очите, пълни със сдържана, сурова мъка.

— Добре ли си, Иване? — попита го Скарлатов.

Той кимна с глава с горчива гънка на устата.

— Искам да знам точно. Направиха ли ти нещо?

— Какво разбирате под „нещо“, господин Скарлатов? — тихо попита той.

— Някаква повреда за цял живот.

— Не знам, едва ли…

Анастасия се държеше, както може. Не заплака, не прегърна Иван. Стараеше се да не го гледа. Той също. Тя свали кожените си ръкавици и хвана двете ръце на Борис.

— Сбогом, Борисе, мисля, че вече имам сили за всичко…

Той я целуна по челото.

Скарлатов влезе заедно с тях в стаичката на митницата. Това бе малка планинска гара без особени удобства, с тесни помещения и на пътниците се налагаше да чакат на перона. Проверката на багажа също трая дълго. Отначало не искаха да пуснат Скарлатов оттатък митническата бариера, но той настоя. Каза, че докато сам, с очите си не види майката и сина на швейцарска територия, ще счита, че споразумението не е изпълнено. Накрая нервите му не издържаха, удари с юмрук по масата и така кресна на арогантния гестаповец, че той се обърка. За пръв път, изглежда, срещаше пред себе си не уплашена жертва, а мъж във велик гняв, готов на всичко. Или трябваше да извади пистолета и стреля в челото му, или да подвие опашка. Благоразумно избра последното. Нямаше инструкции за първото. От тоя момент Скарлатов бе господар на положението. Пожела да отиде до самата граница. Разбира се, накараха Анастасия и изтощения Иван да пренесат куфарите сами върху швейцарска територия. Скарлатов наблюдаваше добре перона отсреща. Там бе композиран друг влак и локомотивът изпускаше пара. Перонът бе празен. Изглежда, всички пътници се бяха качили, с изключение на Иван и Анастасия. Посрещнати от швейцарските чиновници и полицаи, те влязоха в малкото здание на митницата. Оттук вече нищо не се виждаше. Повече беше излишно да чака. Бяха на швейцарска земя!… Но той реши да стои, докато влакът отсреща тръгне. И тъкмо когато примирен искаше да се върне, там, на перона пред швейцарската митница, видя Яна. Тя се надигаше на пръсти и го търсеше с очи зад двамата немски военни полицаи, застанали като паметници. Бяха на не повече от двайсет метра един от друг, осветени от лампите на перона, и същевременно толкова далечни, защото между тях стоеше непреодолима пречка — границата между две държави. Не можеш да я преминеш без разрешение, освен ако си решил да бъдеш убит. Яна нещо извика. Той искаше да чуе. И накрая разбра.

— Всичко е о’кей…

Той кимна с глава, че е разбрал и се усмихна. И тогава Яна заплака. Той не чуваше риданията, понеже локомотивите, макар и неподвижни, заглушаваха всичко. Но никога нямаше да забрави нейното лице — и болката, и скръбта, несдържаната детска мъка и двете ръце, които протегна към него. И той правилно отгатна жеста й. Тя благодареше. После Яна доближи ръце към устните и му изпрати своята целувка. Тя не остана в сградата при човека, за когото се жертваше, а направи всичко възможно, дори невъзможното, за да види баща си и изкаже своите съкровени чувства. Скарлатов бе дълбоко развълнуван. Една мисъл като леден повей мина през съзнанието му. Дали я вижда за последен път?… Чуха се камбанките отсреща. Изглежда влакът скоро тръгваше. Яна пак протегна ръка и извика нещо, но Скарлатов вече не я чу. Отново се надигна на пръсти и бавно, сричка по сричка, така движеше устните си, че той разбра.

— Папа, много те обичам…

Изведнъж тя се затича и се скри зад зданието. Малко след това влакът отсреща потегли в една свободна страна. Никога, до края на живота си, Скарлатов нямаше да забрави тази малка планинска гара и пустия перон, осветен от жълтеникавата светлина на лампите, и телената мрежа, пропускаща влака като в тунел, и двамата военни полицаи с каски на главата, и разплаканото лице на Яна, ръцете й, протегнати към него…

Скарлатов тръгна обратно. Качи се в немския вагон. Беше сам в купето. Локомотивът изсвири и влакът потегли нататък, където бе мрак, войска, полиция. И горко си помисли, че съдбата му е отредила да прекара всичките си дни сред терор и насилие, в страни, където няма свобода.

Прибра се във Виена още същата нощ и би уговорената телеграма до Туше Динев, засягаща немската колония в мина „Ураниум“. Това бе парола, че веднага трябва да напуснат България. Изпрати телеграма и на Йосиф Карасулиев, въпреки че Анастасия вероятно вече се бе обадила. На разсъмване Яна му позвъни от Женева. Само с две изречения му каза, че всичко е наред. После дълго говори за неща, които знаеха единствено те двамата. Каза му, че много е разстроена и накрая съвсем по детски му съобщи, че не знае дали сега е щастлива, или нещастна, защото баща й не е при нея. Помоли го още при първия удобен случай да замине, за да се видят, защото толкова хубаво прекарвали заедно… Не можела да живее повече без него. Скарлатов знаеше, че това не е съвсем вярно, но бе трогнат. Нямаше нищо на тоя свят, което не би направил за нея. Но той знаеше също, че времето поставя всяко нещо на мястото му. Лека-полека с годините образът му щеше да избледнее и всичко, свързано с него. Само в тежки минути Яна щеше да си спомня дните, прекарани с баща си, както и раздялата. Добре че времето лекува. Защото то е самата забрава…

Подписаха договорите. Скарлатов получи далеч по-малко от стойността на мината. Щеше да бъде изплатена с български пари от Кредитната немска банка в София. Все пак се пребори част от сумата да се внесе в немски марки. Не му трябваха, но така, от търговски инат, се запъна по тоя пункт. И когато го попитаха защо са му толкова марки, отвърна, че иска да купи два мерцедеса. Една луксозна лимузина по поръчка и една спортна кола. И той наистина ги купи. Мерцедеса за България, а спортната кола изпрати на Яна, та да се навози в Швейцария. Уредил всичко, той се завърна в България, посрещнат от Йосиф триумфално и доста сдържано от страна на Динев. Както винаги, той бе изпълнил точно и прилежно задачата. Немците от „Ураниум“ още същия ден тръгнали през Югославия за Чехословакия.

— Защо избра Чехословакия?

— Те имат немски паспорти. А никоя западна страна не се съгласи да им даде визи, въпреки връзките ми, с изключение на Чехословакия.

— Как си обясняваш това?

— Страх от шпиони. Отново, шефе, позната ситуация, предвещаваща война. Никой на никого не вярва…

— Но те влизат в нов капан?… Следващата страна, която нацистите ще погълнат, ще бъде Чехословакия!

— Те имат пари. Ти остави на тяхно име в швейцарската банка немалка сума. Достатъчно умни са и ще се оправят, както, шефе, добре знаеш.

— Искаш да кажеш, че ако не са парите, и аз не бих се оправил.

Динев кимна с глава.

— Не мислиш ли, че ме обиждаш?

— Не, шефе, просто припомням тази стара истина, че парите стоят над човещината.

— И смяташ, че отсега нататък остават единственото ми оръжие?

— Но в замяна на това толкова мощно!

— А аз, Динев, ето какво ще ти кажа!… Именно на тях, мръсниците, няма да дам пари, а ще взимам, ще грабя, ще се опитам да ги измамя, да ги заболи! Разбра ли?

— Йосиф е на същото мнение.

— Той не ме интересува. Говоря за себе си! Или не си съгласен?…

— Без него, шефе, ти никога няма да можеш да осъществиш отмъщението си, което, ако правилно разбрах, ще се състои в печалба от твоя страна и загуба от немска. Йосиф е идеалният човек за изпълнение на възмездието, защото е не само убеден, не само добър лъжец и боец, но е изпълнен с омраза, не по-малко силна и дълбока от твоята.

Нацистите бързаха и поеха мината веднага. Скарлатов си наложи да не мисли повече за нея. Освен това Карасулиев преведе не продажната, а действителната стойност на мината в долари на името на Яна в американска банка, както Скарлатов пожела. Но два месеца след продажбата в „Ураниум“ се случи тежка авария. За щастие жертви нямаше, но от някаква изоставена галерия избила вода, която наводни мината и я извади от действие за една-две години. Това бе отмъщението на немската колония и лично на Ханс Думке. Скарлатов със злорадство си помисли, че този инженер съвсем не беше безобиден. После чу и мнението на Динев.

— Това е саботаж, шефе, пар екселанс. Умно замислена бомба със закъснител.

— Радвам се, че така стана. Тези немски мушмороци сякаш са ми прочели мисълта. Браво на тях!

— А не ти ли идва наум, че другите немци, тия от Гестапо, също са си направили изводи. Най-малкото — че си им продал нещо чурук.

— Но аз не знаех.

— Това казваш ти, шефе. Но какво мислят те?…

— И какво мислят те?

— Те са убедени, че си в центъра на саботажа. Чувстват се измамени. Платили са за нещо, което не могат да ползват. От своя страна, са били според тях прекалено коректни и са изпълнили уговорката. Следователно ти влизаш автоматически в списъка на лицата, с които има да разчистват сметки. Какво е в края на краищата изгаряне на една колиба, бомбен атентат в кафене или да застреляш германец на улицата?… Нищо! Но мина „Ураниум“ е нещо съвсем друго!…

— И все пак съм доволен.

— Не трябва, шефе, да си толкова доволен. Отвори им може би пръв война в тая страна, а силите са неравни.

— Ще видим!…

— Дано излезеш прав както винаги, шефе. От все сърце ти го желая!…

Глава осма

След прибирането си в България Скарлатов напълно се оттегли от работа. Случваше се да не ходи в Банката по няколко дни. Прекарваше времето си на вилата. Стопли се и той с часове седеше в люлеещия се стол на верандата. Отначало никой не обърна внимание на това му поведение. А после взеха да се учудват. Те не бяха свикнали да виждат банкера Скарлатов, прочут със своята трудоспособност бездеен. За удивление на Карасулиев, Фархи и Динев той сякаш загуби интерес към всякакви сделки. Стана извънредно отстъпчив. Не се задълбочаваше както по-рано в подробностите. Не противоречеше, а още по-малко изтъкваше контрааргументи. Карасулиев бе претрупан с работа. Осъществи голяма доставка на петрол от Съветския съюз, с който се попълниха запасите на армията. Фархи също имаше завидни успехи в търговията с тютюни. Що се касае до Динев, той кореспондираше главно с двамата и нямаше за какво да отива в кабинета на Скарлатов. Така че в Банката се появи видимо разделение. От една страна — делови и дейни ръководители с истински успехи в бизнеса, работещи задружно до припадък, и от друга страна — един напълно индиферентен генерален директор на Търговската банка. Обясняваха си състоянието на Скарлатов с налудничавост, но чак дотам да стигне?!… Може би е нужно да се помогне на човека?… Не че в този период им трябваше. Напротив! Чувстваха се освободени като отвързани кучета и правеха главоломни сделки с нечувани печалби. Търговията в България бе в подем. Усещаше се оживление в стопанския живот. Износът се увеличи. Възникваха нови акционерни дружества, строеха се фабрики, внасяха се модерни съоръжения, нивото на живота за обикновения човек се подобри. Отначало предпазливо, в пълна тайна от Скарлатов, тримата осъществиха общи сделки с немците, главно по доставка на автомобили, камиони и съоръжения за фабриките. Динев настояваше да го уведомят. Карасулиев се колебаеше, но в края на краищата се съгласи. Една сутрин влязоха в кабинета му. Завариха го седнал зад бюрото с чаша коняк пред себе си. Той дори не благоволи да вдигне глава, а стоеше като владетел на високия си трон, надвиснал над сътрудниците си. Изразът на лицето му беше суров и не прикри недоволството си, че се натрапват. Тримата се смутиха. Карасулиев опита да се пошегува.

— А кажи барем едно добро утро. Идем ти диван чапраз!…

— Посещението на кърсердари, макар и трима на брой, е празник за селото!… Бях дал заповед никой, буквално никой да не влиза!

— Борисе, така не може! Ние сме ти най-близките приятели!

— Вие сте лъжци и измамници! По-нататък да продължа ли? Апостол Павел, Послание към римляните, глава първа…

Карасулиев трепна. Той знаеше, както и Динев, наизуст Посланието. Двамата се спогледаха.

— Или сте го забравили?…

— Мога и аз — каза Карасулиев, — но по-добре Туше Динев.

— Защо? Ти имаш хубав тенор, пееш македонски песни. Ако обичаш, цитирай от стих 28 до стих 32. Ще ти бъда задължен!

Карасулиев глупаво се изкашля.

— Хайде де, почвай! Или да извикам Спас да ти донесе яйце да си прочистиш гърлото?…

Карасулиев силно се изчерви и започна с треперещ глас:

— „Бог ги предаде на развратен ум да вършат това, което не е прилично…“

— Добре казано. Продължи!

— „Изпълнени с всякакъв вид неправда, нечестие, лакомство, омраза; пълни със завист, убийство, крамола, измама и злоба…“ Скарлатов, повече няма да ти позволя да се гавриш!

— Не аз дойдох във вашите кабинети, нали? А сега дръжте се прилично като гости и седнете!

Тримата седнаха.

— Тъй като Йосиф получи сценична треска, ще помоля неговия дубльор господин Динев, втори по успех в йезуитския колеж, да продължи. В противен случай много ще се разсърдя.

Динев се държеше най-спокойно от всички. Беше свикнал в миналото с подобни налудничави скарлатовски приумици. Започна спокойно наизуст по-нататък текста:

— „Шепотници, клеветници, богоненавистници, нахални, горделиви самохвалци, измислители на злини, непокорни на родителите си…“

— Извинете, че Ви прекъсвам. Намирам само една грешка в апостол Павел, която е направил или от разсеяност, или преписвачите на Посланията са изпуснали думата… Става въпрос за шпионин. Тази дума липсва в Посланието. Господин Фархи, шпионин е западна дума. Как на Изток биха нарекли нещо подобно?

Фархи дори не се замисли и отговори автоматично:

— Джамсъзин.

— Благодаря, господин Фархи. Подходяща дума! Преведено на български, „джамсъзин“ значи най-общо лош човек. Прав ли съм?

— Абсолютно.

— Продължете, Динев, главата докрая.

— „Безразсъдни, вероломни, без семейна обич, немилостиви…“

— Достатъчно. За днес ми стига.

Йосиф, който вече се бе съвзел от първоначалния шок, стана от стола и каза:

— Скарлатов, можеш ли да обясниш всичко това?

— Много просто. Представяте ли си го апостол Павел; израсъл в коленете на прочутия богослов Гаманаил от Соломоновия храм, един мъничък евреин, вероятно болен, с недъг, некрасив, дори безобразен, но с ум, който свети като прожектор в тъмна нощ и който ще учудва човечеството, както Сократ. В случая обаче апостол Павел е бил не само изобличител, а и пророк! И този брат во Христе сякаш още преди 2000 години е седял на моето място и е наблюдавал моите верни сътрудници, безсребърници, украшения на човешката добродетел в лицето на праведния Йосиф Карасулиев, мъдрия Елиазар Фархи и джамсъзина Туше Динев Блажений!…

Йосиф най-спокойно отиде към бюфета, извади чаша и си наля мастика. Обърна се въпросително към двамата си другари. Те кимнаха отрицателно. Карасулиев със загрижено лице се приближи до бюрото и остави чашата си.

— Скарлатов, ти болен ли си?

— В какъв смисъл?

— Ами с акъла. Да не би германците да те повредиха нещо?

— Налучка, Йосифе. Мозъкът ми е болен от мисли.

— И какви са тия мисли?

— Един ден ще ги разбереш. А сега, без да си допиваш мастиката, ти и останалите… как беше в пророк Данаил… ах, да! Седрахо, Миахо и Авденаго, вървете да вършите вашите благоугодни дела заедно с германците!

— Ама сърдиш ли се? Ние щяхме да ти кажем.

— Знам всичко, но не ме интересува. Моля, оставете ме.

Тримата мълчаливо излязоха.

И наистина в този период Скарлатов мислеше ден и нощ. Пътуването му до Германия и Австрия окончателно го убеди, че съвсем скоро предстои война, всеобхватна, световна. Отчиташе всички действащи сили, но все още не можеше точно да определи посоката на резултантната — пътя на Банката. Към чисто материалната страна на въпроса се прибавяше и политическата. Той вече не избираше. Изборът бе направен — не за Германия! Скарлатов, Банката и сътрудниците му заставаха на противната страна, на по-справедливата в бъдещия конфликт. А това, което се случи с Иван, Анастасия и дъщеря му, прибави и един друг проблем — за всеки случай не по-малко важен от материалния — един чисто морален проблем от личен характер. И той избра страната на жертвата, а не на палача, Яна и нейното бъдеще с Иван. Съобщението, което очакваше от Анастасия и което постоянно го гнетеше, детайлите в замисленото материално отстъпление, всичко така се струпа върху плещите му с риск да го смаже. Никога в дейността си на банкер не бе изпадал в подобна ситуация. Което беше лошото, той бе сам. Не можеше на никой да се опре. Сътрудниците му работеха отлично, но те живееха с деня и гледаха най-много месеци напред. А и не беше тяхна работа. Защото Скарлатов бе генералният директор и той взимаше големите решения. Чувстваше се уморен. Мисълта му не работеше както на младини. Сутрин се събуждаше с главоболие след кратък мъчителен сън от кошмари. И все пак, полека-лека, в измъченото му съзнание се оформяше генералният план за отстъпление. Спомни си как някога баща му умееше да организира този най-труден маньовър за една банка. Но неговата битка се водеше в ограничен мащаб, с малобройни противници и при по-семпли обстоятелства. Сега Скарлатов трябваше да я води в съвсем друг свят, далеч по-войнствен и безмилостен от тоя на миналата епоха. Събитията се развиваха с невероятна бързина. Време за мислене му оставаше малко. Трябваше да действа. Той не обърна особено внимание на радостта на Карасулиев по случай раждането на първия му внук в Холандия. Отиде, разбира се, на пиршеството, устроено от него, но не остана дълго и си тръгна преди полунощ. Знаеше, че е неучтиво, но нема сили да изтърпи вечерята. Получаваше дълги писма от Яна — единствената му радост в този период — и за пръв път се стараеше да й отговаря, за да не загубят връзката. Тя редовно му се обаждаше по телефона. Беше се успокоила. В Университета вървеше добре, без да си дава много зор. В писмата й се чувстваше полъхът на здраве, младост и щастие. Загатна му в едно от тях, че ако той намери за добре, заедно с Иван и своите съкурсници Юри, Джими и Бюлбюл ще дойдат в България през някоя лятна ваканция на екскурзия из планините. Особено го трогнаха крайните редове в последното й писмо, че побеждават безстрашните и любещите, защото те единствено са недосегаеми за мерзостта и жестокостта. Иван се бе преместил в Англия. Къде точно, Скарлатов не попита. Анастасия все още стоеше в Холандия при дъщеря си, за да й помогне в трудния период на раждането и отглеждането на бебето. В тия месеци той съзнателно отбягваше Йосиф. Изпитваше неудобство, стигащо до срам пред него. Ето живее човек умен, делови, невероятно работлив, с неповторим късмет и най-вече радостен. Жена му е красива, културна, добра и го обича. Синът му е на свобода. Дъщеря му ражда внуче. Печалбите нарастват. Животът е щастие. Там някъде се чува далечен тътен на приближаваща лична и световна буря, а небето над Йосиф е синьо, ведро, без нито едно облаче. Тътена го чува засега само Скарлатов, а Карасулиев изпада в глупавото положение на актьор, който единствен не знае най-важния факт, докато останалите актьори в пиесата го знаят. Знае го и публиката. Трябва да му се съобщи. Да му се внуши поне да не бъде толкова радостен. И ето Скарлатов като палач ще приближи жертвата, която нищо не знае, докато сянката му падне върху нея и ужасът вледени сърцето й. Поводът, който накара Борис да премине към действие, на пръв поглед бе незначителен.

В края на лятото, 1938 година, в района на Варна, Шумен и Попово се проведоха най-големите военни маневри от съществуването на България. Маневрите се ръководеха лично от Царя. Всички военни аташета на чужди страни, акредитирани в България, присъстваха. От немска страна дойде голяма военна делегация под ръководството на генерал Манщайн — по-късно фелдмаршал Манщайн — може би най-големия стратег на германската армия. Маневрите се окачествиха като образцови. Ръководителят на германската делегация даде най-високата възможна оценка. Беше използвано най-модерно въоръжение. Новите танкове „Майбах“ и „Прага“ от заводите „Шкода“ влязоха в действие. За пръв път се осъществяваше в движение съдействието между различните родове войски. Тренировката премина почти като бойна операция, и то не отбранителна, а нападателна. Авиацията се оказа на завидно ниво. Придвижването на армиите по жп линиите показа високата пропускливост и гъстотата на железопътната и шосейната мрежа, прехвърлянето на гарите се извършваше в ред и дисциплина. Набелязаните кратки срокове за заемане на изходните позиции се спазваха стриктно. Силно впечатление направи и мобилизацията на запасните чинове, извършена с невиждана бързина. Духът на войската се оцени като отличен. По същество това бе съвсем модерна блицоперация, такава, каквато щеше да е и предстоящата война. Командването на тая сложна операция се водеше от млади военни възпитаници на немската генералщабна академия. Това бе не само демонстрация, насочена към Румъния, но и недвусмислено предупреждение към всички останали съседи на Балканския полуостров, заграбили български земи след Първата световна война. Съседите се опитваха да се консолидират. Бяха подписали така нареченото Малко съглашение, заедно с Чехословакия, насочено срещу България. Но тя малко се вълнуваше от това. Заложи на силна, бързоподвижна, модерна армия с големи възможности и самочувствие. Малкото съглашение започна да се разпада, защото идваше ред на Чехословакия — главната опора в договора и най-развитата икономически сред партньорите си. Настъпи периодът всеки да спасява сам себе си. Щастието сякаш се усмихна на България. Бъдещето пред нея се очертаваше светло. Малцина направиха аналогия с Първата световна война — само някои далновидни буржоазни политици, каквито никога не са липсвали на страната. Но техният глас бе глас в пустиня. Комунистическата партия беше най-дейна в разобличаването на тъмните страни от политическите машинации, прикривани зад фасадата на национален подем. Разбраха го и някои делови хора — банкери, индустриалци, фабриканти и търговци. Но колко бяха те на брой? Останалата буржоазия вече седеше с насочени ножове и остри вилици в очакване на кьорсофрата — невижданите печалби.

Сред първите, които съзряха бъдещето на страната като стремглаво срутване към пропастта, бе и Скарлатов. Като че ли тези маневри преляха чашата. Една сутрин в края на август той събра в кабинета сътрудниците си. Никой от тях не очакваше това, което последва. Йосиф опита да се шегува. Отиде към бюфета да си налее малко мастика. Все така весел, се приближи към бюрото на Скарлатов, остави чашата и каза:

— Толкова ли ти беше зор да дойдем?!… Хората са на почивка — кой на море, кой на планина, а ние…

Скарлатов се надигна рязко от бюрото. Чак сега видяха лицето му какъв буреносен облак представляваше. Той плесна с ръка чашата на Йосиф, която отхвръкна чак към верандата.

— Моля господата да седнат и слушат това, което ще кажа, понеже вече не съм в състояние да сдържам яростта си пред човешката глупост!

Йосиф отвори уста да каже нещо, но се примири и седна до Фархи и Динев.

— Това, което имам да ви съобщя, ще го изброя в няколко точки. Първо! Спиране на всякакви банкови операции, свързани с кредитиране в конвертируема валута. Второ! Уреждане на всички уравнителни и висящи сметки, по-специално тези, в които имаме да получаваме валута. Трето! Бързо прехвърляне на всички средства върху базата на долара в чужбина.

Никой не попита Скарлатов какво разбира под чужбина. Беше им ясно, че се касае до три страни — Швейцария, Англия и Америка.

— Четвърто! Изнасяне на ценните книжа, заедно с авоарите. Пето! Прехвърляне в чужбина на златото, на абсолютно всички ценности и ценни предмети.

— Но, Борисе, това значи ликвидация!

— Ако ме прекъснеш още веднъж, ще хвърля пепелника. Жалко, че е кристален.

Туше Динев дръпна за ръката Карасулиев. Само той от присъстващите знаеше докъде може да стигне Скарлатов.

— Включително — продължи той — и пикания ти Страдивариус и Рафаел!

— Това отнася ли се до теб и твоите съкровища? — попита Йосиф.

— Аз ще постъпя точно така, независимо от вас. И шесто! Господин Фархи, тази точка се отнася до Вас. По възможност продайте тютюните без оглед на цената, стига да заплатят в долари!

— Ако и това е търговия… — измърмори Йосиф.

— Говоря на господин Фархи, а не на теб! Аз чакам.

— Разбрано — каза Фархи.

— Прекъсвате с всички лудории, които вършите напоследък, и се съсредоточавате върху тези шест пункта!

Карасулиев се изкашля и каза:

— А ако не сме съгласни?

— Тогава аз си подавам оставката като генерален директор и в най-близки дни оформяме нашето юридическо скъсване.

— Но защо, Борисе, обясни ни…

Йосиф бе направо нещастен. Той не очакваше такава буря в ясен, слънчев, топъл ден.

— Ако ти кажа, защото ми е кеф, задоволява ли те?

— Не.

— Тогава ще трябва да слушаш обясненията ми в продължение на шест месеца, равни на периода, в който аз мислих и само мислих, докато вие лудеехте.

За изненада на всички, Фархи, който обикновено можеше да мълчи с часове, си отвори устата.

— Аз съм съгласен с господин Скарлатов.

Йосиф просто проплака.

— Ама защо?

— Защото е мислил.

— И аз мисля.

— Зависи какво.

— Нищо не разбирам. Това съюз срещу мене ли е? Опомнете се, господа! Търговският късмет, който ни спохожда веднъж в живота…

— Грешиш! — прекъсна го Туше Динев. — Първият късмет беше аферата Деклозиер. Там не си плати сметката. Сега може би ти идва редът…

— И ти ли, Петре, преди да пропее петелът втори път, ти три пъти се отметна от мене?…

— Ти не си Исус Христос, а само Йосиф Карасулиев.

— Но аз съм човек. Аз искам да знам истината. Скарлатов като генерален директор е длъжен да ми я обясни! Даже съм готов да приема, че не съм умен, че не съм далновиден, но той няма право да крие истината от мене — втория директор на Банката! Нали съм прав? Моля те, Скарлатов, говори!

— Според Кант, Йосифе, има два пътя да стигнеш до истината…

— Не ме интересува Кант! Аман от култура!

Скарлатов се беше вече успокоил. След като каза най-важното, че ще напусне Банката, ако останалите не приемат неговите шест точки, той дори се усмихна.

— И това го казва притежател на цигулка Страдивариус и картина от Рафаел!…

— Бих ти отговорил, но не искам повече да се дразним.

— Тогава да се върнем на Кант, тоест с мисълта си да стигнеш до истината, преди тя да излезе на бял свят, а не когато те удари по тиквата и я сплеска. Казах ви, че тия месеци, в които вие ме изкарвахте малоумен, аз мислих до съсипване.

— Да можех да ти повярвам, Борисе, щях да ви изпея една македонска песен и да се напием като казаци.

Заговори Туше Динев с типичния си равен тон:

— Познавам генералния директор от дълги години. Знам, че той не винаги разяснява докрай хода на мислите си, защото е твърде сложен. Мога само да кажа, че е отчел всички обстоятелства, които са във възможностите на човека. Убеден съм в правотата му.

— И ти ли си философ?

— Не, не съм чел Кант. Само правя аналогия от подобни ситуации, в които качествата на нашия шеф са се виждали накрая, както пилците от поговорката.

— И така, Йосифе, без уговорки, съгласен ли си? — попита Борис.

— Да… да…! Ще видите вие! Ще се напия!

— А сега, господа, сте свободни. Ще викам всеки поотделно, за да възложа, а не да обсъждам детайлите на плана. Ясно?

Фархи и Динев си тръгнаха. В кабинета остана Йосиф. Той се разхождаше напред-назад и удари крака си в масичката. Ритна я с все сила, но изглежда се нарани още по-зле.

— Аман от тая масичка! Живота ми почерни! Да ти я платя и я махни!

— Добре, Йосифе, подарявам ти я.

Йосиф взе масичката, мина на верандата и с крак почна да я троши, докато нищо не остана от нея. Изхвърли парчетата през парапета в двора. Върна се малко поуспокоен в кабинета.

— Седни сега да изпием една мастика и един коняк!

Скарлатов сервира. Двамата се чукнаха. Йосиф отначало си изкриви лицето, но после се усмихна. Този експанзивен мъж, моабетчия по природа и майтапчия, така промени израза си, че сега сияеше. Такъв бе Йосиф. Съмняваше се във всичко и съмненията му стигаха до подозрителност. Но когато веднъж в себе си решеше нещо, той напълно се освобождаваше от товара на подозрението и тогава на лицето му се явяваше тая безметежна, неповторима карасулиевска усмивка. Тя повлия на Скарлатов. Той напълно омекна.

— Много се уморих и измъчих тия месеци. Но когато ни остане време, ще се опитам да ти обясня всичко, за да ме разбереш.

— Да разбера? Защо ми е! Някога католиците ни учеха не да разбираме, а да вярваме. Не да питаме, а да слушаме. Не да умуваме, а да помним. Не да се колебаем, а да действаме.

— Като педагози йезуитите изглежда, не са никак лоши…

— Те изискват да се доверяваме, без да питаме.

— Но ти питаш!

— Вече не. И когато реших да не те питам, на душата ми стана весело, а на ума ми светло.

Глава девета

През септември 1938 година Хитлер съсредоточава на границата с Чехословакия 36 дивизии. На 15 септември британският премиер долетява в Мюнхен. Тук Чембърлейн принципно се съгласява с отделянето на Судетската област от Чехословакия. Той прави сондажи с Париж и Прага. На 22 септември се провежда втора среща между него и Хитлер. Последният обявява, че отстъпките са вече недостатъчни. В противен случай ще нахлуе в Чехословакия. Тя извършва мобилизация. Хитлер временно отлага намеренията си и на 29–30 септември се свиква Мюнхенската конференция между него, Чембърлейн, Мусолини и Даладие. На 1 октомври Хитлер окупира Судетската област. Позорното споразумение с отстъпките, направени от Англия и Франция, е уж с цел да се отложи войната. Но в близките дни илюзиите се разсейват…

Скарлатов посрещна последните политически събития сравнително спокойно. Беше направено твърде много по плана за отстъплението, но оставаше може би най-главното. Наближаваше решителният момент и той чувстваше, че ако не избърза поне с 15 минути пред събитията, всичко щеше да рухне. А и тази есен в София беше толкова хубава — слънчева, сравнително топла и пищна в пламтящата си разноцветна дреха. Животът течеше мирно, спокойно и това, което ставаше в Европа, сякаш не се отнасяше за България. Умореният Скарлатов беше почти готов да се предаде на измамното есенно очарование — нищо да не прави, да си почива и се наслаждава на живота. Струваше му големи усилия да се вземе в ръце. По същество нямаше много работа. Йосиф, освободил се от напрежението на сделките, му стана постоянен придружител, като само вечер го оставяше сам. Софиянци ги виждаха заедно както по улиците, когато се разхождаха, така и в „Юнион-клуб“. Като събеседник той цена нямаше. Беше пълен с различни случки, които разказваше с чувство за хумор, и в тия дни му действаше като отдушник. Йосиф се мъкнеше по всяко време и във вилата. Явно тоя човек, свикнал на денонощен труд, се чувстваше много самотен без Анастасия и главоломните сделки.

Скарлатов тайно се надяваше, че ще отиде в Холандия за кръщенката на внук си, където щеше да види Анастасия и по тоя начин да му свали непосилния товар от гърба. Но той остана, въпреки обратните съвети на Борис.

— Ти какво, гониш ли ме?! — му каза веднъж той.

Оттогава Скарлатов особено внимаваше. Сякаш Йосиф предчувстваше, че ще напусне своя дом, и инстинктивно удължаваше престоя си в България.

Беше делничен ден в началото на октомври. Към обед Карасулиев и Скарлатов влязоха в „Юнион-клуб“. Всички спряха да говорят и извърнаха главите си да видят двамата най-богати мъже в България, защото богатството създаваше ореол около притежателя, сякаш го отделяше от останалите хора. И двамата умееха да използват това, а като се прибавеха характерното им независимо държание с оттенък на презрителност към околните, елегантността им и господарските маниери, се получаваше нещо твърде рядко, следователно оригинално. Те не поздравиха никого и седнаха на запазената маса, посрещнати от оберкелнера. Напоследък Скарлатов, непрекъснато вглъбен в себе си, не забелязваше никого, но Карасулиев със своя орлов поглед бе успял да обходи всички маси. Донесоха им аперитива — коняк и мастика. Йосиф отпи от своята чаша и каза:

— Мижитуркото Неделев е тука…

— Искаш да ме зарадваш?

— Вероятно ще дойде на нашата маса да поднесе почитанията си.

— На теб, не на мен! Нали напоследък станахте доста близки…

— Виж какво, Борисе. Аз не те питам нищо какво си намислил за отстъплението на Банката. Само слушам и изпълнявам. Искаш ли и ти да не ми се месиш в моята работа?

— Въпросът с Неделев ме засяга лично.

— Представи си и мен!

— Не разбирам.

— Ще разбереш! Аз ще изплъзгам това заспало копеле така, че ще подскача заедно с немските си чорбаджии. Може да не съм толкова умен като тебе, но без да се хваля, съм по-добър в зулумите. А открих и една педагогическа жилка в мен. С други думи, ставам нещо като рави[261] — даскал на копелета като Неделев.

Скарлатов подозираше, че напоследък тази демонстративна близост между двамата не крие нищо добро и като знаеше сатанинския ум на Карасулиев, не се съмняваше, че това, което готви, съвсем няма да е дребна шега. Но той, Скарлатов, трябва да остане встрани и да мисли за себе си!

— Досега достатъчно сме вбесили немците!

— Те разбират само от юмрук. И аз, Йосиф Карасулиев, ще им смачкам сурата!

Скарлатов погледна стоманеносивите му очи, напрегнатото му лице и разбра, че наистина готви нещо страшно. Да го спре?… Беше излишно, защото не можеше да премахне омразата му. Следващия миг лицето на Йосиф се отпусна и усмихна.

— Внимание, заспалото копеле идва! Моля те, бъди любезен, заради мене…

Борис чу провлачения глас на Неделев точно над себе си.

— Добър ден…

Той не отговори, но Карасулиев се надигна от стола и му подаде ръка.

— Мога ли за малко да поседна на вашата маса? — попита Неделев.

В гласа му имаше нотки на молба.

— Ама, разбира се, Стефане! Каква гордост е да седи на масата ти най-големият индустриалец на Балканския полуостров!…

По-нататък следваха такива комплименти, че Борис направо се изуми от артистичните наклонности на ортака си.

— Таман говорехме за теб със Скарлатов… Да знаеш само колко те цени, но нали си е малко горд, не ти го казва…

Борис се усмихна. Разбра, че не трябва да пречи на Йосиф, а да му помогне. Отдавна не беше виждал отблизо Неделев и сега наново почувства студенината, която излъчваше тоя човек със заспалата си физиономия от падналите му клепачи, въпреки явното му старание да бъде любезен и по човешки близък с двамата банкери.

— Исках много да те видя, Скарлатов, и да ти връча лично поканата… — каза Неделев.

— Ще даваш бал?

— Откривам новия кинотеатър.

Този кинотеатър се намираше близо до Банката и Скарлатов, иска не иска, бе наблюдавал строежа му от основите до покрива. Една наистина модерна, красива и величествена сграда, за която не се пожалиха пари, изградена от най-качествен материал, с внос от чужбина, въртяща сцена, тапицирани кресла с кадифе по подобие на големите американски кина. Можеше да служи за театър, за конференции, конгреси, спектакли, концерти… да носи големи приходи и да изплати разноските си в кратко време. Да, този човек щеше да остави нещо след себе си. Той имаше своите качества и Борис трябваше да признае това. Тия му мисли го накараха да омекне. Неделев подаде поканата първо на Скарлатов, после на Карасулиев.

— Централната ложа ще бъде за Негово Величество и царската фамилия. В съседната ще бъдете вие и ако позволите, аз с жена си.

— Какво говориш! Как може да не позволим! — каза Карасулиев.

— Впрочем, Скарлатов, като връчих поканата на Негово Величество, той се заинтересува за теб и ме разпита какво правиш сега.

— Отговорът не те е затруднил предполагам, защото не правя нищо.

— Не ти вярвам. Напразно ме изолираш! Аз така или иначе съм свързан с Търговската банка.

— Беше, Неделев. Сега не си, и то по собствено желание.

— А ако ти кажа, че понякога съжалявам?…

Скарлатов учуден го погледна. Неделев бе разтворил клепки, доколкото можеше.

— Ти тепърва ще съжаляваш, Неделев… Мъките са ти предстоящи. И когато всичко, което имаш, се превърне на пепел и богатството ти бъде разграбено, може би ще си спомниш, че аз съм ти го казал.

Настъпи тягостно мълчание. Йосиф се опита да разведри обстановката, а и целта му беше съвсем друга. Не искаше отново дивите нрави да победят.

— Борисе. Бъди благороден, какъвто си всъщност… Толкова години работихте заедно!… В края на краищата, прости му…

Тук Карасулиев млъкна. Беше направил езикова грешка. Очакваше неприятна реакция от Неделев. Но последният мълчеше. Това бе за Йосиф добър показател в предстоящата му игра, защото означаваше, че Неделев е готов на всичко, само и само отново да го приемат. Окуражен, Карасулиев продължи:

— Нека аз бъда посредникът между вас двамата. Пък и съм по-възпитан!… Затова с твое позволение, Борисе, нека пръв протегна ръка на нашия събрат, макар и беляджия. Не се измъчвай, Неделев. Борис ми каза, че мога да работя с теб.

— Какво? — попита Скарлатов.

— Ами нали преди малко ми каза — щом искаш, троши си главата!… Та си мисля, да не забравяме нашия стар съратник и му дадем парче от баницата. Толкова завалията е изгладнял за валута, за долари, за любимите си английски лири. На̀, жи ми Бога, не мога да го оставя да линее!…

Скарлатов схващаше напълно шегаджийския подтекст на Карасулиев, а също и намека му да бъде по-толерантен, понеже иначе ще развали играта.

— Драги Йосифе, аз не ти избирам приятелите, камо ли русалиите от твоето хоро. Ти си възрастен човек и можеш да правиш всичко, да облечеш потури и тръгнеш по улиците с тупан, като пееш македонски песни, да играеш кючек или разговаряш с Неделев.

— Голям майтапчия е! — обърна се Йосиф към Неделев.

Последният не беше сигурен, че Карасулиев е получил разрешението, но се усмихна, сякаш е схванал шегата. Сега Скарлатов бе убеден, че срещите между двамата са били доста на брой. Вероятно Йосиф му е казал, че ще дойдем в клуба и да чака, а в разговора да бъде предпазлив и не го ядосва. Но общото впечатление беше, че му развалиха обяда. И тъкмо се надигаше, за да си тръгне, вратата на клуба рязко се отвори. Воден от портиера, влезе един мъж, скъпо облечен и, кой знае защо, в това сравнително топло време — с огромен балтон като руска шуба със самурена яка, разкопчан, с раирани панталони, черно сако, яркочервена вратовръзка и бели гети върху лачени ботинки. Пръстите му бяха обсипани със злато и скъпоценни камъни. В цялата фигура имаше нещо парвенюшко и нахално, претрупано и безвкусно, но изобщо впечатлението говореше за богатство, и то голямо богатство. Изглежда, собственикът на дрехите и златните пръстени целеше тъкмо това и Скарлатов трябваше да признае, че го постига. След миг, като се вгледа в лицето му, макар че в устните му стърчеше дебела пура, го позна по перчема. Беше Кирил Разбойников. Изглежда, че и друг път бе влизал в „Юнион-клуб“ и оставил незабравим спомен на персонала с бакшишите си, понеже се събраха в шпалир всички келнери начело с оберкелнера, превили ниско гръб, за да мине той. Разбойников пресече голямата зала, без да се съобразява с никого, пътьом свали балтона, като го хвърли в ръцете на един келнер, и застана пред масата на Скарлатов. Йосиф искрено се зарадва, особено на вида му. Може би и той в дълбочината на сърцето си, някога на младини, когато е мизерствал и разнасял кафета по дюкяните на Солунската чаршия, да е мечтал за подобен ефект. И докато дълго се здрависваха и тръскаха ръце, Йосиф се обърна към Борис.

— Христос е казал, че трябва да се родиш втори път. Виж Киро! Какъв пеленак е! Голямо нещо са парите, Скарлатов! Можеш ли да познаеш онова мърляво габровче?!… А това е господин Неделев, предполагам, че се познавате…

— А как иначе!

Но Разбойников гледаше само към Скарлатов. Последният бе изгубил доброто си настроение и цялата тая простащина го нервираше. Въпреки това Кирил Разбойников заговори, сякаш държи реч:

— Господин Скарлатов, Вие сте моят роден баща, защото ако баща ми ме е създал за собствено удоволствие и по случайност, Вие ме направихте човек! Позволете да Ви целуна ръка…

Разбойников се наведе. Целият клуб гледаше. Лицето му — зачервено, затлъстяло, предизвика в Борис отвращение. Лъхна го и миризмата на алкохол.

— Я се дръж прилично!

Разбойников трепна. Не беше свикнал да му се противопоставят, но си сви опашката като бито куче, защото знаеше кой е насреща му.

— Искам прошка, господин Скарлатов.

— Някога простотията ти не се чувстваше, заради младостта и амбицията ти да забогатееш. Сега си станал безобразен!

— Нека седне момчето… — каза Карасулиев. — Седни де!…

Изглежда, е пил много, помисли си Скарлатов. Разбойников не можеше да се сдържа. Нещо по-силно напираше в него и той тихо каза:

— Вижте ме, господа, вижте мене, простия човек, с една прогимназия, седя на една маса с кой? С най-великия човек на България — господин Скарлатов, и най-богатите хора на страната — господин Карасулиев и господин Неделев! Грехота ли е, че се радвам? Къде е баща ми да стане от гроба!… Сбърках и това си е…

— Какво сбърка? — попита Карасулиев.

— Да бях се сетил да взема фотограф! Да направи една снимка! Ще я увелича колкото стената и ще я закача в кабинета на фабриката си, за да знаят кой е Киро Разбойников!

Неделев, който мълчеше, но следеше с интерес инцидента, изведнъж проговори:

— Вашият възход върху небосклона на индустрията е невиждан наистина!

Разбойников стана, поклони се и каза:

— Благодаря за почитанията.

После пак седна. Двама келнери стояха наблизо до масата. Разбойников извика доста високо:

— Ало, гарсон!…

Веднага притичаха.

— Кое е най-скъпото шампанско?

— Шато Ротшилд.

— Пет бутилки! Може и десет, а?…

Келнерите не казаха нищо.

— И донесете за мезе всичко най-скъпо! Аз плащам! Аз, Киро Разбойников!

— Не прави глупости! — каза Карасулиев. После се обърна към келнерите. — Само една бутилка шампанско!

Така Йосиф успя да заглади впечатлението от Разбойников и продължи разговора с него.

— Е, Киро?… Какво по-нататък смяташ да правиш? Стана цар на килотите и гащите в България. Имаш ли свободни капитали?

— Двайсет милиона.

— И какво смяташ да правиш с тях?

— Ще купя земя в Пловдивското поле.

— Краставици ли ще отглеждаш?

— Памук, бай Йосифе.

— И ще пълниш с него тюфлеци?

— Ще тъча български платове с български памук!

— Това е невъзможно! Българският памук е с късо влакно и става само за пълнеж.

— Мисля, че германците се опитаха да използват подобен памук, но се провалиха. Принудени са да внасят от Египет и Америка — добави Неделев.

— И аз направих опит. Аз, Киро Разбойников, с една прогимназия! Вашите германци трева да пасат! Искате ли да видите какво излиза от нашия памук с къс косъм? Ало, гарсон!

Келнерът се приближи.

— Иди вънка, на гардероба, и ми донеси шубата!

След малко той се върна с балтона. Разбойников бръкна в джоба и извади три парчета хасе и две парчета американ. Скарлатов вече се заинтересува. Карасулиев и Неделев опипаха всяко парче поотделно. Неделев учуден вдигна глава.

— Как го постигнахте?

— Тайна, тайна, която мога да съобщя само на господин Скарлатов, на моя благодетел!…

— Бих участвал с известен капитал в намерението Ви — каза Неделев.

— И няма да съжалявате!

Келнерът донесе бутилката в кофичка и започна да я отваря с кърпа.

— Момче, сакън! Недей с кърпата! Нека пукне и чуят всички!

Бутилката наистина изгърмя и всички се обърнаха. Скарлатов не издържа и стана. Тръгна си. В гардероба облече балтона и излезе на улицата. Там го догони задъханият Разбойников.

— Прости ме, бай Борисе… Искаш ли да се разплача?

Какви чудовища понякога създаваме ние, алхимиците банкери! Чудовища, взети направо от картините на Йеронимус Бош!… Но какво е виновно създанието? Нали трябва да живее?!… Ето, наслаждавай се на гледката!…

— Бай Борисе, да те заведа ли с моята кола където искаш?

— Върни се в клуба, Разбойников, имам нужда да бъда сам.

— Виж, бай Борисе! Виж какъв е моят мерцедес! Специална поръчка от фабриката. Шестместен! Мощен! Имам още два по-малки…

Скарлатов погледна блестящата снежнобяла кола, гарирана точно пред клуба. Ученикът напредваше. Един ден ще се превърне в едно безмилостно, пияно изчадие… Защо, Боже Господи, българинът толкова трудно, толкова рядко издържа на успех?! — мислеше Скарлатов с горчивина. Издържа на беднотия, на робство, на терор, а на власт, на слава, на богатство — не може! Веднага се изражда… Ето го и тоя, Разбойников!… Не му помогна дори това, че е от Габрово и пред себе си има примери и традиции! Без да се сбогува, Борис тръгна по тротоара. Разбойников походи още малко след него, а после спря и се върна в клуба. На масата го чакаха Карасулиев и Неделев. С тях му бе добре. Разбираха го. А и се чувстваше свободен.

— Гарсон! — извика той. — Още две бутилки, как беше?…

— Шато Ротшилд.

— Точно от това!

А докато вървеше към Банката, Скарлатов продължаваше да мисли за парите и тяхната сила. Не за материалната, а за моралната. Спомни си сентенцията на Карасулиев от Евангелието: „Ако не се родиш втори път“… Само че Йосиф не бе цитирал точно, понеже така му бе угодно. Имаше още една думичка и тогава изречението звучеше така: „Ако не се родите свише…“ С други думи, да се преродите, да станете други хора, духовно по-съвършени, по-добри… Но тоя свят не бе ли на Сатаната, Дявола, Люцифер, Мефистофел?… Колко много имена на един и същи субект. Не извършваше ли той своята разностранна дейност на земята именно чрез парите, най-мощното средство за обезчовечаване? Не бяха ли те факторът, който превръщаше хората в обезлюбвени същества — слуги на злото?… И ето той, Скарлатов, а до него Карасулиев, бяха помощници, свещенослужители и приближени на тази митична и същевременно толкова реална личност, назовавана с различни имена, значещи едно и също?…

Скарлатов се прибра в Банката. Два часа по-късно в кабинета му влезе Карасулиев. Не можеше да определи дали е доволен, или недоволен от посещението му.

— Изглежда, вече не мога да остана сам. Отнемат ми едно от основните човешки права — право на собствена, самостоятелна стая, в която да мисля…

— Сърдиш ли се?

— Не е точната дума.

— Ако искаш, ще ти разкажа какво съм намислил за Неделев и германците.

— Не, не искам.

— Много ме сърби езикът да ти кажа, но и Туше Динев смята, че не трябва.

Наистина, какво е намислил Йосиф? Защо вече е впрегнал Туше Динев в работа? Какво става всъщност?

— А защо, Йосифе, ти, който винаги си прехвърлял по принцип тежестите си върху мен, сега си станал толкова грижовен?

— За да не ти навредя. Ти и Фархи ще останете настрани.

— А ти?

— Скарлатов, аз ще трябва да се омитам от България! А не искам. Колкото и да ме мислиш за глупав, отдавна разбрах замисъла ти…

— И какво точно си отгатнал?

— Ами нещо като ВМРО, Вътрешна македонска революционна организация — Вътрешен и Външен комитет. Ти на Вътрешния, аз на Външния. Прав ли съм?

Скарлатов отново трябваше да се учуди на неговата интуиция. Отлагаше твърде дълго този разговор и сега реши наведнъж да свърши с него. Йосиф му даде повод.

— Точно така! Правилно си разбрал. В най-скоро време ние ще ликвидираме фиктивно сътрудничеството си. Цялата Банка тук, в България, ще остане на мое име, с всички активи и пасиви. Ликвидацията ще оформим юридически.

— Ще разиграем ли скарване?

— Никой няма да повярва. Играта е по-проста и убедителна. Твоето семейство е в чужбина. Не си вече млад. Искаш да се прибереш при жена си. Ето приемлива теза.

— А с авоарите в чужбина какво ще правя?

— По възможност ще откриеш в Швейцария своя банка. Тя ще бъде фактически клон на Търговската банка.

— А защо двамата заедно да не я ликвидираме и се ометем?

— Защото Търговската банка е българска, защото тук са вложени милиони, или искаш да ги подарим?

— Страх ме е за теб.

— Остави на мен да се пазя! Ако разчитах на теб досега, щях да изгния по затворите или да ме обесят.

— Защо говориш така! Да знаеш само колко…

— Не съм жена, за да ми се обясняваш в любов. А и не ти вярвам. Йосиф Карасулиев и любов към ближния?!…

Настъпи мълчание, а после Скарлатов рязко попита:

— Ти имаш ли тук ценности?

Йосиф подозрително го погледна със стоманеносивите си очи.

— Нямам, а ти?

— Аз имам.

— Злато?

— Говориш глупости, въпреки че не си Славчо Кюлев. По-скоро нещо като Рафаел и Страдивариус.

— Такива имам.

— Ще трябва да ги измъкнеш.

— Предлагам ти нещо… Тия дни ще изнесем тютюните за Америка с наш собствен кораб. В него има достатъчно място.

— Като идея не е лошо… Ще обсъдим въпроса с Туше Динев и ще натоварим всичко ценно, което притежаваме.

Глава десета

Най-големият новопостроен кинотеатър в България бе открит в края на октомври. Заедно с Филхармонията той бе гордост на столицата. Модерната архитектура биеше на очи. София архитектурно повече приличаше на Париж от края на миналия век. Затова бялото, красиво здание се открояваше сред останалите постройки. Правеше впечатление многобройната униформена полиция и цивилни агенти около кинотеатъра. Облечени в черни костюми, двамата банкери Скарлатов и Карасулиев спряха колите си пред входа със стъклените врати. Посрещна ги лично Стефан Неделев. Заедно с жена си изпълняваше ролята на домакин, сякаш имаше прием в собствената си къща. Йосиф не скриваше любопитството си и оглеждаше всичко наоколо, влезе дори в тоалетните. Върна се във фоайето при Скарлатов.

— Това заспало копеле що ли не е станало архитект?!…

— И като бизнесмен е много добър — каза Борис.

— Ех, чак толкова!…

— В Америка такива зали носят огромни доходи — например „Карнеги Хол“. Има по света опери и театри, филхармонии, които функционират като акционерни дружества.

— И у нас ги има, ама са скапани и пропадат за няколко месеца. Нали и ти финансира навремето Татарски!…

— И все пак, Йосифе, на твое място бих обърнал внимание на този бизнес. Например на Бродуей голяма част от суперпостановките, особено за коледните празници, стават благодарение на това, че ги финансират много акционери и чистата им печалба е огромна, при това я получават за кратко време.

— У нас това ще стане след векове!…

Фоайето се изпълни с официални лица, министри, депутати заедно с жените си, облекли задължителните кожени палта, въпреки мекото време. Навън се раздвижиха. Разпоредителите на киното направиха шпалир. Влезе, министър-председателят на България Георги Кьосеиванов със съпругата си. Придружаваше го Неделев и жена му. Но трябваше бързо да ги остави и се върна почти тичешком. Улицата бе блокирана от полицията. Царските автомобили спряха пред входа. Неделев пречупи на две гръбнака си, когато посрещна Негово Величество цар Борис III. Придружаваха го царица Йоанна и княгиня Евдокия. Публиката във фоайето се отдръпна, за да направи път на царската фамилия. Любопитството нарасна. Всеки искаше да види как е облечена царицата. И тя носеше бяло, скъпо кожено манто, което бе разкопчала и се виждаше бялата й копринена рокля, извезана с народни шевици. Изглеждаше тънка, стройна и хубава, сякаш не бе родила две деца. Царят беше облечен в тъмен цивилен костюм. Кимаше с глава на познати лица и когато Неделев го поведе към мраморните стълби, постлани със скъпа дебела пътека като персийски килим, той се отклони и се спря внезапно пред двамата банкери.

— Добро утро, Ваше Величество… — поздравиха го те.

— Господа. Бих искал да се срещна с вас…

— Ще бъдем щастливи — отвърна Карасулиев.

Скарлатов нищо не каза. Само Неделев чу думите на Царя. После Негово Величество отиде при царицата и княгинята и тръгнаха по стълбата, следвани от множеството. Ложите бяха три. От централната се спускаше трикольор с царския герб. Другата, по-голямата ложа зае Министерският съвет, а третата, най-малката, Скарлатов и Карасулиев. Заети с посрещането, Неделев и жена му щяха да се забавят. Двамата седнаха в меките кресла. И вътрешната уредба на кинотеатъра бе скъпа и удобна.

— Какво иска от нас?… — попита Карасулиев.

— Каквото искат всички хора.

— Няма да му дам нито левче!

— Драги Йосифе, говори по-тихо. Не знаем какви са стените тук. Страх ме е, че пак нещо бъркаш…

— И какво бъркам?

— Ако се касаеше за левове, той има достатъчно. Сведенията ми за финансовото му състояние са повече от благоприятни. Продаде доста гори. Стана акционер на много дружества в страната. С помощта на Неделев се заби и в електроцентрали. Получава големи дивиденти. Сестра му Евдокия има същата търговска жилка като него. Взели са я от баща си Фердинанд.

— Валута ние нямаме! Знаеш това добре!

— Та аз съм генералният Директор на Банката! Опомни се, Йосифе, какво говориш!…

— Искам да кажа, че тук в Банката нямаме нито долар.

— Но и кучетата знаят, че в чужбина имаме.

— От тях ще вземе само през трупа ми!

— Боже Господи, колко малко цениш телесната обвивка на твоя дух! Не можем да пренебрегнем поканата му за разговор. И на мен не ми се дават чужди авоари.

— Ако не бяхме ортаци, щях да си помисля, че искаш да ми вземеш кокала, както го правеше най-редовно в недалечното минало…

— Помислих си дали в сделката, която готвиш с Неделев, няма да е добре да включиш и Негово Величество…

— Какво знаеш за нея?

— Достатъчно, за да се ужася.

— Говорил си с Туше Динев?

— Съвсем кратко. Защото не искам да знам подробностите. Но все пак трябва донякъде да съм осведомен, нали така? Съветът ми е да включиш Негово Величество. Тогава ще бъдем защитени, и то мощно!…

— Искаш да кажеш, че аз трябва да се срещна с него.

— Гордей се, Йосифе, с мисията си! Ти имаш богат опит в общуване с царските особи…

— Значи аз ще давам гювеча, на мен пробута тази задача?

— Ако виждаш по-добър?

— Виждам Борис Скарлатов!

— Аз оставам тук, в България. Забравяш това, Йосифе!

— Да ти кажа правата, пишман станах, че дойдох на кино!…

— Криеш се като къртица, но Негово Величество щеше да те изкопае, където и да се навреш. А сега тихо…

В ложата влязоха Неделев и жена му.

По-късно, когато официалното откриване с речите мина и светлините загаснаха, за да започне филмът „Кралица Христина“, с Грета Гарбо, Скарлатов се извини и си тръгна. Вън в коридора, зад ложите, стояха агентите от охраната на Царя. С подозрителен и нагъл поглед те го проследиха, а после един тръгна на известно разстояние след него. Скарлатов пресече хола. Тук се виждаха други агенти. Вън на улицата зданието продължаваше да е обкръжено с полиция. Много се страхуват, каза си Борис. Не са забравили урока от атентата в „Свети Крал“. Той се качи в колата. Спас беше недоволен, че се прибират.

— Накъде?

— На вилата.

Тук той прекара остатъка от деня и една безсънна нощ. Винаги когато бе раздразнен от нещо, Скарлатов действаше, понеже само така можеше да запази равновесието си. Още на другия ден свика съвещание със сътрудниците си. Без всякакъв увод Скарлатов започна с въпрос:

— Йосифе, кога ще отплава корабът от Бургас?

— До една седмица. Зависи от мен.

— Натоварен ли е?

— Още две партиди и е готов.

— Динев, извикай Спас!

Динев излезе и след малко се върна със Спас. Облечен в тъмносинята униформа на шофьор на Търговската банка, той държеше фуражката си с кокардата, изобразяваща нейната емблема, и местеше тежестта на шкембестото си тяло ту на единия, ту на другия крак. Глупавите му хайдушки мустаци дразнеха Скарлатов.

— Кой е най-големият камион в София?

— Няколко са.

— Попитах те за най-големия! Веднъж и аз да използвам техническите ти познания. Нали си един от шефовете в Съюза на автомобилистите?

— Има един десеттонен „Линколн“.

— Чий е?

— На двама братя.

— Може ли да го фрахтоваме[262], да речем, за три дни…

— Можем. Ще говоря с тях…

— Закрит ли е?

— При нужда се слага бризент и става напълно затворен.

— Интересува ме камионът, а не братята. Камиона ще караш ти! Можеш ли?

— Мога, но братята няма да искат.

— Нямат ти доверие?

— Те треперят над него.

— Споразумей се на всяка цена! Парите нямат значение.

Йосиф, който внимателно слушаше, се обади:

— А за мен един по-малък камион. Да речем, до пет тона.

Хубавото на Йосиф е, че е схватлив. Сякаш чете мислите ти, каза си Борис.

— Те имат още два „Опел-Блица“ — добави Спас.

— Камионите може да кара само човек от тук присъстващите и никой друг! Изключвам себе си и Фархи. Йосиф, доколкото знам, има право да кара собствената си кола. Става дума за Динев.

— Имам документи за професионален шофьор — каза Динев.

— Ще можеш ли да се справиш с камион?

— С помощта на Спас, да.

— До обед всичко да е уредено!

— Аз ще отида със Спас — каза Динев.

— Така ще е най-добре.

Двамата излязоха.

— На теб, Йосифе, ти стана ясно всичко. Не знам дали Фархи е разбрал?

Фархи кимна с глава.

— Колко време ти трябва да се приготвиш?

— Две денонощия.

— Имаш на разположение само едно денонощие. Утре вечер потегляме. Фархи ще замине за Бургас и ще ни чака на пристанището.

— А ти?

— Аз, Йосифе, се оставям в твои ръце. Ти ще ме возиш със собствената си кола. Господ да ми е на помощ!…

— Аз не съм лош шофьор, карал съм по Европа.

— А по Родопите карал ли си?

Йосиф нищо не отговори.

На другия ден стигнаха село Скарлатово. Двата камиона и леката кола влязоха в обширния двор на Сарая. Залостиха външната врата. След кратка почивка започнаха работа. Линколнът бе натоварен наполовина още в София с последните остатъци от трезора на Банката, архивата и ценните книжа.

Скарлатов се бе срещнал с клиентите, оставили на съхранение в подземието на Банката ценности от различен характер. Бяха стабилни, богати хора. С всеки говори поотделно. Главният му въпрос бе дали желаят да се изнесе в чужбина съдържанието на касите им. Без колебание всички се съгласиха. Сега беше ред на фамилното съкровище на Скарлатови. Не можеха да вземат за помощ селяни. Трябваше сами, със свои ръце да го сложат в предварително приготвените сандъци. Йосиф бе жилав и физически силен, но видът на подземието, тайнствената стена, която се отместваше, с образа на княз Борис, ценностите вътре го изведоха от равновесие. Беше като хипнотизиран и забрави всичко. Искаше да разгледа всяка вещ. Накрая Скарлатов се ядоса.

— Ако така ни бавиш, ще те изгоня навън!

— Сакън, Борисе! Остави поне да се нагледам на златните часовници! Колекцията е уникална. Тя е достатъчна, за да живееш в Европа бейски живот!…

— Само не ни пречи!…

Главната тежест по опаковката и товаренето поеха върху себе си Спас и Динев. Физически здрави и неуморни, най-после някъде следобед на другия ден камионът бе готов. Починаха малко и на мръкване тръгнаха.

Пристигнаха на Бургаското пристанище късно след полунощ. Тук намериха Фархи, подготвил всичко. Докерите чакаха, добре заплатени. Пристанищните власти и митницата, също предварително обработени, си затвориха очите. Каквато налична техника имаше, беше на тяхно разположение. Бързо натовариха сандъците. На кораба се качи и Фархи. Той щеше да придружава трезора. Половин час по-късно корабът потегли. Останали на пристанището, Карасулиев и Динев, Спас и Скарлатов дълго гледаха, докато се скрие в мъгливия хоризонт. Навън светлееше. Качиха се обратно в автомобилите.

— Слушай, Борисе! На две крачки сме. И двамата сме пребити. Нека идем на вилата в Несебър и си починем!

— Нямам нищо против.

Спас и Динев, след като получиха инструкции, потеглиха за София.

Слънцето се бе показало вече на хоризонта, когато Карасулиев и Скарлатов спряха пред красивата къща на самия бряг. Двамата, уморени, се измъкнаха от колата. Морето бе спокойно и наситеносиньо, каквото е Черно море в тих слънчев ден. То подейства на Скарлатов успокоително и сякаш подобно на древните мореплаватели той също бе слязъл на брега, за да почине от изминалите опасности и събере сили за идното. Поне няколко дни ще имам покой… — каза си Борис.

— Скарлатов. След като те настаня, ще изляза, за да уредя всичко. Ще ядем, пием и веселим душите си! Толкова рядко си ми идвал тук на гости.

Докато чакаше Йосиф, Борис се излегна в платнения шезлонг на обширната тераса. Оттук можеше да наблюдава и морето, и Несебър — една от първите гръцки метрополии, град вероятно на търговците, защитен отвсякъде, остров, свързан с тясна ивица суша. Непристъпна крепост. Градът се събуждаше. Чайките и гларусите се виеха в небето. Някаква моторна лодка запърпори и Скарлатов видя как тя се откъсна от пристанището и навлезе в морето. Под него се виждаше древен византийски храм, напълно запазен отвън — голяма красива романска църква на самия бряг, както са строили навремето и елинските храмове, привлекателна постройка от червени тухли, сливаща се с околността в един незабележим преход от сушата към водата. Той притвори очи. Сега виждаше синьото море. Дали там някъде в далечината няма да се зададе търговски кораб, тръгнал от Атина или Коринт? На брега да слязат търговските моряци!… Какво ли биха казали? Вероятно биха попитали как върви търговията? Само като гледаш морето, можеш да усетиш колко е вечен и неизменен светът, помисли Скарлатов.

Глава единадесета

Седмица след откриване на кинотеатъра Скарлатов чрез лице, приближено до Двореца, получи покана за разговор с Царя. Поканата бе лично до него. Камък падна от плещите на Йосиф. Загрижен, изрази съчувствието си към Борис. Но не можеше да скрие радостта, че е избегнал горчивата чаша. В замяна на това съветите му нямаха край, с лайтмотив да не приема никакви задължения, особено да не дава пари! Не искаше Йосиф да откъсва нещо от себе си, даже при необходимост. И сега, в края на работния ден, когато Скарлатов се готвеше да тръгне, Йосиф се разхождаше в кабинета му и непрекъснато говореше. Иска не иска, трябваше да го слуша.

— Разбираш ли, Борисе. Аз се измъквам от България. Ние формално скъсваме. Защо трябва да плащаме? Глупаво, нали? Отсега нататък всеки долар в чужбина ще ни е жизнено нужен!

— А искаш ли да сменим местата си?

— Как така!

— Например ти да останеш в България, а аз да замина на Запад?

Йосиф се обърка и започна да заеква.

— Искаш да кажеш… ти да заминеш, аз да остана?… За мен говориш, така ли?

— За тебе, а не за филанкишията!

— Майтапиш ли се?

— Напротив, мечтая!… Ще имам спокоен живот. Ще бъда близо до детето си. Няма да живея в страна, където не се знае кой пие, кой плаща и могат да те пречукат като куче, особено ако имаш пари. А и германците, Йосифе, са ти взели мярката…

— С мен тогава какво ще стане?

— Как беше… що е на глава писано…

— …на ка мен неке да биде — автоматически довърши Йосиф. — Но как така?! Нали се разбрахме?

— Сега съм на друго мнение. Ти имаш толкова много идеи как да запазим капиталите си, че грехота ще е да ти попреча. Като генерален директор на Банката в България ще се развихриш, ще потекат пари. Няма да има кой да ти пречи и ще покажеш на какво си способен!

— Да ме направят на туршия?

— Ето къде е въпросът, Йосифе! Колко неизменен си в своите слабости. Откакто те помня, наблюдавам в тебе периодични трагедии, особено когато се касае до даване на пари. А за чужда валута страданията ти могат да се сравнят само с тези на свети Антоний[263]!…

— Аз не съм стиснат човек и ти това добре знаеш!

— Вярно е. Но като всеки истински банкер и ти, Йосифе, се състоиш от две части — едната Йосиф Карасулиев — човек, баща на семейство, което живее в охолство, ларж[264], не жали нищо, особено когато трябва да се покаже пред хората. И другият Карасулиев — банкерът, на когото вече отрязват ръката, а той все още не разтваря пръстите, за да пусне златото.

— Аз съм един човек, а не двама!

— А нима в йезуитския колеж не сте изучавали въпроса за единството на Троицата? Католиците и тук отстъпват по изврътливост на ортодоксите. Просто не умеят да направят разлика между двете гръцки думи Усия — лице, и Ипостас — същност. Спомняш си примера на Григорий Богослов[265] — Единица в Троица, Троица в Единица…

— Скарлатов, като те слушам, човекът ти служи само за да упражняваш разума си върху него.

— И така да е! Но ти си света Двоица. Дадох ти пример от религията, понеже по-лесно би ме разбрал. Ти си Йосиф Карасулиев частно лице и Йосиф Карасулиев банкер. Единство в Двоицата!

— Ако правилно разбирам, желаеш да имаш карт-бланш при разговора с Царя.

— Желая да имам вяра от твоя страна! Да се пребориш окончателно с дефекта си! Да си припомниш най-древното правило в търговията — за да получиш, трябва да дадеш! И не винаги печалбата е от материално естество! Понякога трябва да плащаш наем, задето живееш в една държава и дишаш въздуха й.

— Нали плащаме данъци?

— Оказа се, че това е недостатъчно.

— Е-е… съгласен съм. Прави каквото намериш за добре! Не разбрах само кой ще остане тук и кой ще замине.

— За съжаление оставам аз!

Йосиф си отдъхна. Усмивка се яви на лицето му.

— Не се сърди, Борисе. Не че не ти вярвам. Не знам само защо дяволът ме кара да си чеша езика. Върви и върши своята работа, както ти е угодно!

— И си предварително съгласен с резултата?

— Да. Но все пак се бори!…

Скарлатов стана. Работното време в Банката бе свършило. Облече пардесюто си и взе бастуна със златната глава на орел с тюркоазени очи.

— Искаш ли да те придружа донякъде?

— Предпочитам да бъда сам. Така ще премисля някои неща.

— Тогава, на хаирлия да е! — каза Йосиф исконната формула за успеха в търговията.

Скарлатов пое обичайния си път за разходка по Цариградското шосе, покрай парка, който сега носеше името на Царя и се наричаше Борисова градина. Слънцето все още не се бе скрило зад планината Люлин. Духаше студен вятър и брулеше от клоните на дърветата жълти и червеникави листа. Скоро и те ще останат голи, помисли си Скарлатов, а после се съсредоточи върху предстоящата среща. Тя щеше да се състои не в София или двореца „Враня“ извън столицата, където живееше царската фамилия, а във вилата на княгиня Евдокия. След женитбата на Царя брат му принц Кирил живееше вече не в Двореца, а в една къща зад Руската църква. Княгиня Евдокия пък си построи вила сред гората на парка близо до обиталището на християнското братство на дъновистите, където Скарлатов веднъж случайно присъства на една беседа в техния молитвен дом. Втората сестра, княгиня Надежда, се омъжи в чужбина и остана там. Кирил и Евдокия вероятно сами бяха решили да напуснат Двореца, за да не създават неудобство на августейшия си брат, тъй като не винаги съвместният живот е най-добрата почва за разбирателство. Цар Борис обичаше брат си и сестра си. Изглежда в миналото се е създала особена връзка между децата на цар Фердинанд — връзка на лоялност и взаимопомощ — като защитна реакция, като отбрана срещу деспотичния им и груб баща. Принц Кирил не блестеше с никакви качества. Обикаляше Европа и понякога се чуваха клюки за скандални връзки с жени в страната и в чужбина. Материално, изглежда, не беше много добре, но я караше някак. Водеше съдебни процеси за наследствени имоти главно в Моравия, но без успех. Живееше ден за ден. Друго бе отношението на Царя към княгиня Евдокия. Тя беше най-близкият му човек и по кръв, и по душевна нагласа. Приближените й, включително и прислугата, говореха за нея, че била отзивчива и скромна, ръцете й били груби като на работничка, понеже сама обработвала градината пред вилата си. За нея определено можеше да се каже, че му влияе. Свързваше ги и нещо друго — суеверие и примитивна вяра в отвъдни сили с възможности за вмешателство в земните дела. На какво се дължеше това? — се питаше Скарлатов. На преображение свише? Като апостол Павел? Едва ли… На покаяние от греховете или на натрапчивата мисъл за Страшния съд? Малко вероятно също. По-скоро на бавно стопяващото се самочувствие на застаряващия мъж, който все по-често гледа назад, а не напред, и някъде на дъното му се мярва сянката на неумолимата Смърт… И тогава? Дали наистина в нейните владения нямаше да му поискат сметка за извършеното? Би ли могъл да я заплати и с какви средства?… Как щеше да изкупи убийството на министър-председателя Александър Стамболийски, извършено с мълчаливото му съгласие, намушен със стотина удара от нож, с отрязана глава, разнасяна в торба за показ на враговете му, три пъти изравян и погребван?… Как щеше да изплати тази жестокост, може би единственото нещо, пред което Скарлатов се стъписваше и разумът му се отблъскваше от него като птичка в стъклена стена, и затова го смяташе за нещо мистично. Няма значение дали Царят бе лично заповядал убийството, но той бе понякога твърде прозорлив, познаваше българските нрави и е могъл да предположи. А не беше само то… Суеверието му бе по-скоро опит да омилостиви неизвестното Отвъд. Нещо толкова сходно с малодушния му и едновременно крайно сантиментален характер на човек, разхвърлян и преуморен в личния си живот… Докато у Евдокия, разсъждаваше Скарлатов, суеверието бе по-обяснимо и той го свързваше с женския нрав и старо моминство. За Евдокия се чуваха дребни клюки, но определено нищо не можеше да се каже. Така или иначе, тя си остана неомъжена. Ненапразно по произход те бяха от Бурбоните. Скарлатов правеше аналогия с ангулемската херцогиня Мария-Тереза Шарлота[266] — дъщерята на гилотинирания Людвиг XVI, с която българската царска фамилия имаше родствена връзка. Непримирима, тя бранеше короната на своя брат и въобще на династията. Между брата и сестрата, въпреки женитбата на Царя, се запази тази връзка от детска възраст и той малко неща предприемаше, без да се съветва с нея. Тя му бе и нещо като слушател, пред когото развиваше своите най-съкровени мисли и планове. Освен това Евдокия участваше като акционер в много дружества. Намесваше се в чисто търговски сделки, като използваше авторитета на короната. Материалното й състояние в левове и марки бе добро, но долари, швейцарски франкове и лири, по сведенията, събрани от Туше Динев, притежаваше в твърде скромни количества. Не беше по-задоволително и положението на цар Борис. Недвижими имущества в чужбина той имаше, но повечето в зоната на германското влияние. Имуществото на царица Йоанна не го интересуваше. В това отношение бе горд мъж и не посегна нито на авоарите, нито на имота й. Общо взето, я бе изключил от всякакви работи, свързани с политиката — вътрешна и външна, а и тя не проявяваше особен интерес. Явяваше се предимно на показни места — паради, литургии, народни срещи, национални празници, откриване на жп линии, визити на гостуващи царски фамилии от Европа и така нататък. Скарлатов имаше определено мнение за нея като за не твърде умна жена, но семейните работи на Негово Величество вървяха добре. Той беше властен не само като монарх, но и като мъж и съпруг. Не се учуди, че Царят избра вилата на Евдокия. И той като баща си имаше жилката на заговорничество и решаваше въпросите на четири очи. Общо взето, избягваше да влиза в конфликти с когото и да е без необходимост, но това, което си набелязваше, го постигаше с упоритост, стигаща до инат. Тогава не се съобразяваше с никого и се виждаше истинският му облик. Основната му маскировка си остана прикриване зад другите. Друг да върши черната работа, стигаща до престъпления, и то „без негово знание“. Употребяваше невероятни усилия и изврътливост за това. Но кого лъжеше? Преди всичко себе си! Защото лека-полека бе взел всичко в ръцете си и в момента олицетворяваше едноличния диктатор, върховен главнокомандващ армията, господар, пръв министър, президент и цар на България в истинския смисъл на тая дума. Подчинил всичко на себе си, той се опитваше да играе ролята на човек, наблюдаващ събитията отстрани. Даже се отказа от правото на царска милост за осъдените на смърт и по тоя начин сякаш се отстрани от важния атрибут на властта да помилва или подписва смъртните присъди. Беше аналитичен. Докато в баща му Фердинанд си остана нещо хусарско и той решаваше най-заплетените въпроси с измъкване на шашката и разсичане на гордиевия възел. А Борис се колебаеше много. Що се отнася до външната политика, бе добре осведомен. Знанията му на чужди езици го правеха един от най-информираните хора в България. Не изпускаше и случаи да се срещне с чужденци, които разпитваше с интерес и запазваше изводите за себе си. По сведения на Туше Динев имаше свое разузнаване, при това добро и ефективно. Осведомителите бяха от най-различни кръгове, професии и прослойки, абсолютно верни и почтени към владетеля. Имаше още една особеност — той не им плащаше. Те смятаха за свой патриотичен дълг да му съобщават това, което знаят. Централата на разузнаването беше канцеларията на Двореца, ръководена вещо от Добрович. Отделно имаше осведомители сред военните. Генералитетът не можеше да направи каквато и да е стъпка, без Царят предварително да е уведомен. В тия години той извърши генерална чистка на армията. Много от бившите величия преминаха в запаса, заменени с млади, образовани, способни офицери, които бързо напредваха в кариерата и станаха в броено време генерали и полковници. Шефът на политическата полиция се назначаваше лично от него. Ето каква огромна власт бе съсредоточил в ръцете си Царят на България. Но тази концентрация имаше и своята сенчеста страна. Лице, което поема пълната власт, би трябвало да поеме и пълната отговорност за действията си. А цар Борис именно това не искаше. Оттук и колебливостта, дългите размисли, въздържане от действие, несигурност. Всички тия мисли минаха през главата на Скарлатов, докато вървеше по Цариградското шосе. После се отби по една алея вдясно и навлезе в гората. Дърветата бяха високи. От вятъра гората бучеше. Алеята бе посипана с окапали есенни листа като килим.

Вилата на княгинята изглеждаше луксозна, с ограда, но не блестеше нито с архитектурата си, нито с големината. Външната желязна порта му отвори мълчалив, възрастен прислужник. Той заключи вратата и тръгна пред Скарлатов, който остави пардесюто в антрето. Никой не го посрещна на входа. Въведоха го в един обширен хол със стъклени врати. Там го чакаше цар Борис, облечен цивилно. Седеше пред малка масичка. Сестра му Евдокия я нямаше, но по порцелановия сервиз върху масичката банкерът разбра, че е била тук допреди малко и са водили разговор.

— Седнете, любезни господин Скарлатов… С какво пристигнахте?

— Пеша, Ваше Величество.

Той седна във фотьойла, който Царят му посочи с очи, срещу него, от другия край на масичката. Една камериерка я почисти и пак се върна.

— Какво ще пием, господин Скарлатов?

— Каквото предложите, Ваше Величество.

— Тогава нека бъде ракия или имате нещо против?…

— С удоволствие.

Камериерката сервира кристално шише с ракия, изпотено отвън, чашки и чинийки с мезета от пастърма и луканка. Царят обичаше да си попийва, но никога не прекаляваше и никога не черпеше даже на най-големите си приеми с чужди напитки, а само с български — ракии, коняк, различни вина от собствените изби или от царските доставчици. Той сипа първо в чашката на Скарлатов, а после в своята. Вдигна я, за да я огледа. После протегна ръка и се чукна с него.

— За Ваше здраве, Ваше Величество!…

— За Вашите успехи, господин Скарлатов! Имам предвид професията Ви. Добре ли е, ако Ви пожелая повече пари?…

Царят отпи от ракията. Остана доволен. Скарлатов също я опита. Къде ли е княгиня Евдокия? Дали отнякъде ни слуша? Не видях и охраната?… Мислите му прекъсна Царят:

— Винаги ми е било приятно да се срещам с Вас, господин Скарлатов.

— Благодаря за благосклонните Ви чувства, Ваше Величество, макар отдавна да не сме разговаряли…

— В тия години трябваше да се занимавам с вътрешното стабилизиране на страната. Смея да кажа, че успях. Политическият живот е спокоен. Партиите намаляха и не се ругаят като файтонджии…

— Да, наистина, те не са политици — каза Скарлатов.

— А какви са?

— Чиновници, Ваше Величество. Простете… наистина верни на короната, но чиновници.

— А партизанските крамоли по-добри ли са?

— Те са неизбежни във всички случаи. Но с намаляването на партиите се премахва възможността за избор на най-кадърното, изчезва съревнованието между политиците за борба на идеи и перспективи, а държавният механизъм губи от своята гъвкавост и приспособимост.

— Да, и други са изказвали подобни мисли, но практиката сочи, че аз имам право! — каза Царят.

— Това ще стане ясно накрая, Ваше Величество.

— Имате предвид войната, която предстои?

— И нея, Ваше Величество.

Сянка мина по лицето на Царя, но той се овладя и продължи:

— Да, накрая… Дано Бог запази България и короната!

— Надяваме се, Ваше Величество.

— Сега, господин Скарлатов, положението ми наистина е доста сложно. Моите офицери симпатизират на Германия. Народът обича Русия. Аз съм правнук на френския крал Луи-Филип. Царицата е дъщеря на италианския крал. А Парламентът… Парламентът е, разбира се, български. Оставям Вам да си извадите заключението!…

— Тежка е царската корона наистина.

Царят отново отпи глътка ракия, последван от Скарлатов.

— Ще се кандидатирате ли за новия парламент? Наближават изборите…

— Не, Ваше Величество.

— Имате свое парти-при[267] или нещо генерално?

— Обяснението е по-просто. Вече съм възрастен човек.

Настъпи мълчание. И двамата знаеха, че това не е вярно, но Царят бе учтив и се направи, че приема обяснението.

— Бихте могли, според мен, да дадете още твърде много за България.

— Все един ден ще трябва да отстъпим път на младите. Нека поне дам пример със себе си.

— Жалко, господин Скарлатов. Но това не значи, че се оттегляте и от деловия живот, нали?

— Не съвсем.

— Как да разбирам?

— Банката, както знаете, намали своята активност до минимум, а предстоят и нови трусове. Изобщо, скъсваме с господин Карасулиев.

— Неразбирателство?

— Разлика в идеите по генералната линия на Банката. Иначе запазваме прекрасни лични отношения.

— Нима най-голямата частна банка в страната ще бъде закрита?

— Тя остава тук, както и аз.

— А господин Карасулиев?

— Той ще замине на Запад.

— И там ще има своя банка?

— Това е негов проблем.

Царят отпи от ракията. Явно разговорът много го заинтригува.

— Господин Скарлатов. Невежа съм по банковите работи и не мога да определя какво всъщност ще се промени. Искам да кажа, какво ще стане с чуждите ви авоари?

— Те минават към господин Карасулиев, а левовете и марките остават при мен.

Лицето на Царя посърна. Не скриваше, че го интересуват чуждите авоари.

— Но по тоя начин значението на Вашата банка силно намалява.

— Казах го още в началото.

Явно монархът не очакваше такава развръзка. Настъпи моментът да го успокои.

— Ваше Величество. Ние запазваме с господин Карасулиев отлични отношения. Още преди да тръгна за срещата с Вас, аз имах обширен и подробен разговор с него. Той е българин, с българско съзнание и проблемите на страната и лично на Ваше Величество го засягат отблизо. Така че фактът на скъсване между нас няма никакво отношение с останалите.

— Аз бих могъл да попреча на господин Карасулиев да напусне страната.

Ето вече си извади ноктите, помисли Скарлатов. Той очакваше точно такава реакция. Не беше трудно да даде своите нареждания на копоите и те да се втурнат и разкъсат Карасулиев.

— И аз бих му попречил, ако той не беше необходим!…

— Как да разбирам това, господин Скарлатов?

— Господин Карасулиев е един изход за аварийни ситуации, една врата към останалия свят и грешка ще бъде сами да си я хлопнем под носа!

— Но правителството не може да остане безучастно към такъв акт.

Скарлатов събра сили. Настъпваше вече в полето на бойните действия.

— Вие, Ваше Величество, ще трябва да улесните намерението на господин Карасулиев. Той трябва безпрепятствено да напусне България. Искам да кажа, с Ваше знание. Защото той досега е могъл да направи това хиляди пъти, без да уведоми както мен, така и Вас.

— А в името на какво?

В името на твоята страхливост и алчност, искаше да извика Скарлатов, но каза:

— Важно ли е в чие име? Това е единственият човек в страната, който практически в момента може да осъществи прехвърляне на по-голяма сума от левове в долари.

Ето тук беше центърът на разговора. Затова го бе повикал Царят. С тези си думи Скарлатов осигуряваше на Йосиф както неговата лична защита, така и развързани ръце за зулумджийската сделка, която бе намислил. Цар Борис дълго време мълча, а после допълни чашките с ракия и без да се чука със Скарлатов, изпи своята. Явно вече не се замисляше за външните си действия. Толкова бе погълнат от разговора.

— Господин Скарлатов, както знаете, аз трябва често да пътувам по света. С българските левове и немските марки съществуват трудности. Бих искал да разполагам в чужбина с една сума, която да ми дава самочувствието на владетел, а не на просяк.

— Точно това Ви предлагам, Ваше Величество.

— А как практически ще стане?

— Това е проблем на Йосиф Карасулиев. Колкото по-малко знаем, толкова по-добре!

— Съвсем правилно, господин Скарлатов. Аз не искам да знам нищо. Не искам да се намесва името ми по никой начин!

— И все пак, ако се наложи, бихте ли дали своята закрила на господин Карасулиев?

— Не бих желал да се стига дотам…

— Става дума само за нашите местни власти.

За германците, за тяхното разузнаване и посолство Скарлатов не спомена, но Царят прие с облекчение допълнението му.

— На така поставения въпрос мога да отговоря, че трудности с администрацията няма да има!

— Тогава всичко е наред, Ваше Величество.

— Но ако сумата е голяма?

— Ще се споразумеете с господин Карасулиев. Той е широк човек и патриот.

— Бих искал по техническите въпроси да разговарям с Вас.

— Няма да Ви бъда от голяма полза.

— Значи ще трябва да имам среща с господин Карасулиев, а това бих искал да избегна по редица съображения…

— Ако виждате друг начин?

— Княгиня Евдокия е в течение на моите финанси. Как мислите, няма ли да бъде по-добре господин Карасулиев да се срещне лично с нея?

— Ако тя е в състояние да изясни проблемите и има съответните пълномощия?…

— Напълно!

— Тогава всичко е наред!

Това беше краят на разговора помежду им. Една среща трудна и мъчителна и за двамата. Скарлатов гледаше през стъклената врата поляната пред вилата и гората, изправила се като тъмна стена отсреща. Вече настъпваше нощта. Цар Борис отново напълни чашите. Главата на Скарлатов беше приятно замаяна. Изглежда, че и владетелят се чувстваше добре от изпитата ракия. Двамата се чукнаха.

— Обяснете ми, господин Скарлатов, защо винаги срещите между нас са били по някакъв повод, и то не от най-приятните?…

— Имали сме и приятни срещи…

— Позволете ми да не се съглася напълно с Вас… Сега, когато си спомням поводите и обстоятелствата на разговорите помежду ни, имам дълбокото убеждение, че са ставали винаги в сюблимни моменти от историята на България…

— Съгласен съм с констатацията Ви, Ваше Величество.

— Да, любезни господин Скарлатов… И това е така, защото над всички нас витаят висши сили, демони и ангели. А какво не бих дал да погледна напред в бъдещето…

И аз, искаше да му каже Скарлатов, но замълча.

Глава дванадесета

Събитията както по света, така и в живота на Скарлатов следваха своя неумолим ход. Разликата между него и останалите хора бе тази, че той до голяма степен предвиждаше нещата и рядко се изненадваше. Грешеше по-скоро в детайлите, защото действителността често се оказваше по-груба и страшна от предвижданията му. Имаше чувството, че той, Карасулиев и останалите му сътрудници бягат нанякъде, гонени от кучета и ловци, и едва в последния момент успяват да се измъкнат. Но тъкмо, задъхани, искат да си починат, и в далечината отново се чува изстрел и лаене на кучета, които наближават. Тогава те пак побягваха, водени от него, от уморения банкер Борис Скарлатов…

Една мъглива и студена утрин през декември 1938 година той получи писмото от Анастасия Карасулиева. Беше кратко и мило. Завършваше с думите: „Сбогом, Борисе.“ Той се стресна, дори уплаши. Веднага скри писмото във вътрешния джоб на сакото. Ослуша се. Разбира се, Карасулиев отдавна бе дошъл в кабинета си и всеки момент щеше да влезе. Като ритуал, узаконен от годините, четиримата всяка сутрин пиеха кафето си и обсъждаха най-заплетените финансови въпроси, сделки или пък просто си разказваха забавни случки, водеха майтапчийски разговори, на каквито и четиримата бяха майстори! Друг път Скарлатов с удоволствие чакаше този час, но сега изпита панически ужас. Бързо облече балтона и без да се обади никому, излезе от Банката. Отиде в „Юнион-клуб“. В тия часове на утрото той бе полупразен. Остана дълго време там, като размисляше как да постъпи и не намираше никакъв изход. Обядва в ахчийницата, където някога гуляеха с колегите от Службата по държавните заеми, но почти не се докосна до яденето. Изпи цяло шише вино. Време беше да се върне. Слава Богу, Йосиф бе излязъл!… Към три часа следобед изостреният му слух долови хлопването на врата. Борис стана. Отиде към бюфета и тъкмо си наливаше в чашата коняк, усети как вратата на кабинета му се отвори и затвори. Беше сигурен, че е Йосиф и на един дъх, за кураж, изпи коняка. Веселият и бодър глас на Карасулиев прозвуча:

— Хванах ли те? Пиеш тайно, а?!…

Борис си напълни отново чашата. Когато се обърна лице с лице към Йосиф, вече не можеше да владее изражението си. И Йосиф разбра. Веднага усмивката му слезе от лицето. Той имаше инстинкта за опасност на дивите животни и никога не се лъжеше.

— Какво има, Борисе? Какво се е случило? Кажи, за Бога!

В поведението му се чувстваше не само тревога, но и паника. Трябва да го успокоя на всяка цена, но как?…

— Зле ми е — изтърси Скарлатов.

— Лъжеш!

— Да умра ли, за да ми повярваш? Ако така продължиш, и това ще стане! Тогава вече ще ти падне камък от плещите… Нали аз ти преча и съм ти пречил в целия ти живот!…

— Чакай, Борисе! Обясни ми…

— Няма нищо за обясняване!

Скарлатов вече влезе в ролята си и започна да се вживява в нея — възрастен, болен човек, получил сърдечна криза. Това явно личеше, защото в едната ръка държеше чашата коняк, а другата си бе сложил върху сърцето. Само в едно не беше сигурен тоя път — в публиката!… Не забелязваше това вживяване и вяра в играта на актьора, не усещаше въздействието на своите чувства върху публиката тоест — Йосиф Карасулиев.

— Беше ли на лекар?

— Лекар ще ме прегледа само в ковчега ми!…

Карасулиев внимателно го поведе към фотьойла.

Скарлатов тежко се стовари в него. Сега вече трябва да внимавам да не преиграя… От топлината, изпитото вино и коняк лицето му бе зачервено и изпотено.

— Казват, че доктор Димитраков бил добър кардиолог. Нека ти направи кардиограма!

— Остави ме, Йосифе. Иди в кабинета си!

— Няма да мръдна оттук!

— Тогава сипи си мастика сам и седни. Вече ми разминава…

Йосиф си наля мастика и седна в отсрещния фотьойл. Дали успях да го заблудя?… Вероятно донякъде, каза си Скарлатов. Той повече не проговори. Използва кризата, която разигра, за да си тръгне за вилата. Едва успя да склони Йосиф да не го придружава. Но на другата сутрин, събрал сили, той проведе едно от най-мъчителните съвещания в живота си. Присъстваха Йосиф, Фархи и Динев. Пред тях той грубо и безцеремонно постави въпроса за заминаването на Карасулиев. Всички бяха удивени. Не се бе случило нищо особено, за да се бърза панически. Скарлатов трябваше да даде някакво обяснение и той го даде:

— Не знам колко ми остава да живея. Искам да уредя и този въпрос. А после — аллах керим!…

В тази плоскост проблемът не срещна съпротива. Йосиф се примири. Но следващата седмица инстинктът му отново заговори, че нещо не е в ред. А Скарлатов бързаше и бе зает денонощно. Наново съставиха екип от юристите на Чернаев, професор Иванов, Туше Динев и Фархи. Работеха в пълна тайна. Към края на седмицата всички договори бяха подписани в присъствието на нотариус. По официалния договор Търговската банка оставаше собственост на Скарлатов. Но другия договор съставиха сами и той се отнасяше до авоарите в чужбина. Именно него с много трудности успяха да заверят юридически в швейцарската легация с помощта на връзки, приятели и намесата на банкери от Швейцария. Скарлатов временно си отдъхна. Карасулиев не бързаше. Както домашните животни, свикнали със стопаните, къщата, двора и полето, страдаха, когато ги продадат на чуждо място, така и Йосиф страдаше истински. Той не си правеше илюзии, че светът ще се оправи скоро и ще се върне в България. Тук бе неговият дом. Тук бяха родени децата му. Тук направи своето състояние. Тук стана уважаван, известен банкер и богат човек с огромно влияние. Стигна се до нов скандал между двамата. Карасулиев отстъпваше педя по педя територията си. Даваше нареждания как да се пазят мебелите в апартамента и всичко останало… А то не беше малко. Фархи оставаше да живее в апартамента. Вилата в Несебър не пожела да продаде. Този човек искаше един ден да се върне в родината си.

Последната караница избухна, когато Йосиф заяви, че първо ще отиде в Швейцария, а после в Холандия при Анастасия. С много усилия Скарлатов го убеди първо да отиде в Холандия. Когато го изпращаше на гарата, отношенията между двамата бяха твърде обтегнати. И може би щяха да се разделят без дори да си подадат ръка, ако Йосиф не го прегърна и три пъти целуна. Той отново му вярваше. И този суров мъж със стоманен поглед, интелигентен, умен, безскрупулен боец, който не се стряскаше от нищо, заплака, без да се срамува от слабостта си. На Скарлатов му се стегна гърлото.

Въпреки че не дадоха гласност на заминаването му от България, на гарата в последния момент дойде Неделев. В негово присъствие Йосиф се окопити и не даде вид колко му е тежко. Двамата се отдръпнаха встрани и поговориха около пет минути. Последните думи, които каза Йосиф на Скарлатов, преди да се качи в купето, бяха:

— Да не ти дава Господ, Борисе, някога да напуснеш Родината!… Много ми е мъчно. Бъди здрав!

Влакът потегли и се скри след завоя, където бяха семафорите. Скарлатов тръгна към изхода. На площада пред гарата го чакаше Неделев.

— Бих искал да поговоря с теб, Скарлатов…

— За какво?

— За всичко.

— За всичко говорят в кафенетата айляците и си чешат езиците!

— Ами ако намеря конкретен повод?

— Ще почакаме, докато го намериш! Аз не се натискам.

Той за пръв път го погледна от толкова време. Притворените клепачи придаваха на лицето му вид, лишен от каквито и да било чувства. Но следващите му думи го изненадаха:

— Все пак Йосиф Карасулиев беше голям бизнесмен!

Скарлатов насмешливо го изгледа.

— Той не „беше“ голям бизнесмен, а „е“ гениален търговец!

След тия си думи рязко се обърна и тръгна към колата, където го чакаше Спас. Искаше да походи пеша, но се принуди да се върне с автомобил, за да избегне компанията на Неделев.

В началото на февруари 1939 година Скарлатов получи телеграма от Йосиф Карасулиев, че съпругата му Анастасия е напуснала този свят. Въпреки че очакваше такова известие, Борис все пак се надяваше, ако не на някакво чудо, то поне животът на Анастасия да продължи още. Тази красива, нежна жена, създадена сякаш всички с радост да се грижат за нея, се бе борила храбро със смъртта до последния си дъх. Скарлатов не се запита какво е преживявала в себе си и колко й е струвало това. Тя бе жена, съпруга и майка, сякаш въплъщаваше в себе си древната прародителка Ева. Нейният край показа и нейната сила. Мир на праха й!…

В същите дни на февруари 1939 година последните остатъци от интернационалните бригади в Испания и Републиканската армия, съпроводени от стотици хиляди бежанци, се изтеглиха през френската граница. За фашистите дойде часът на разплатата.

На 15 септември в 1,15 часа след полунощ Хитлер извиква при себе си в Берлин чехословашкия президент Хаха и министъра на външните работи Хвалковски. Подложени на нечуван натиск със заплаха за живота им, двамата подписват искания документ. Чехословакия без бой се предава на Германия. Сякаш някой изчистваше терена на Европа, за да го освободи за голямата битка, която предстоеше.

През април Скарлатов получи шифровано съобщение от Ван Юлиус, последвано от такова на Йосиф Карасулиев. Ставаше въпрос за златния трезор на Банката. В пълна тайна, особено от германците, Швейцария се готвеше да изнесе в Америка всичкото си злато — както държавно, така и притежание на банките. Скарлатов даде своето съгласие. По-късно наистина швейцарците изпълниха проекта си с кораб, който тръгна от Шербург. Чрез този свой акт те сякаш уведомяваха Хитлер, че ако ги нападне, той не само няма да спечели нищо от тази инак бедна и планинска страна, но няма да намери и грам злато! С други думи — струва ли си една окупация на Швейцария?!… Тази зряла банкерска държава избра най-точния път, за да пресече апетитите и агресията на фашистите.

След смъртта на Анастасия Йосиф се прехвърли в Швейцария. Там основа своята нова банка, наречена с името на тази в София — Търговска банка. И ето за трети път Йосиф започваше отново — първи път в Солун, после в София и сега в Женева. Подпомогнат дейно от своите събратя и най-вече от Мезон Щерн, той бързо се адаптира към новите условия и банката му почна да проявява нелоша активност. Скарлатов не можеше да желае нещо по-добро за себе си. Всичко запазваше и даже умножаваше. Личното му богатство бе на сигурно място, недосегаемо и по силата на предвечното правило — парите правят пари — щеше под ръководството на Йосиф да се уголемява. Получаваше известия и от Яна, но не винаги редовно, понеже тя пътуваше с археологически експедиции из разните континенти. Тя продължи успешно следването си в Оксфорд. Изглежда и Иван в Англия намери добър терен за музиката. Негови произведения се изпълняваха както в британските филхармонии, така и в много европейски градове. Гастролираше и като диригент. Имаше репутацията на самобитен талант в музиката. С баща си Йосиф остана в коректни, но не близки отношения. След смъртта на майка си получи неголямо състояние и се издържаше сам. За всичко това подробно му пишеше Яна. Йосиф бе във възторг от нея — толерантна към всички! Тя го познаваше и обичаше от дете, а и той я чувстваше като най-близък човек. Колкото и странно да изглеждаше, своите чисто финансови въпроси Йосиф разискваше с Яна при редките им срещи и тя мило и сериозно го изслушваше, дори понякога даваше съвети. Така той се опитваше да я въведе в работата си. Не криеше, че я смята за своя снаха в най-близко бъдеще и че много държи на нея. От Анастасия тя получи всичките й бижута, диамантената огърлица, обиците с едри индийски диаманти и старинната гривна, колие и брошка, но ги остави на съхранение у Йосиф в Швейцария, за да не посегне на тях при първа нужда. Изглежда отношенията между Яна и Иван бяха безоблачни и тя полека-лека поемаше своя товар в живота весело, радостно, с много надежди за светло бъдеще. До завършване на Университета в Оксфорд й оставаше година и нещо. Дъщерята на Йосиф — Евангелия, и Филип Ван Майерман живееха спокойно в Холандия. Карасулиев с присъщата си широта им помагаше, така че те нямаха притеснения.

На 1 септември 1939 година, на разсъмване, германската армия нахлува в Полша. На 3 септември 1939 година Англия и Франция обявяват война на Германия. Дългоочакваният и отдавна подготвян световен конфликт започва. Походът на Хитлер в Полша трае само 18 дни. На 6 октомври той приема парада на немската армия във Варшава. Никога в новата история на човечеството една война не е завършвала толкова бързо, с пълно унищожение на противника. Започва ерата на блицкрига.

Същата есен и Йосиф Карасулиев проведе своята акция, толкова дълго и подробно разработвана, сякаш в генерален щаб. Скарлатов знаеше твърде малко за сделката лично от Йосиф, а повече от Туше Динев и донякъде от Фархи. Но така и след години не можа докрай да получи пълна представа за нея. Никой не знаеше истината, с изключение на Йосиф.

Историята започва така. Още преди да избухне войната, Англия, Франция и Америка ограничават вноса на стратегически продукти за Германия. На първо място, петрола. Но има и други, не по-малко важни суровини, без които германската промишленост, поставена на военна нога в пълен капацитет, не би могла да произвежда оръжие. Точно на тези суровини е сложено ембарго. Изглежда Йосиф и преди тази акция е участвал в доставка на манганова руда от Турция посредством своя малък пиратски флот, съставен от няколко танкера и товарни кораба. Когато става въпрос за военно производство, германците не подбират средства и начини чрез кого да си доставят суровините. Тук посредникът е Неделев. Осъществили благополучно внос от Турция, германците възлагат на Неделев задача да достави и обогатена хромова руда. По инициатива на Неделев се започват преговори и лицето, което ще осъществи сделката, е Карасулиев. И неговият сатанински ум разширява сделката до огромни размери. Германците са готови да плащат направо в злато или конвертируема валута. Може би в началото Йосиф не е влагал нещо лично, с изключение на жаждата за печалба. Но впоследствие, в резултат на случилото се със сина и жена му във Виена, с претърпените загуби от мина „Ураниум“, той свързва чисто финансовата сделка с личното отмъщение. Понеже цялата доставка не може да се извърши по легален път, това улеснява много Йосиф. Той фрахтова товарен кораб с голям тонаж. Не дава нито лев от себе си! Германците плащат. Още в първите си стъпки той лъже и мами. Фактически корабът е едно старо корито, претърпяло неколкократни аварии, което киснело в пристанището на Анверс[268] и носело само загуби, без никой да има претенции, а още по-малко желание да го притежава. Купува го на безценица. Събира опитни моряци от кол и въже, готови на всичко, регистрира кораба, но не при Лойд. Намира един отракан грък и тържествено кръщава кораба с името „Либертас“ при едно от гостуванията си в Холандия и Белгия. Обогатената хромова руда доставят чак от Хонг Конг, близо до китайската граница, където са известните находища. Хромът е абсолютно необходим на германците за редица метални сплави, без които не могат да произвеждат оръжие. Освен това Карасулиев прави и осигуровка на кораба и екипажа в едно дружество за морски транспорт в Хамбург. И така, взел вече парите за покупка на кораба, за плащане на рудата и всички разноски по оборудването и ремонта на кораба, а също и за възнаграждението на екипажа, старото грамадно корито се добира някак си до Хонг Конг. Оттук започва вече голямата игра. На пристанището в Хонг Конг корабът остава толкова, колкото да бъде натоварен. Но с какво?… По всички данни товарът е бил обикновен баласт, нямащ нищо общо с хромовата руда. След това коритото с бавен ход потегля за Европа. Малко преди Суецкия канал и Червено море корабът се запалва и потъва при пълно безветрие и липса на вълнение. Екипажът се спасява до един!… Мястото на аварията е с голяма дълбочина, откъдето трудно би могъл да бъде обследван от водолази, камо ли изваден на повърхността. И така, след като приспада минималните разноски за покупката на кораба, малкия ремонт, заплатите на екипажа, пристанищните такси и таксите за регистрация, а също и първата вноска в осигурителната хамбургска агенция, в джоба на Карасулиев остава огромна сума в злато и валута. По същото време започва войната. Немците нямат никакъв достъп до Червено море, за да обследват обстоятелствата, при които е потънал корабът. Екипажът от международни авантюристи остава в Египет. Разследването е проведено от местните власти, настроени враждебно към германците. Така че Карасулиев получава и осигуровката — непълната, разбира се — но част от нея от самите германци. Йосиф още при замисъла на сделката проявява хитрост и благоразумие. Включва в нея с неголям капитал Неделев и неизвестното лице Хикс, под което трябва да се разбира цар Борис. Но лъвският пай остава за Карасулиев. Случаят е такъв, че не се отличава от престъпление или по-просто от пладнешки хайдутлук, но Карасулиев се е обградил отвсякъде и е недосегаем, а най-важното — парите са предварително преведени на негово име в американска банка.

Цялата тая картина Скарлатов успя да сглоби дълго време след акцията, благодарение на Неделев, който бе запознат в детайли. Разбира се, този зулум даде отражение и лично върху Скарлатов и Търговската банка, защото бяха в държава и територия, с която се разпореждаха немците, а те никога нямаше да простят на Карасулиев, респективно на Скарлатов, въпреки че нямаха никакви преки доказателства срещу Йосиф.

Една сутрин през декември 1939 година в кабинета на Скарлатов пристигна куриер от Швейцария. Срещнал големи трудности, докато се добрал до България, и продължаваше пътя си към Персия през Турция. Скарлатов, останал сам, отвори плика. Той съдържаше не писмо, а документ на името на Неделев, че същият притежава в Мезон Щерн крупна сума в швейцарски франкове, оставени на негово име от Карасулиев. Направи му впечатление, че праща документа лично до него, след като отлично знае отношението му към Неделев. Освен това липсваше документ за лицето Хикс. Три дни по-късно той можа да си обясни постъпката на Йосиф. Беше помислил не само за себе си, но и за Скарлатов.

В кабинета му влезе, без да чука, Неделев. От заспалото му изражение бе останало малко. Той целият трепереше и заекваше, докато говори.

— Скарлатов, смятам да Ви дам под съд!

— Я се разкарай оттук, да не те изхвърля аз лично!

Скарлатов даже се надигна от стола. Малко му трябваше да си изкара цялата насъбрана злоба от последните месеци.

— Ще гниеш в затвора!

— Аз казах ли ти нещо?!…

И тогава Неделев се смали, смачка, стовари се на креслото и проплака:

— На тоя свят трябва да има някаква почтеност!

— Ти ли ми го казваш това?!…

— Казвам ти го, защото ортакът ти Карасулиев е извършил престъпление и ще си плати!

— Тогава не знам какво търсиш тук? Иди, хвани го, разкъсай го на парчета!…

— И ти не знаеш какво е направил?!

— Аз нямам нищо общо с Карасулиев, така, както и с теб! Скъсах навремето с теб, скъсах и с него. Толкоз! Ако няма какво повече да кажеш, изпарявай се!

— Ти участва ли в сделката с хромовата руда?

— Рудата и мините са твоя специалност!

Тогава Неделев му разказа всичко, каквото знаеше, и не скри нищо.

— Сам разбираш, че немците няма да оставят това така. Ще измъкнат Карасулиев, където и да се намира!

— При положение, че той е овца като теб! Но той е вълк с гъста, блестяща козина! Удоволствие бе за мен да чуя как майсторски ги е изплъзгал. Гениален е!…

— Предупреждавам те, че ще заведа дело срещу теб и Банката ти. Тогава много работи ще се разкрият и не на последно място комедията на скъсване, която двамата заедно разигравате.

— Няма нищо да постигнете!

— Поне ще ти разбъркам плановете и реномето!

— Твоите даскали германците и Хитлер са те докарали до пълно оглупяване!

— Ще видим!…

Скарлатов измъкна от чекмеджето на бюрото плика от куриера и го посочи на Неделев. Размаха го пред лицето си.

— Това какво е? Какво искаш да кажеш?

— Нищо. Топло ми е, вея си…

— Какво има в плика?

— Чек в швейцарски франкове на името на големия приятел на Германия Стефан Неделев.

— Лъжеш!

— Получих го преди три дни. Както виждаш, почтеността на Карасулиев е вън от всякакво съмнение! Той е изпълнил договора си с теб. Ела и се убеди сам!

Неделев стана, отиде при бюрото и взе документа.

— Няма смисъл да го късаш или гориш! Дубликат мога да получа за три дни от Швейцария и да го представя на немците! Излишно е! Остави го на масата!

Неделев остави плика и документа на масата.

— Седни! Давам ти пет минути да разсъдиш…

Неделев седна. Беше унищожен. Сега вече наистина затвори клепки. Трябваше му съвсем малко време, за да разбере, че е в капан. Скарлатов мислено благодари на Йосиф за документа. Неделев с усилие леко отвори очи и каза:

— Не аз, а германците ще ти отмъстят.

— Що се касае до съдебна разправа, мога да ти кажа, че Карасулиев е предвидил и това. Чул ли си нещо за лицето Хикс, участвало в сделката с доста голям капитал?…

Неделев трепна. Явно знаеше кой се крие зад хикса.

— Тогава сам разбираш, че заплахата ти виси във въздуха.

— А аз какво да правя, Скарлатов? Кажи, в името на старото ни сътрудничество! Помниш ли, когато те подкрепих в световната криза?! Сам нямаше да се измъкнеш, без моя помощ!…

И това е вярно, помисли Борис. Реши да го успокои.

— Драги Неделев, бедата не е голяма, а според мен и няма такава. По мои сведения при сливането ти с Кредитната банка те са ти глътнали всички чужди авоари. Прав ли съм?

Неделев кимна с глава.

— Сумата в швейцарски франкове на твое име не е малка за начало на бъдещата ти дейност. Понеже това, което имаш в момента, и това, което печелиш, е въздух и боклук!

— Но вие ме изоставихте и изхвърлихте от играта!

— Не ти ли се струва, че инициаторът беше ти самият?…

— Искам отново да ме включите при вас.

— А как, Неделев? Ще скъсаш с немците и пред очите на всички тържествено ще се завърнеш в Търговската банка? Виждаш колко е несериозно това!…

— Говоря не за официалната страна на въпроса, а за тихите тайни сделки, за дейността на Карасулиев в Швейцария. Той има там банка, нали?

— В случая не мога с нищо да ти помогна. Аз съм банкер в една малка, нещастна страна, където господстват марката и левът. Това ли искаш?

— Искам долари или швейцарски франкове!

— Този въпрос можеш да разискваш само с Карасулиев.

— Карасулиев ме мрази.

— Може и да те заобича, ако обстоятелствата се променят.

— Но как? Те не зависят от мен!

— С пълна почтеност! И ако само за миг разбера, че ровиш нещо срещу мен лично и Банката ми, ще бъда безпощаден.

За да придаде по-голяма тежест на думите си, Скарлатов сложи в плика документа и го размаха.

— И освен това от днес нататък при опасност за мен, Банката и моите сътрудници, за комплотите, замислени от немците, искам да бъда напълно осведомен и предупреден! Ясно ли?

— Разбрах. А как ще мога да се присъединя към вас?

— Сега не знам. Но при първата появила се възможност ще се помъча да убедя Карасулиев. За това е нужно дълго време и дела. Думите са вятър!

— И ти няма да ме изоставиш в името на бащите ни, в името на нашето сътрудничество?

След дълга пауза Скарлатов каза:

— Няма да те изоставя.

И в същия миг помисли, че Неделев щеше да му е нужен за в бъдеще и ще играе съществена роля. Той не можеше да обясни защо Неделев му е необходим, но с присъщата си банкерска интуиция бе убеден, че е така. На раздяла двамата си подадоха ръка. Скарлатов с облекчение помисли, че сега, когато е сам, без Йосиф, един Неделев би бил добър съюзник в периода, който предстоеше — един от най-мъчителните и страшните в човешката история.

На 9 април 1940 година Хитлер започва агресия срещу малките северни страни Норвегия и Дания. И тук бележи блицуспех. За кратко време с незначителни сили завършва бързо окупацията им. Повече от половин година той формално води война с Франция, известна под името „Странна война“. Действията се развиват на границата по линията Мажино и никоя от двете страни не предприема решително нападение. Осигурил си доставката на желязо от Норвегия и Швеция, Хитлер внимателно подготвя следващия ход — смазването на Франция. Планът за нападение, наречен План Гелб (Жълт план), е почти повторение на този от Шлифен през Първата световна война, с малки изменения. А той цели да се мине през Белгия и Холандия и се заобиколи линията Мажино, като от север се разбият френските войски. Но в последния момент младият офицер — началник-щабът на група армии „А“, командвани от генерал Рундщед, успява да прокара своя нов вариант. Офицерът се казва Ерик Манщайн. Той предлага главният удар да се нанесе през Ардените. До тях свършва линията Мажино и въпреки планинската местност, тя е слабо защитена. Оттук право към Ламанш да се разсече френската армия на две и се ликвидира поотделно. Според този план операцията на север към Белгия и Холандия трябва да бъде само помощна. В началото на май 1940 година започва настъплението. Цялата кампания срещу Франция, Белгия и Холандия трае шест седмици. На 14 юни немските войски влизат в Париж. На 23 юни Франция капитулира. Светът е стреснат и удивен. Една велика сила е смазана за шест седмици. Английският корпус, изоставяйки цялото си снаряжение, напуска континента при Дюнкерк.

Събитията следват своя ход и на Балканския полуостров.

На 15 септември 1940 година в Южна Добруджа навлизат, съгласно Крайовския договор, българските граждански власти, а на 25 септември — българската армия. Добруджа се връща към майка България. На 1 март 1941 година България се присъединява към оста Рим-Берлин и Токио.

На 6 април 1941 година германските дивизии навлизат в Гърция и Югославия през България.

На 20 април, навръх Великден, българските войски заемат Македония, Тракия и Беломорието. България става най-голямата държава на Балканския полуостров. А българският цар Борис III получава титлата „Цар Обединител“.

На 22 юни 1941 година планът „Барбароса“ влиза в действие. Немските армии нахлуват в Съветския съюз.

В началото на октомври 1941 година немската армия е на 100 км от Москва. В края на ноември, след повторна офанзива, войските успяват да се приближат на 30–40 км от Москва и достигат най-големия си успех от началото на кампанията. Но спират напълно обезсилени пред столицата.

На 6 декември става нещо необяснимо за германците. Съветската армия преминава в мощно настъпление. Немската армия, изоставяйки цялата бойна техника, с многобройни жертви, панически отстъпва.

На 19 декември е снет от поста главнокомандващ сухопътните сили фелдмаршал Валтер фон Браухич и главнокомандващ става Хитлер. В резултат немците са отхвърлени далеч от Москва. Те загубват тази най-важна битка във военната кампания на Изток, а заедно с това и цялата война занапред.

По същото време, на 14 декември 1941 година, България обявява „символична война“ на Съединените щати и Англия.

В края на юни 1942 година, стремейки се да върне отново инициативата на войната в свои ръце, Хитлер започва настъпление срещу Кавказ и Сталинград. В края на август немските войски достигат река Волга в района на Сталинград. Те почти превземат града, като за съветската войска остава един малък плацдарм. Но на 19 и 20 ноември последователно от две страни започва контра-настъплението на Съветската армия. Три дни по-късно германските части се озовават „в чувал“. На 31 януари 1943 година фелдмаршал Паулус капитулира и се предава в плен заедно с остатъците от армията. Загубите на германците са около 1,5 милиона души, 3000 самолета и огромно количество друга техника. Нанесена им е смъртоносна рана. От този миг дните на Хитлерова Германия са преброени.

Част трета

Глава първа

На 3 септември 1943 година, в два часа след полунощ, от голямата, красива и филигранно изработена желязна порта на Търговската банка излязоха двама души в строго официални, черни костюми. До високия, с мощен гръден кош Скарлатов, без шапка, с побеляла коса, късо подстригана брада и вдигната глава, вървеше по-ниският слаб Неделев, с притворени клепки на застиналото си лице, сякаш се готви да заспи, но с пъргава походка. Те поеха нагоре по булевард „Дондуков“, залян от електрическа светлина въпреки късния нощен час и изпълнен с народ. Двамата мълчаливо вървяха, както бяха мълчаливи и останалите хора на булеварда. Когато стигнаха стръмната улица „Дунав“, завиха по нея, минаха край Физико-математическия факултет с Ботаническата градина в двора и излязоха на площада пред храма-паметник „Александър Невски“, ярко осветен от прожектори. Тук тълпата беше вече голяма и имаше много полиция и войници в бойно снаряжение, с каски и траурни ленти на дясната ръка. София не спеше. България се прощаваше със своя владетел цар Борис III — Обединител. Разпоредителите, също с черни ленти, подреждаха придошлите в дълга виеща се опашка, която се формираше към Художествената академия и като змия се пъхаше в голямата порта на храма при тържествена тишина. След кратко боледуване, чиито перипетии Радио София редовно съобщаваше на страната по няколко пъти дневно, на 28 август Царят склопи очи. Нощта бе топла, все още лятна в първите дни на септември. Двамата мъже застанаха под един кестен.

— Скарлатов, ще отида да видя какво става… Не ти се стои цяла нощ на опашка, нали? — каза Неделев.

— Аз ще чакам тук.

Неделев с бързи крачки се запъти към храма. Скарлатов отмести поглед от него. Сега виждаше целия площад заедно с опашката и прииждащите от страничните улици мъже, жени и деца, водени от родителите си. Нямаше съмнение, тези хора никой не ги караше тук насила. Идваха сами. Да гледат сеир?… Едва ли. Много от тях плачеха. Тогава?… Защо са тук? Защо и ти си тук?… Аз все пак имам някаква причина. Познавах го от младини, когато беше още невинен. На няколко пъти личната ми съдба бе преплетена с него и царуването му. Но другите, които даже да са го виждали, камо ли да са разговаряли?!… Какъв им е този човек? Изпитват жалост, скръб?… Така ли ги изпращат до гроба техните събратя, с които живеят от детските години и се срещат всеки ден? Бедни, глупави и нещастни хора! Време е да се стреснете!… Цар Борис като частно лице изглеждаше демократичен, беше внимателен, дори кротък. Но като човек начело на държавата, олицетворяващ властта, никога не бе обичал демокрацията и що се касае до гражданските свободи, той сведе България далеч по-ниско дори от собствения си баща Фердинанд. Синът стигна дотам, че по негово време допусна да се извършат чудовищни престъпления, равни по жестокост само на турските зверства през робството. И така продължи до последния си ден с този Закон за защита на държавата, който позволява да се окачват даже деца на бесилките… С тази разгулна жандармерия, с тия ловни роти, които превърнаха войската в кърсердари! Виновен ли е? И Скарлатов си отговори — виновен е. Но на другия въпрос — защо обикновените хора се трупат, редят на опашки и чакат цяла нощ, за да минат край ковчега на този чужд за тях човек, не можа да си отговори. А може би не познавам достатъчно психологията на тълпата?… Изглежда тя също се различава от тази на отделния човек… Такива мисли заемаха съзнанието на Скарлатов тази нощ.

Неделев се върна с един от разпоредителите — млад подпоручик. Той ги поведе след себе си. Минаха не през входа, където се изнизваше опашката, а през една от страничните малки порти на храма. Когато влязоха, лъхна го тази типична миризма на тамян и горящи свещи.

Храмът „Александър Невски“ имаше великолепна акустика. Някъде от балкона хорът тихо пееше в момента със затворени уста „Коль славен“. Над басите се носеше фалцетът на дискантите. Подпоручикът ги поведе край опашката. Ето там, в полумрака пред мраморния трон, бе разположено тялото на Царя, осветено от трепкащата светлина на свещите. Хората мълчаливо минаваха. Художникът Щъркелов рисуваше царското ложе и августейшия покойник, разположил статива малко встрани към олтара. Когато Скарлатов мина край ложето, се спря, но само за миг и погледна познатото лице. Видя му се някак си вглъбено в себе си, с изострен нос, но така добре гримиран, че не личеше това, от което Скарлатов инстинктивно се отвращаваше — белезите на страданието. Един чужд човек, който вече нямаше отношение към никого на този свят!… Когато излязоха навън, Скарлатов с пълни гърди пое топлия въздух.

— Ако искаш, нека отидем у дома. Близо ей… — каза Неделев.

— Предпочитам да се върна в Банката.

— Имаш ли нещо против, ако те изпратя? Не ми се спи, а нощта е толкова приятна…

Двамата заслизаха по стръмнината на „Раковски“ към „Дондуков“.

— За мен е изненада тази скоропостижна смърт на Царя… — каза Неделев.

— Всяка смърт е изненадваща, независимо каква е.

— А преди две седмици срещнах Царицата и госпожица Надя Стоянова на разходка с колела — спокойни и весели…

— Той е бил винаги независим от семейството си.

— Скарлатов, от какво всъщност умря Царят?

— От страх.

— Дали германците не са го отровили? Носят се упорити слухове…

— Драги Неделев. Не знам защо хората са склонни да придават на властващите особи, докато са живи, несъществуващи качества, а при кончината им — особени обстоятелства, които са я предизвикали.

— Ти знаеш, че те доста често загиват от неестествена смърт. Вземи сръбския крал Александър[269], ексхерцога на Австрия Фердинанд, румънската кралица-майка… и не винаги съобщават кога са умрели.

— И това е вярно… За смъртта на Николай I в Русия са обявили четири дни по-късно, а Москва е научила чрез известия от Западна Европа. В това време редовно издавали бюлетини за влошаване на състоянието му, както съобщаваха у нас за Царя. А той може би отдавна е бил вече мъртъв…

— Освен това немците не го обичаха особено.

— Напразно! — каза Скарлатов. — Те трябва да му бъдат благодарни! Той не им създаде никакви трудности.

— И все пак запази евреите в България! Не скъса с Русия! Не изпрати войски на Източния фронт!

— Пак от страх, Неделев. Цял живот изкара в мъчителен страх. Страх от баща си Фердинанд, страх за династията, страх за престолонаследника, за младата си жена, страх от комунистите, страх от Хитлер… Общо взето — страх от бъдещето, а накрая страх от задгробния живот и Бога!… Той беше такъв, че даже пред него да се открият светли и радостни хоризонти, ще намери пак нещо, от което да се бои. Борис III никога не е бил щастлив човек.

Неусетно те стигнаха Банката. На Скарлатов не му се спеше. Той покани Неделев да влезе. Отвори им Спас. Този глупав дебел мъж се държеше така, сякаш е загубил най-скъпото същество в живота си. В коридора на Банката по свой почин постави маслен портрет в три четвърти на Владетеля с черна лента в единия ъгъл. Отнякъде бе измъкнал два високи бронзови свещника и денонощно горяха дебели свещи на тях, които той лично сменяше.

— Внимавай да не подпалиш Банката… — му каза Скарлатов.

Спас нищо не отговори. Той упорито доказваше скръбта както на себе си, така и на околните с мълчаливост, сериозност и тъпо изражение на застиналото си лице, стигащо до комизъм. Не, по него не мога да съдя защо другите хора се чувстват нещастни от смъртта на Монарха… И сякаш прочел мислите му, Неделев попита:

— Как ще обясниш скръбта на хората?

— Най-общо с това, че такава липсва, няма никакви основания за нея и си я измислят, всеки сам за себе си.

Скарлатов отключи тапицираната врата на кабинета си. Светна полилея, отвори стъклената врата към верандата.

— Искаш ли да пийнеш нещо?

— Малко уиски.

Скарлатов му наля в една голяма водна чаша на дъното. Знаеше, че не пие. А на себе си половин чаша коняк. И сякаш за да си обясни сам феномена, който го занимаваше, той каза:

— Своя собствен страх Царят донякъде предаде и на народа. Като изключиш присъединяването на Добруджа, той със страх зае българските земи в Беломорието и Македония, а когато изпрати окупационен корпус за Югославия, бяха сълзи и сополи… Полковете тръгваха като на погребение. Плачеха войниците, плачеха изпращачите.

— Аз бях на изпращането… — каза Неделев замислено.

— Апропо! Даже най-глупавите генерали имаха малко повече доблест от него. Динев ми разказа речта на гарата на тоя главорез генерал Кочо Стоянов. Почнал с думите: „Господа! Навлизаме в чужда територия, където ни чака враг. Дръжте се така, както подобава на воини, тръгнали срещу неприятел! Нямайте милост към никого и нищо. Защото тази слабост би ни погубила.“

— Така беше…

— И ето този мундир, който по душевни качества можеш да сравниш само с най-отвратителните убийци, описани в „Записки от мъртвия дом“ на Достоевски, този не-човек все пак има някакво достойнство и поема върху себе си цялата отговорност за бъдещите престъпления. А това е все пак нещо пред страхливото нищо на Царя!…

— Доблест в злодейството не е доблест, Скарлатов.

Скарлатов за миг се замисли.

— Може би е така, но страхливостта е най-позорното нещо за мен!

— И все пак. Царят сега е повече от нас, защото е Отвъд и знае тайната…

Борис се сепна от изненада и остави чашата си на масичката. Думите го удивиха. Никога не би предположил, че те можеха да излязат от устата на Неделев със заспалото лице. Колко незнайни неща крие в себе си наистина човекът, които вероятно и не подозира!…

— Но ти не се изясни за скръбта на народа — чу той гласа на Неделев.

— Да… не е скръб, Неделев, а също страх. В Италия има преврат, руснаците разгромиха германската армия, вторият фронт на съюзниците е на прага, останалото е въпрос на време! Страните от оста се колебаят. Идва моментът, когато всеки сам себе си ще спасява. И както живя в страх, така и си отиде в страх пред часа на разплатата. Най-общо е, според мен, че хората се боят от бъдещето и изразяват страха си под форма на скръб за нещо, което не ги касае. Те скърбят за себе си, за България, за бъдещето, а не за Царя!…

— Искаш да кажеш, че ще го забравят?

— Убеден съм! И утре същите тия хора ще викат: „Смърт!“ и „Долу трона!“. С изключение на някои искрени монархисти и чиновници от неговото обкръжение. Но те се броят на пръсти…

— А с нас, с мене какво ще стане?…

— Нима животът и печалбите ти зависеха от покойника? Та ти никога не си бил сериозен привърженик на династията.

— Мислиш ли, че ще загубя всичко?

— Защо не?…

— А ти?

— Аз ли?… Вероятно няма да е всичко…

— Да, знам. Отчитам грешката си. Винаги си повтарях едно и също — никога да не късам с Търговската банка!… Още покойният ми баща казваше това. Обясни ми, защо така стана? — попита Неделев.

— Защото искаше да бъдеш свободен, да докажеш не на себе си, а на мене на какво си способен. Искрено казано, ми завиждаше. А защо, и аз не мога да си обясня. Ти и в момента си най-богатият човек в България.

— С реалната опасност да стана най-беден!…

— Прави разлика, Неделев, и подреди опасностите според значението им! Най-важното е животът ти! Ето кое трябва да пазиш! После своя комфорт, храна, дрехи, покрив над главата и чак след това идват мините, фабриките, парите и печалбите.

— Без тях аз съм нищо! За какво съм се родил тогава, за какво работих?!…

— А знаеш ли, понякога си мисля, че ако имам една самостоятелна стая, скромна храна, облекло да ме пази от студа и много книги, бих бил щастлив. Животът ми, честно казано, беше една суета. Но суета от висш ранг! Аз имах всичко, което може да ти даде суетата. Познавам всяка нейна проява. Интересно би било с натрупания опит да разсъждавам върху този проблем в малката скромна стаичка… Защото той е общочовешки. Същото се отнася и до теб!

— Не ми е съвсем ясно какво говориш…

— И не очаквам. Но така е по-добре. На мене колкото ми е по-ясно, толкоз по-зле ми става…

— По-точно?

— Аз само казвам това, което чувствам…

— Трябва да ми помогнеш, Скарлатов. Длъжен си да го направиш!

— Направих каквото можах!

— Вземи ме на своя кораб. Нека и аз намеря място на завет — като поговорка го изрече Неделев.

— Добре би било да имаше такъв…

— Не можеш ли да се наложиш над Карасулиев?

— Карасулиев не е проблем. Един твой финансов успех и ще те приеме с разтворени обятия.

— Тогава кажи как да добия успеха?

— След като минат данданиите с погребението на Царя ще свикам съвещание в Банката в ограничен кръг.

— Аз ще присъствам ли?

— Да, ще присъстваш.

— Но те няма да се съгласят аз да вляза във вашата група.

— Ще се съгласят и знаеш ли защо?

— Не, те не ме обичат.

— Повтаряш нещо известно. Но ако чрез тебе могат да спасят голяма част от състоянието си тук, в България, тогава ти ставаш необходим, макар и мразен.

— Би ли ми обяснил по-подробно?

— Ще трябва да почакаш аз самият на себе си да изясня нещата…

Втора глава

Няколко дни по-късно му се обади по телефона професор Иванов и попита може ли да го посети след работно време. Борис се зарадва, при все че се озадачи, тъй като той никога не идваше в кабинета му по собствена инициатива. В края на работния ден Иванов пристигна.

— Ако си дошъл да ограбиш Банката, не виждам за какво? Налични пари почти няма и не си заслужават! — пошегува се Борис и го покани да седне.

Приятелят му се усмихна. Двамата се настаниха във фотьойлите около масичката. Иванов запали цигара.

— Дошъл съм да те измъкна от клетката на лъва… — каза той и посочи с жест кабинета му. — Крайно време е да смениш плацдарма си за действие.

— Как? Да хванем горите и станем шумкари?…

Иванов дръпна няколко пъти от цигарата и се обви в дим. Борис забеляза, че е напрегнат.

— Виждал ли си скоро Драган? — попита го Скарлатов.

— Не съвсем… Пие като прасе!

— Това трябваше да се очаква…

Изведнъж лицето на Иванов стана сериозно.

— Борисе, ти чул ли си за Отечествения фронт?…

Значи затова е дошъл, мигновено помисли той и му стана интересно.

— Смяташ, че като съм се остракирал[270] по собствена воля, нищо не знам, не виждам и не чувам?… Чул съм, разбира се! Но ако питаш от кого — такъв няма, извън Динев естествено. А ако питаш откъде — от чуждите радиостанции, и то с подробности. Мога да ти разясня платформата му, ако искаш…

— Любопитен съм да я чуя от теб — каза Иванов.

— Най-общо казано — обединение на всички демократични сили за национално спасение на България от фашизма, единна и въоръжена борба срещу него без оглед на социални и партийни различия, а след победата — конституционен избор на правителство и режим според волята на народа. Е?

— Горе-долу е така…

— Само че ние си разменихме ролите. Ти трябваше да ми я разясниш, защото си дошъл с тази цел, а аз да те слушам. Така ли е?

— Да. Предложиха ми да вляза в Отечествения фронт — каза Иванов с облекчение.

— Правилно са се ориентирали! И ти прие, нали?

— Да — твърдо каза той. — Но не без колебание.

— И сега са ти възложили задачата да те последвам?

— Да. И мисля, че правилно са се ориентирали и към теб…

— Няма да те питам кои са тия хора. България е един курник, а в него живеем доста отдавна, така че ако се поразмисля, лесно ще открия петлите…

— Същите хора ме помолиха да ти предам поздрави от Брезов, твоя приятел, който постоянно и живо се интересувал от теб!

— Значи е жив! Слава Богу!

Скарлатов искрено се зарадва. После се замисли.

— Как ли се е промъкнал между всички тия ужаси?

— Какво имаш предвид?

— Чистките, процесите, политическите салтоморталета на Сталин, накрая и нашествието на Хитлер! Малко ли са?…

Иванов нищо не отговори. Скарлатов стана и взе да се разхожда напред-назад по килима. Двамата мълчаха. Явно Борис беше развълнуван, а приятелят му стегнат.

— Би ли ми казал какви са били колебанията ти, преди да се съгласиш да влезеш в Отечествения фронт?

— Защо не?… Нямам какво да крия от тебе. По въпроса за въоръжената борба. Може би защото не съм комунист и нямам тяхната боева нагласа, но за обръщането на българската армия на този етап срещу германските окупационни части у нас мисля, че е повече в областта на мечтанията.

— Интересно. А какви са ти аргументите?

— Няма преди всичко команден състав за тая цел. Ех, може да се намери тук-таме по някой офицер, но по-голямата част са германофили. А и самите войници в своята маса сигурно няма да се бият, ако ги пратят срещу руснаците, но и не са достатъчно настървени от днес за утре да се бият срещу германците. Да не говоря в каква касапница и пепелища ще превърнат те България!… И въпреки всичко, в крайна сметка това е единствената перспектива за избавление! Разбира се, и идването на Червената армия, но това ще бъде нещо друго…

— А смяташ ли, че партизанското движение у нас е в по-изгодни условия? Загива най-жизнеспособната част на нацията, загиват интелигентни и чисти момчета и момичета…

— Тук въпросът е по-сложен… Ще ти отговоря с думите на Ботев — никой не може да спре тая глава, която е готова да се откъсне от плещите в името на един идеал. По-страшното е в случая отношението на властите към тях. Никога не съм допускал такава жестокост у българина спрямо българин!… Понякога сън не ме хваща!

— О, приятелю! Зверщината у нас има трайни далечни и близки традиции във всички слоеве на народа, включително и у тия с професорски титли. Да ти припомня ли девети юни?

— Няма нужда да се връщаме назад, Борисе. Научи ли какво е станало в Средногорието, в Родопско и къде ли не още?…

— В общи линии да, но без подробности.

— А те именно са потресающи. Един от ранените партизани извикал: „Стреляйте по-горе, защото ме ударихте в корема и още съм жив. Но ще умра като истински българин!“ И думата българин не ги е стреснала. Отрязали на убитите главите, а после убийците — до един в пагони — играли хоро около тях, ритали главите, слагали ги в престилките на жените, на майките им, закачали ги на шиите като гердани, навирали ги в устите им… Как е възможно такова освирепяване!…

Настъпи мълчание. Скарлатов продължаваше да се разхожда напред-назад, наистина като лъв в клетка. Нещо тежко и неподвижно се настани в душата му. Лицето му потъмня, сякаш мрак бе паднал в кабинета. Знаеше следващия въпрос на Иванов и той не закъсня:

— Аз чакам твоя отговор, Борисе. Готов ли си да влезеш в Отечествения фронт?

Сега той се почувства на висок трамплин, от който трябваше да се хвърли в мътна и студена вода и не знаеше дали ще излезе чист. Но той не искаше да лъже и не можеше да изневери на себе си, дори с цената на душевни рани. И със свойственото си мъжество, с риска да получи презрението от последния си приятел, той отново — за кой ли път — събра сили и каза:

— Отговор няма.

— Защо, Борисе! — каза Иванов с дълбоко огорчение. — Твоето място е там!

— Аз отдавна нямам място никъде! Имам само капитали, имам Банка и не мога да ги изоставя!

— Това не може да бъде вярно, Борисе! Ти си се бил за тая земя, пролял си от кръвта си и си поставил дълга към Отечеството си над богатството, което неминуемо щеше да наследиш!

— Да, бил съм се. И сега не се страхувам да пролея кръвта си, както ти казваш. Не, не от страх!

— Тогава?

— Ще се опитам да ти обясня, а дали ще ме оправдаеш, е твое лично право, което задължава само теб.

— Слушам те, Борисе.

Скарлатов пое дъх.

— В такова хребетно време като нашето едни водят битка с пушки в ръка. Други ги колят. Трети избират пътя на вътрешната емиграция, но това е илюзията на щрауса, който си заравя главата в пясъка пред опасността. Останалото, масата, ако щеш, народът, както сме свикнали да казваме, е нещо единно, пасивно — стадо овце, което пладнува на сянка, глава в глава, като един организъм и не мърда. Нещо подобно на празното пространство в природата, без което обаче не могат да се свиват и разпускат телата…

— Момент… извинявай… Според древноизточната представа този вакуум, за който говориш, е с неизчерпаеми възможности, но просто е лишен от собствена инициатива. Успехът се крие именно в това, тези възможности да бъдат използвани!

— Аз обаче не съм никъде!

— А къде си?

— Аз съм Единак. Аз имам свой път на съпротива.

— Но, Борисе, никой не те кара да командваш рота за превземане на Двореца!

— Като банкер мога да помогна на Отечествения фронт! Но аз водя и ще водя до края си независима битка срещу фашистите, каквато вие не можете да водите!

Той млъкна и продължи да се разхожда, сякаш безсилен да стои на едно място. Иванов запали нова цигара и не нарушаваше паузата. Най-после каза:

— Само това ли е?

Скарлатов се поколеба и се спря. Трябваше да бъде искрен докрай. Това бе последният му истински приятел тук. Облегна се на камината и се обърна към Иванов:

— Не. Не е само това.

— А какво друго? По убеждения си бил винаги антифашист, а по практика — демократ…

— Именно.

— Не те разбирам. Твоето присъствие в Отечествения фронт би било напълно в духа на платформата му.

— Отечественият фронт е заповядан от Москва, нали?

— Да, макар да не се изразяваш точно, защото хората влизат в него доброволно. Освен това комунистите са най-активни и най-много жертви дават.

— И това е вярно. Именно затова искрено ги уважавам. Но позволи ми да не вярвам на тяхната политическа мъдрост и политическа толерантност.

— Чувал съм и по-негативни мнения от тебе за политиката изобщо!

— Възможно е. И все пак е необходим един минимум честност и в политиката! Всички велики реформатори са прилагали това правило, а що се касае до поколенията с общочовешки идеали, всички са поставяли равенство между политиката и морала. Само болшевиките престъпиха правилото и избиха всичките си съюзници.

— По-точно? Не ми е твърде ясно в какво биеш…

— Много просто! Аз не мога да повярвам, че един диктатор като Сталин, не по-добър от своите европейски колеги, може да бъде борец за демокрация! Отказали ли са се от световната революция? Не са! Отказали ли са се от хегемонията на марксизма като единствено правилно учение за цялото човечество? Не са! И въпреки че идеята за Отечествения фронт е хубава, полезна и верен изход за нас, аз не мога да се освободя от предположението, че представлява изкуствена патица.

— Но, Скарлатов! Те разтуриха Коминтерна! Светая светих за световния комунизъм! Какво искаш повече да направят? Да се откажат от идеала си?! Къде е сега твоята толерантност?!

— Не, не искам да се отказват от идеала си, но да не го налагат насилствено и на другите.

— Съветският съюз се наложи сам като сила, с която отсега нататък така или иначе ще се съобразяват всички!

— Именно заради това „така или иначе“ се въздържам да възприема напълно твоята позиция, защото в това „така или иначе“ е залогът на бъдещата цивилизация изобщо!

— Прости ми, Борисе, но подобно отношение днес означава да се отделиш от по-голямата и по-добра част на човечеството!

Изведнъж Скарлатов почувства как мисълта му като топка се удря в стена и се връща обратно. Изпита умора, отегчение, безсмислие. Но той уважаваше, обичаше, беше признателен на този човек пред него и се превъзмогна.

— Да, професоре… Но спомняш ли си Народния блок, който печално завърши с преврата на 19-и май само след тригодишно съществуване?

— Да. Последният период на демокрация в България!

— Спомняш ли си депутатите комунисти с двойно партийно членство — легално в Работническата партия, която представляваха в Парламента, а нелегално — в конспиративната Комунистическа партия. Тогава те от трибуната на Народното събрание всеки път ни атакуваха и ни слагаха всички останали в един кюп с фашистите. Защото Сталин беше разделил света на болшевики и на фашисти — вътре бяха и селяните, и социалдемокрацията, и буржоазията, и плутократите, и християните, и кой ли не!…

— Да, четях с интерес дебатите в Народното събрание…

— Но през 1932 година те нямаха друго, освен трибуната на Народното събрание, и въпреки това не се съобразяваха с нищо и никого! Сега комунистите ще имат сила, власт, Червена армия зад гърба си и славата на жертви и победители. Те ще използват и неограничените възможности на вакуума, за който спомена. Те няма да се задоволят с демокрацията и ще искат неразделна власт по подобие на съветската.

— Говориш със задна дата. И нашите комунисти, и съветските доказаха, че са си направили изводи, затова са в съюз с англо-американците, а в цяла Европа комунистите се бият на първа бойна линия.

— По принуда, професоре, по принуда… Войната в Европа почна на 1 септември 1939 година, а за комунистите — на 22 юни 1941 година.

— Много по-сложно е, Скарлатов! Историята ще си каже думата. По-важно е сега! Как сега, от кого и от какво зависи победата над фашизма!

— Да, така е. Но аз съм свикнал да мисля и занапред, а затова трябва да поглеждаш и назад. Нещата са свързани и в този смисъл детерминирани. Генезисът на Отечествения фронт е още в Единния фронт през 23-та година. Но се роди едва след като направиха организирани зулуми и фатални грешки. После много бързо го забравиха и се върнаха в старото познато сектантско корито. След като Сталин разцепи световното работническо движение на две непримирими половини, но едновременно угрозата на фашизма стана реална, в Москва се сетиха отново за Единния антифашистки фронт. Не минаха и три години от него, Хитлер и Сталин се съюзиха. Не можаха обаче да се спогодят за подялбата на баницата. Цял свят знаеше, че Хитлер ще нападне СССР, само Сталин не вярваше и се свести чак когато стигнаха едва ли не пред стените на Кремъл!…

— Да, но сега напредват победоносно и Русия е тази, която пролива в момента кръвта си за целия свят, а синовете й мрат с името на Сталин в уста. И не само те! Чу ли за онова войниче в артилерийските казарми?… Намерили му портрет на Сталин в шинела и го смазали от бой, и като го питали кой е тоя, то все едно и също повтаряло — свети Сталин! Имай предвид и това!…

— Там е абсурдът, приятелю, абсурд, стигащ до планетарна трагедия! Защото руският народ е тоя, който се съвзе от катурващия удар!… Народът съвзе и „Вожда“ си и народът ще извоюва победата, както я извоюва срещу Бонапарт, докато Дворът и бездарните му генерали умуваха. Но не забравяй, че това ще бъде пирова победа именно заради Сталин и режима му!…

— Скарлатов! Защо не се съсредоточаваш върху настоящето! Върху нашата черга! Позволи ми да ти ги напомня!

— Нима ти преча?

Иванов махна отчаяно с глава.

— Искам нещо да ти разкажа и те моля да не ме прекъсваш, защото… ми е трудно…

Борис кимна.

— Когато германците прегазиха Югославия и Гърция, аз се връщах от екскурзия в Пирин и гостувах на мой приятел в Горна Джумая[271]. Току-що бяха докарали и обградили на полето край Струма сръбски и гръцки пленници. Целият град, начело с кмета, пеша, с каруци, магаренца и файтони се изсипа край телените мрежи да им даде хляб, цигари, баници, халви, сирене и какво ли не!… Германците се видяха в чудо. Но нали сме съюзници, не стреляха и отстъпиха. Дори освободиха българите между пленените от Егейска и Вардарска Македония, които гражданите взеха в квартирите си и ги спасиха по тоя начин!… При телената мрежа на сърбите плачеха и от двете страни — мъже и жени. Това население от бежанци на Горна Джумая, изпатило няколко войни и въстания, ги жалеше и не ги приемаше като врагове, защото не знаеше утре какво ще стане с техните синове. А сърбите от благодарност си хвърляха кожените колани. Беше покъртителна гледка. При гърците бе друго. Ние им хвърляхме каквото носехме, но те се бяха скупчили по-надалеч в две отделни групи — офицери и войници — и за наше огромно учудване никой не се приближаваше към хвърлените зад тела предмети. Една от жените се движеше край оградата и викаше: „Чу ви парблас есперанто[272]?… Чу ви парблас есперанто?…“ Тогава един от войниците се престраши и се приближи, въпреки че офицерите го гледаха строго. Той проговори нещо на жената по есперанто, поприказваха малко, после пленникът се наведе, събра в шинела си продукти и цигари за другарите си и тъкмо стигна до тях, към него се приближи един от офицерите и му зашлеви силен шамар. А после хвърли и стъпка на земята подаръците, страстно говорейки нещо на войниците. И всички ни обърнаха гръб! Гръб на нас, предателите българи, виновници за техния плен! Поне те така мислеха и аз почувствах този плесник върху собственото си лице!… Искам да ти кажа, че това няма да забравя цял живот! И още нещо — че тия шестнайсет-годишни поругани девойки и тия момчета с изрязани петолъчки по гърдите, чийто трупове се въргалят по мегданите и пожарните на България, те ще спасят честта на Отечеството, когато на някоя международна маса в Европа се постави на карта съдбата му!…

Иванов млъкна. Настъпи мъчителна тишина. Скарлатов почувства, че това беше последната критическа и най-висока бариера, която трябваше да прескочи сега. И той смуши напред своя изнурен, плувнал в пот, задъхан кон…

— Приятелю — каза Борис, — не искам да се съгласиш с мен, но искам да ме разбереш. Аз не съм против Отечествения фронт, но не мога да повярвам докрай и всецяло в него, както ти. И затова предпочитам да се боря със собствени сили, които знам и владея.

Иванов продължаваше да мълчи. Скарлатов направи опит да разведри атмосферата и леко се усмихна.

— Но ти обещавам, че ще се боря за платформата му след победата над фашизма!…

— Тогава на всички ще бъде лесно…

Борис поклати глава.

— Кой знае… Не съм уверен. Може би ще бъде не по-малко трудно от сега! Но дано ти да излезеш прав!…

Приятелят му стана с посърнал вид. Скарлатов мълчаливо го придружи до вратата на чакалнята. На сбогуване Иванов му подаде ръка. С пресипнал от вълнение глас той каза:

— Съжалявам, Борисе! — И напусна Банката. Той истински страдаше в момента. Скарлатов се върна в кабинета. Чак сега се сепна от гъсто задимения въздух, сякаш някой бе хвърлил специална бомба, и видя препълнените пепелници с угарки върху масичката. Той отвори стъклената врата на верандата и вдъхна дълбоко свежия въздух. Вън нощта бе настъпила, Борис стоеше неподвижен, напълно изтощен и изчерпан от чувства, от мисъл, от всичко, като един празен калъф, опрян на стената.

Глава трета

Наближаваше развръзката не само за малките страни сателити, свързани с Германия, но и за Търговската банка. Тя трябваше окончателно да определи отношението си към неминуемия финал, който идваше. С отиването на Йосиф в Швейцария и откриването на новата банка там се решаваше половината от проблема, касаещ чуждите авоари. В годините на войната печалбите в България нараснаха, капиталите се увеличиха. Много индустриалци и търговци предпочитаха да имат работа с Търговската банка, известна със своята акуратност, и лично с банкера Скарлатов, който не се спираше пред риска да кредитира смели, инициативни мъже. Но той не си правеше илюзии. Това бе игра на банкови операции, защото левовете и марките имаха стойност само за определен, затворен район, който нямаше връзка с останалия свят, и се обезценяваха с всеки изминал час. И дори един ден бариерите да се вдигнеха, тия пари щяха да бъдат късове хартия. Оставаха фабриките, мините, създадените материални блага. Но цялата им продукция беше под контрола на германците. Даже самите фабриканти с труд и много изобретателност успяваха да измъкнат топ плат, за да го пуснат на пазара. Това не бе търговия, а както сполучливо я нарекоха — „черна борса“. Парите не бяха пари, печалбите не бяха печалби. Достатъчно бе англо-американците да почнат бомбардировки над България, а това Скарлатов очакваше всеки момент, и тези материални ценности щяха да се превърнат на прах. А той, капитанът на кораба, трябваше в бурно море да го доведе до спасителния бряг. Да превърне фиктивните банкноти в реални, тоест в конвертируема валута. Някога в миналото баща му успя да се подготви за лошия военен период, като превърна голяма част от парите в злато и го изнесе. Но сега законите бяха сурови. При най-малък опит за спекулации със злато щеше да попадне под удар и да влезе в затвора. Естествено той не искаше това. Сега, както никога в живота си, трябваше да бъде на свобода, макар и с вързани ръце. Но не се отчая. Отначало несъзнателно, под влияние на Фархи, започнаха да изкупуват само висши сортове ориенталски тютюн. Вече бяха складирали доста големи и качествени партиди в складовете на Серес, Драма, Кавала, Гюмюрджина, Дедеагач, там, където още навремето Фархи и Йосиф бяха създали добра мрежа и имаха налични помещения. Централата остана в Дедеагач. Предстоеше изкупуване на новата реколта. Така че ако можеха да изнесат в неутрална страна две реколти ориенталски тютюни висш сорт, щяха до голяма степен да превърнат парите в долари. Но как?… Ето къде беше проблемът!… Засега само трупаха и изкупуваха под носа на немците. Разбира се, в сравнение с фирмата Реемтсма, която имаше монопол за износ на тютюни, те не можеха да се мерят. Целта на Скарлатов и сътрудниците му бе да се измъкнат най-висококачествените тютюни. Фархи не можеше да ръководи непосредствено Командитното дружество от Беломорието. Защото там немците вдигнаха гръцките евреи и ги изпратиха на смърт по лагерите из Европа. Той трябваше да напусне Дедеагач, където се намираше централата. Този град избраха по най-сполучливия начин. Там на юг, в Беломорието, се отглеждаха най-хубавите тютюни. Като се прибавят и висшите сортове, отглеждани в Родопите, които бяха близо до Дедеагач, и накрая съседството с турската граница, се получаваше идеалното място за търговия и складиране на стоката с оглед на бъдещето. Фархи остави там доверени лица — няколко български и двама гръцки търговци. Създаде мрежа от експерти и изкупвачи, ремонтира складовете, закупи и построи нови, а после се върна в България, понеже присъствието му там ставаше опасно. Но и тук ударите върху този вече възрастен човек не спряха. Властта конфискува апартамента на Йосиф Карасулиев, заедно със старинната скъпа мебел, килими, съдове, картини и какво ли не още!… Когато Скарлатов протестира, не можа нищо да се намери. Бяха си го поделили изпълнителните органи на властта. Изхвърлиха от апартамента на Йосиф и Фархи. Той отиде да живее в малко таванско жилище под наем. Всяка сутрин идваше акуратно на работа в Банката и седеше в бившия кабинет на Йосиф Карасулиев. Редовно, преди започване на деня, тримата продължиха да пият кафето си. Общо взето, той бе мълчалив, но стриктно изпълняваше задълженията си. Водеше телефонни разговори с градовете в Беломорието, даваше своите нареждания и докладваше на Скарлатов докъде е стигнал. Не пречеше никому, сякаш се стараеше да не го забелязват.

Тази сутрин в края на септември, след като бяха минали данданиите по погребението на Царя в Рилския манастир, Скарлатов и Динев отначало с учудване, а после с тревога го чакаха в кабинета за сутрешното кафе. Борис попита Спас дали Фархи е идвал. Не го бе виждал.

— Да не е болен?

— Ще проверя…

Малко по-късно той влезе в кабинета, като подкрепяше с двете си яки ръце дребничкия Фархи. Скарлатов скочи и заедно с Динев помогнаха на Спас да го постави върху канапето.

— Боже Господи, господин Фархи! Какво се е случило с Вас?! — каза Туше Динев.

Спас донесе вода и кърпа. Избърса лицето му, цялото в синини. От носа му продължаваше да тече кръв. Скарлатов му наля малко мастика. Този чист, прилежно облечен човек, който никога не би предизвикал в никого гняв, беше бит, и то жестоко бит. Тъмният му костюм стоеше него раздърпан, реверът скъсан, панталонът му в прах. Фархи малко се окопити. Помогнаха му да седне във фотьойла, понеже не искаше да лежи.

— Малко кафе, господин Фархи?

— Да, ако обичате.

— Ще можете ли да разкажете какво се е случило?

Фархи, който до този момент стискаше в юмрук дясната си ръка, я разтвори и на дланта му блесна жълтата Давидова звезда, която всички евреи в България бяха задължени да носят.

— Ето вината ми, господин Скарлатов…

— Това трябваше да се очаква и постоянно бях на тръни заради господин Фархи — каза Динев.

— Но той е възрастен човек и никому не пречи!

— О, шефе! Побояха ли се да изселят всички евреи от новоосвободените земи?! Не! И десет хиляди пратиха на смърт по лагерите в Германия!

— Но, Царят… мислиш ли, че сега… — някак безпомощно попита Скарлатов.

— Не се знае, шефе… Особено останалите в София евреи ги дразнят много…

— Докато съм жив, няма да позволя! — гневно викна той.

— Какви бяха хората, които Ви нападнаха, и при какви обстоятелства стана това? — обърна се Динев към Фархи.

Той влизаше вече в професионален тон.

— Когато тръгнах от къщи, се запътих към Банката. Близо до булевард „Мария-Луиза“ ме нападнаха.

— Колко души бяха?

— Не знам. Повече от трима.

— Униформени ли бяха?

— Не.

— Това са легионери — заключи Динев.

— Виновен ли съм, че съм евреин?…

А после заплака.

Отново някакъв тъмен, оловен облак притисна гърдите на Скарлатов. Той се задушаваше. Разкопча вратовръзката си. Стана от фотьойла и сложи ръка върху рамото на дребничкия Фархи с оредяла бяла коса.

— Господин Фархи, Вие сте направили за тая пикана държава повече добро от всички поборници, които се пъчат с родолюбие! Не се отчайвайте! Правото е на Ваша страна, ще останете да живеете при мене и само ако някой посегне на Вас, ще трябва първо с мене да се оправи! Динев, идете със Спас в квартирата на господин Фархи и изнесете багажа му.

— Къде да го откараме? На вилата или тук?

— Къде предпочитате да живеете, господин Фархи?

— В Банката. Нужна ми е една стая.

— Целият етаж е на Ваше разположение.

— Предпочитам мансардата. Така ще се чувствам по-добре, че не Ви притеснявам…

Спас изведе Фархи навън…

— Обясни ми, Динев, как е възможно посред бял ден да нападнат възрастен, почтен човек в столицата на страната и властта да стои със скръстени ръце!

— Шефе! Какво да обяснявам! Ти си се откъснал от живота на улицата. Да ти напомням ли по-страшните неща — убийства, разстрели, бесилки…

И това е вярно, каза си Скарлатов. И други водят борба. Но моята е съвсем различна и трябва да стесня съзнанието си само в една точка! Да ударя немците материално така, че да ги заболи силно и да им напомня, че са разбойници, чийто край е ясен!… Но гневът и възмущението му на гражданин и свободна личност взе връх.

— Динев. Искам да откриеш бандитите и безмилостно да ги накажеш! Затова е властта. Затова е полицията!…

Динев го погледна със сините си очи, сякаш кротко му казваше — опомни се, шефе…

— Чу ли?

— Чух. Ще бъде изпълнено. Но не чрез властта.

— А как?

— По съвсем друг начин. Ще намеря друга банда — ратници или отецпаисиевци, и чрез тях ще ги накажа.

— Дотам ли стигнахме?

— В хаоса на произвола и това е принцип! Наричам го самоизяждане на паяци в буркан. Доста ефикасен е. Повярвай ми, шефе!…

Скарлатов разбра, че Динев скрива възмущението си, но за разлика от него ще действа. Все пак този полицай по своята същност имаше една от най-важните опори за попрището, което сам си бе избрал — чувството за професионална целесъобразност, изразяваща се в защита на гражданската справедливост, без която полицаите биха се обърнали в сган от палачи. Колкото и да е разложена властта, колкото и полицията да е на страната на потисниците, ако в нея работят макар и малко число хора, които имат съзнанието, че са призвани да бранят установената законност, а не интересите на дадена клика или натрапник, то те служат за спирачка на личните, диви амбиции за унищожение на противника, така присъщи на властниците. По тоя начин те изпълняват някакъв дълг към обществото, който може да се нарече дори хуманен. А такива полицаи не са липсвали даже на нецивилизована България, особено в демократичните й периоди. Пример за това бе Динев. За разлика от Европа, да си полицай у нас не е на почит… Може би това беше израз на първичното, преди разума, отвращение от насилието, което българинът векове бе понасял: Но един полицай като Динев не бе ли по за уважение от тълпата политици и „доблестни чинове“, които с лекота прехвърляха греховете си върху жестокостта на полицията, а сами бяха корумпирани, безотговорни и безчовечни и поставяха личните си облаги, себе си над обществото?!… Динев изглежда на възрожденец пред джелатина Кочооглу, сети се Скарлатов с омраза за генерал Кочо Стоянов. Странно е друго, че отношението към войника у нас е различно от това към Стражаря. А защо? — попита се Борис. В последна сметка и полицаят, и войникът ще убиват, ако им заповядат. Прав е Толстой, че казармата е организирано сборище за убийци. Но и до ден-днешен ти се стяга гърлото, като видиш камион, натоварен с войничета… Боже Господи, колко е изкривен човекът!… — за сетен път си каза той.

До вечерта пренесоха багажа на Фархи в мансардните стаи. Той беше доволен. Скарлатов не отиде на вилата, а остана нарочно в Банката, за да не го оставя сам. Възрастната камериерка им сервира студена вечеря. Фактически в дома му тук след работа оставаха нощният пазач, който живееше в собствена къщичка в покрайнините на столицата, и тази жена. Навремето се бе омъжила и напуснала Банката. Години след това, смачкана от живота, се върна. Скарлатови никога не изоставяха свои служители, изпаднали в бедствено положение, на улицата. Борис я прибра и тя се настани да живее тук, в една стаичка. Скарлатов сам запали камината. Двамата се разположиха пред огъня в удобните кожени фотьойли. Тогава Фархи му разказа историята си. Роден бил в Битоля и детството му преминало там. Търговия започнал в Турция, в Измир. После в Константинопол, но той бил несигурен град. Преместил се в Солун. Отворил малък, скромен магазин за галантерия. Имал спестени пари в Отоман Банк. В битката за насъщния така и не се оженил… В Солун срещнал Йосиф Карасулиев. Нямал пукнат грош и живеел с работа, каквато хване. Спомнял си и Туше Динев по онова време. Фархи взел Йосиф на работа при себе си.

— Нямате представа, господин Скарлатов, колко е добре един търговец да започне с галантерията! Тя дава основите, после каквато и стока да купува или продава, галантерията му остава нещо като първоначално училище. Йосиф обаче имаше умна глава на раменете и все измисляше нещо ново, което винаги носеше пари. Но да остане цял живот в галантерията, това щеше да го погуби…

— Вие ли му дадохте акъл да постъпи в кантората на Деливанов?

— Деливанов беше голям търговец!… Той доставяше стока на едро и за нас. Какви ризи от цял свят, какво качество! Но галантерията заемаше твърде малка част от дейността му. Велик търговец бе той и оцени качествата на Йосиф! Покани го за помощник. Аз се съгласих.

По-нататък Йосиф станал дясната ръка на Деливанов. Изглежда по това време е започнала и любовта между него и Анастасия, дъщерята на Деливанов.

— Да знаете какво момче беше Йосиф! Пъргав, майтапчия, умен, работлив и й завъртя главата. Баща й си даде благословията, но се ожениха чак след смъртта му.

Йосиф не изоставя своя пръв благодетел Фархи и основават Командитно дружество. Солун е международно пристанище и двамата водят търговия с много страни…

— А после дойде Балканската война и ние, хората с българското съзнание, избягахме тук, в София…

Фархи млъкна. Скръбта наново нахлу в него и се бореше да не я покаже. Скарлатов реши да промени темата.

— Искате ли кафе, господин Фархи?

— Да, ако е възможно. Турско кафе, наполовина смесено с леблебия и повече захар.

Скарлатов позвъни на камериерката и го поръча.

— Аз, господин Скарлатов, се случваше на ден да изпия по петнайсет кафета с мющерии. Добре че бяха с леблебия и шербетлии, иначе както сега го пият чисто, щях да изулавея.

— Господин Фархи, преди известно време един човек ме помоли да бъде приет в наши сделки…

— Но това е Ваша работа, господин Скарлатов. Какво мога аз да Ви кажа?

— Не бих Ви занимавал, ако човекът не се казваше Стефан Неделев.

— Той иска да стане наш съдружник, така ли да разбирам, господин Скарлатов?

— В известен смисъл, да. Но само в определен сектор, и то Ваш…

— За тютюните ли се касае, господин Скарлатов?

Борис кимна с глава. Фархи помълча и после каза:

— Лично на мен този човек ми е неприятен. А на Йосиф още повече.

— Господин Фархи, аз ще Ви изтъкна някои обстоятелства, а Вие помислете по тях. Не искам веднага да ми отговорите.

— Аз Ви слушам, господин Скарлатов.

— Както предполагам, че Ви е известно, Стефан Неделев от една година се е забил в тютюните, взимайки за принцип нашия девиз — купувай само ориенталски тютюни, само най-висше качество!

— Простете, че ще добавя и това, че тютюните трябва да бъдат от така наречените „кърски“, тоест, които не се напояват или торят изкуствено.

— Той е успял да натрупа и манипулира повече от нас.

Фархи въздъхна и добави:

— Ако не бях евреин, ако аз останех в Беломорието, той нямаше да вземе нито листо ориенталски тютюн!

— Стефан Неделев се ползва с подкрепата и доверието на немците, за разлика от нас.

— Така е, господин Скарлатов. Ние сме оставили на юг цялата работа на господин Папаниколау. Но и той е под удар.

— Това е първото. Второ, Неделев е депутат и близък до управляващите. Защитен е повече от нас двамата.

— Прав сте. Изпитах го на собствен гръб.

— Той има големи връзки с властта. Едно сътрудничество с него много би ни улеснило.

— Йосиф няма да се съгласи.

— Даже да е така. Но ние сега решаваме двамата, а не Йосиф.

— Решавайте сам, господин Скарлатов…

— Не знам пред какви обстоятелства ще се озовем в най-близко бъдеще. Всичко е несигурно. Но ако Вие сте против, тогава аз ще отговоря отрицателно на Неделев.

— Не бързайте, господин Скарлатов. Нека помисля… И дано Бог ни внуши най-правилния път. Ще Ви отговоря след няколко дни, като потисна огорчението си. Ненавистта, господин Скарлатов, не е добър съветник за търговеца.

— А ето и кафето… Аз ще изпия чашка коняк „Метакса“, за да бъде обстановката напълно солунска…

Камериерката сервира на малката масичка кафето на Фархи в турски филджан, без дръжка. Той почака, докато Скарлатов отиде при бюфета и си налее коняк.

Тази нощ и Фархи, и Скарлатов не се чувстваха толкова самотни.

Глава четвърта

Скарлатов предусещаше, че акцията за измъкване на авоарите от Банката в левове и марки чрез покупка и изнасяне на ориенталски тютюни висш сорт в неутрална страна и превръщането им в конвертируема валута ще бъде последната в живота му. Беше вече възрастен човек, преуморен и изчерпан. Не гледаше на Банката с гордост, както някога навремето баща му. Не го радваше красивото здание, нито печалбите, нито сделките. Остана само дългът и той крачеше изтощен по стръмния път, но накъде?… Може би към някакъв покой?… Той знаеше, че след войната светът ще бъде друг и едва ли щеше да се приспособи към новата обстановка. Неговият живот бе протекъл в прехода от XIX към XX век, без да може да се вмести нито в първия, нито във втория. Щеше да има достатъчно средства и в малка, добре отоплена стая с много книги може би отново щеше да се върне към основната мисъл в своя живот от студентските години и младостта — да напише своя труд върху банковото дело. Но вероятно щеше да се отличава от първоначалния замисъл. Виждаше го нещо средно между добре разказана балзаковска история и научна дисертация, нещо, което да интригува и се чете от всички, богато илюстрирано с битки от неговата дългогодишна практика. А какво ще стане с Банката?… Сигурно е, че Йосиф, който беше по-млад, инициативен и изцяло отдаден на работата си, щеше да продължи делото, започнато някога от стария банкер. Но бъдещето бе неясно. Какво ще стане с България — или най-общо казано — с целия свят, той не бе в състояние да определи точно, освен че фашистите ще бъдат разгромени териториално, икономически, морално и идейно. Чакаше ги съд. Затова ограничи мечтите си само до скромната стая с библиотека, писалище, легло и известен минимален комфорт. Тази мечта внасяше в душата му някакво спокойствие. Но първо бе длъжен да изпълни последната си мисия, като удари германците чрез трансформиране на капиталите си в България.

Със започване на войната връзките на царството със света се скъсаха. С неимоверен труд Йосиф осъществяваше контакт между двамата, въпреки че Швейцария бе неутрална страна. При завръщане на куриера от Техеран Скарлатов му изпрати шифровано съобщение за това, което бе намислил. Отговорът се забави цял месец, но така или иначе и двамата не знаеха какво правят поотделно. А детайлите в банковите операции и търговията често са по-важни от самия замисъл. И у двамата назряваше мисълта, че трябва на всяка цена да се срещнат. Такава идея развиваше и Йосиф в отговора си. Скарлатов не направи грешка да иска виза за Швейцария, защото означаваше да мине през германска територия, а там не бяха забравили кой е той и връзките му с Йосиф. Спокойно можеха да го хвърлят в някой лагер или унищожат. В България той бе известна, влиятелна личност и би станал скандал, ако тук му направеха нещо. Освен това времената бяха вече други и немците усещаха, че си отиват. От друга страна обаче, Скарлатов загуби със смъртта на Царя една евентуална лична защита. Той чувстваше, че е уязвим и трябваше да бърза с осъществяването на плана си, преди да се докопат до него. Цялата тази ситуация изискваше невероятно напрежение на умствените, а оттам и на физическите му възможности. Често си повтаряше: „Само веднъж да свърши и после ще си почина славно!“… Но тази мисъл му служеше повече за утеха, отколкото да му помага. Йосиф в отговора си, за учудване на Скарлатов, с възторг прие идеята Стефан Неделев да бъде приобщен към акцията и добавяше нещо много важно и съществено — Командитното дружество да стане собственост на Неделев, макар и фиктивно. По-нататък, поради ограничените възможности и страха, че шифрованото писмо може да бъде хванато и разгадано, Карасулиев не се простираше. Но написаното значеше, че Скарлатов има картбланш и пълна свобода. Ако собственик и глава на Командитното дружество станеше Неделев, тогава той поемаше върху себе си и всички бъдещи удари. Борис не се съмняваше, че в най-скоро време войната между Командитното дружество и немския тютюнев концерн Реемтсма ще избухне. Целта му беше да отлага колкото се може деня и часа на конфликта, като дотогава успее да измъкне тютюните в Турция. Накрая Карасулиев, който добре схващаше, че Скарлатов в България е в капан, пишеше, че ще направи всичко възможно да се срещнат двамата.

В края на ноември дългоочакваната от Неделев конференция се състоя. Присъстваха Скарлатов, Неделев, Туше Динев и Фархи. Фактически четирима души срещу един, като се смята и Йосиф, чиято сянка витаеше доста реално в кабинета. Неделев без особена съпротива се съгласяваше с всичко, което те искаха. Дружеството фиктивно премина на негово име. Закупените тютюни както от него, така и от Фархи, ставаха общи, заедно със складовете за манипулация, експертите и цялата изкупвателна мрежа, създадена от двамата. Но тук имаше една важна подробност, която Скарлатов прокара. В действителност той ограничаваше дейността на Неделев само до техническо лице. Без разрешение на Фархи, респективно на Динев, той нямаше право да предприема нищо самостоятелно. Неделев трябваше само да изкупува, да складира тютюните и се занимава с цялата техническа част на акцията, а това бе огромен труд. Второто искане на Скарлатов беше Неделев да изостави ръководството на останалите си немалко на брой предприятия и се съсредоточи върху задачата. За тази цел присъствието му в Беломорието, с резиденция в Кавала, беше абсолютно наложително. Тук той се възпротиви. Трудно му беше да се откаже от каквато и да била собственост. За разлика от Йосиф, който успя да се пребори с този инстинкт, Неделев нямаше тази гъвкавост на ума, нито прозрението на търговец от висш ранг, какъвто бе Карасулиев. И все пак Скарлатов успя и в това си искане. Помогнаха му обстоятелствата. На 15 ноември 1943 година София бе бомбардирана. Разрушенията и жертвите не бяха големи. На 24 ноември бомбардировката се повтори. Тези две събития изкараха от релсите Неделев. Една негова малка фабрика в квартал „Надежда“ бе разрушена и имаше жертви. Скарлатов вече грубо му разясни, че същото очаква и останалите му предприятия. Чак тогава Неделев капитулира. Да има в базата на Беломорието такъв организатор като Неделев бе щастие за каквото и да било търговско начинание. Неделев замина за Кавала. Скоро разгърна огромна дейност и създаде небивала в страната изкупвателна мрежа. Повлече след себе си и голямата част от останалите истински тютюневи търговци, а не новоизлюпилите се в годините на германската окупация. Те и не му трябваха. Така още в края на 1943 година Скарлатов реши въпроса с натрупването на тютюните и вложи огромни капитали. Но оставаше не по-малко важен и въпросът как те да се изнесат, и засега не виждаше изход. Може би Йосиф щеше да го намери? На това се надяваше!

След бомбардировката на 24 ноември Скарлатов почти насила накара Фархи да се пресели във вилата му в Княжево. Така двамата всеки ден слизаха с колата на работа. Фархи беше деликатен човек и с нищо не пречеше и не се натрапваше. С него се живееше добре. Разказваше истории от търговията в Турската империя с неподражаемо майсторство и вечер, седнали пред камината, това отпускаше и успокояваше нервите на Скарлатов, опънати до скъсване. Бомбардировките над София се повториха на 10 декември и на 20 декември. Така наречената „символична война“, която българските политически глупаци обявиха на Англия и Америка, вече ставаше реалност с разрушения и трупове. Малко преди Нова година Скарлатов получи по куриера устно съобщение от Йосиф, че ще го чака в Истанбул, където ще бъде на 5 януари 1944 година. Тъй като имаше някакви неуредени сметки с Отоман Банк, Скарлатов ги използва за предлог. Дали щяха да му попречат?… Едва ли. Отношенията с Турция бяха сравнително добри и железопътната връзка редовна. Туше Динев бързо уреди паспорта му.

Предстоящото пътуване не остана в тайна от домашните. Пръв в кабинета му пристигна Спас. С много мънкане и увъртания каза, че за двете коли, които имат, трябва да се доставят гуми. Общо десет. С резервните части се справял добре, но гумите били износени и скоро колите щели да спрат.

— А колко тона бензин и масло искаш да ти донеса в шепата?! — избухна Скарлатов.

Но след като помисли малко, разбра, че е несправедлив, и отбеляза в тефтерчето си акуратно поръчката — брой на гумите, размер и качество. Същата вечер Неда, изчервена от притеснение, го помоли, ако може да донесе чер пипер, кафе, чай и какао, а също и други подправки, каквито намери за добре. Скарлатов записа и тази поръчка. Но най-много го учуди Фархи. С много заобикалки той пожела да му купи от Истанбул таке — единствената шапка, която носел. И да бъде тъмносиньо или черно. Даде му и номера. Неговото било старо, а хубаво таке в България не можел да намери. Борис се усмихна. Ето той, банкерът, който не се интересуваше от домашните работи, сега се почувства отново патер фамилиас. Само Туше Динев не пожела нищо. Но Скарлатов си отбеляза, че ще трябва да изпълни не само тия поръчки, а да донесе подаръци на всички. България се бе откъснала от целия свят, обедняла, оголяла. Когато на другата сутрин отиде на работа, не очакваше посещение, което ще го вбеси.

Седеше в кабинета на Банката. Липсваха въглища и отопляваха само залата с гишетата и двата кабинета. Но отоплението бе недостатъчно, ето защо Скарлатов бе с наметнат балтон. Влезе Спас и съобщи, че господин Разбойников е дошъл.

— Сега не мога да го приема!

Спас, вместо да излезе, остана и глупаво го гледаше, като по навик местеше тежестта на тялото си ту на единия, ту на другия крак.

— Какво се пулиш?

— Приемете го, господарю…

— Абе аз казах ли ти нещо?!…

— Господин Разбойников донесе луканка, пастърма, суджуци, прясно месо, захар, брашно, яйца, три кокошки, един оскубан пуяк и едно очистено прасенце.

— Бакалница ли ще отваряме? Да се маха заедно с донесеното!

— Ами при тоя глад, господарю… И да знаете само колко е много!… Сега го стоваряме от колата му.

— Искаш да помогна и нарамя чувала с брашно?

— Все пак носи човекът, що не го приемете…

Скарлатов въздъхна.

— Да бъде волята ти!

— Първо да стоварим багажа…

Навън се чуваше тропот. Борис дръпна завесата. На двора две млади, едри момчета пренасяха чувалите и вързопите от колата под личното ръководство на самия Разбойников, облечен в огромния си балтон, подплатен с кожи, и с килната мека шапка. Беше неимоверно надебелял, с червендалесто лице. Пиян е като скот… — каза си Скарлатов. Отвори вратата. Разбойников се спусна към него, наведе се и му целуна ръка. Борис не можа навреме да я изтегли. Двете селянчета подреждаха багажа в единия ъгъл. Разбойников се отмести, за да може Скарлатов да види колко много е донесъл…

— Господин Скарлатов. При този глад аз купих чифлик! Ей такива здрави селянчета го работят! Сега имаме всичко за плюскане! Донесох ти, колкото колата можеше да издържи. Поотслабнал си… поотслабнали сте… Казвам си, тия софиянци ще изпукат от глад. Иди, Разбойников, да ги нахраниш, понеже за акъл като тоя на господин Скарлатов трябва специална храна!… Взехте ли чувалчето със захарта? — обърна се той грубо към селянчетата.

Двете момчета кимнаха.

— Елате в кабинета ми, Разбойников.

Скарлатов затвори вратата. Седна във фотьойла. Но Разбойников остана прав и в ръка държеше луксозно, кожено куфарче. Той бръкна във вътрешния джоб на огромния си балтон и измъкна бутилка френски коняк.

— Ще дадете ли чаши, господин Скарлатов?

— Не ми се пие.

— Тогава наздраве!

Разбойников надигна шишето и отпи голяма глътка. С опакото на ръкава си обърса червените устни и сякаш да се оправдае, каза:

— Сега аз в тия времена се поддържам само с коняк!

— Седнете, Разбойников!

Той се стовари на фотьойла и остави куфарчето в краката си на килима.

— Да чуем за какво си дошъл… Вероятно пак ще купуваш машини за нова фабрика?

— Нищо няма да купувам!

— Интересно… Габровец да се откаже от печалби в тия мътни времена?!…

— Там е работата, господин Скарлатов! Дойдох да се посъветвам, понеже си умен колкото хиляда Разбойниковци. Нали знаеш, бях в Германия. Оттам се връщам…

— Нямам честта да знам!

— Край на Германия! Всичко е на пепел! Прекарах като къртица все в подземията и набрах страх за цял живот. Едва се измъкнах жив.

— И как виждаш бъдещето?

— И нас ни почнаха с бомбардировките. Ще стане като Германия всичко на сол!

— Когато габровец носи подаръци, ще иска хилядократно повече и значи е здравата натясно…

— Колко свободни пари имам, господин Скарлатов, във Вашата банка?

— Около петдесет милиона.

— С които мога да си избърша…

— Е, чак дотам…

— С тия пари ще си купя ножчета за бръснене. Един метър плат не мога да измъкна от фабриката! Германците ни мерят до сантиметър всеки топ.

— Доколкото може да се вярва на слуховете, въртиш голяма търговия и си станал некоронован император на черния текстилен пазар.

— Аз искам да съм индустриалец, а не черноборсаджия!

— Каква е разликата днес?

— Господин Скарлатов, Германия се срутва. По нея България. Фабриките ми ще станат на пепел. Парите вече са талаш. Помогни ми!

Скарлатов го погледна. Не можеше да разбере дали блясъкът на зачервените му очи е от пиянство, или се вълнува.

— А по кой начин?

— Искам да запазя поне парите си.

— Те не са изгорели и са тук, в Банката!

— Не ме разбра, бай Борисе. Става дума за другите пари. Такива, каквито са вашите долари, лири-стерлинги, швейцарски франкове. Нещо скрито-покрито за черни дни!…

— Разбойников! Аз все още съм склонен да ти простя обръщението към мене с титлата „бай“, поради природната ти простотия. Но ако богатството ти позволява да бъдеш с другите хора арогантен, в мое лице не си улучил тактиката си. Вдигай си парцалите и се разкарай оттук!

Изведнъж Разбойников се смали. Ръцете му взеха силно да треперят.

— Прости ми, бай… Простете ми, господин Скарлатов. Вие ме създадохте, Вие ме вдигнахте на крака! Ще позволите ли да падна?

— Това зависи от теб. Сега всеки сам себе си спасява.

— Тогава вземете моите милиони.

— Какво ще ги правя?

— Каквото с Вашите. Нали Вие някога казахте, че Банката има своите задължения към клиентите си. Аз в живота си друга банка не съм сънувал! Нали Вие казахте, че сме като Ваши деца, а Вие наш баща?

— С моите камъни по моята глава! Е, добре, Разбойников. Аз самият не зная какво ще правя с парите си. Може би ти ще ми кажеш?

— Превърнете ги в долари!

— А как?

— Ето как, господин Скарлатов!

Разбойников вдигна куфарчето, сложи го на колене, а после го отвори. Виждаха се акуратно подредени пачки банкноти — повечето долари, но имаше и английски лири-стерлинги и швейцарски франкове.

— Златото в кюлчета, монети и бижута е в едно чувалче в колата. Да го донеса ли? Щом като аз, Киро Разбойников, успях да изкупя това, Вие, господин Скарлатов, сигурно правите чудеса!

— И си дошъл с тоя куфар и торбата злато чак от Габрово през постове, охрани и мостове?!

— Нека се опитат да пипнат нещо!

Разбойников бръкна във вътрешния джоб и извади един маузер.

— Зареден е, с махнат предпазител…

— Човече, ти си идиот! И ако те хванеха, щеше да кажеш, че носиш всичко това при мен?!

— С моите селски момчета от нищо не ме е страх. Нека някой се похвали, че е взел от мен една игла насила!

Скарлатов се замисли. Всъщност това, което прави Киро Разбойников, не е никак безумно, въпреки примитивността.

— Мисля, че не си сгрешил! Продължавай по същия начин!

— Но аз имам милиони! А това са само трохи! Какво ще стане с тях?

— Разбойников! Ти си мой клиент. Попаднали сме в тежки времена и трудна зона. Ще се погрижа, доколкото мога, не само за моите капитали, но и за тия на клиентите. Вероятно загубата ще е огромна.

— Никаква загуба не е огромна в тия години! Лев да е, във валута да е! На всичко съм съгласен! А пари… като шума. Изнесете ги тия пари! Не ги давайте на немците! Даже мене да ме няма на тоя свят! Тяхната…

И последва псувня. Разбойников се развълнува. Извади пак бутилката от джоба си.

— С Ваше разрешение, господин Скарлатов.

Той отпи няколко глътки, сякаш пиеше вода.

— Тръгвай веднага обратно заедно с куфарчето си! Когато стигнеш в Габрово, веднага ми се обади по телефона, защото ще те мисля.

— Не се безпокойте, господин Скарлатов…

След като си замина, тревогата не напусна Скарлатов. Ето, първо Неделев, после Разбойников, а след това всички останали ще молят за помощ… Българските търговци този път жестоко сгрешиха. Невероятните печалби от войната дотолкова ги заслепиха, че вместо първи да съзрат опасността, която идваше, очите им бяха поразени сякаш от перде. И най-простият селянин или гражданин още от деня на хитлеристкото нахлуване в Съветския съюз, независимо от първите победи, бе наясно с окончателния край на Германия, като правеше аналогия с нашествието на Бонапарт. А сега търговците не искаха да си платят грешката. Желаеха да се измъкнат здрави и читави със запазени капитали. Каква илюзия!… Те щяха да хленчат, да се молят, да превиват гръбнак пред Скарлатов и някои други делови мъже, чиято прозорливост поне не ги завари неподготвени за събитията, които последваха. „Парите на глупаците по право принадлежат на умниците“, повтори си банкерът Борис Скарлатов мисълта на Балзак. А българските търговци в тежки ситуации се показаха незрели хора.

Глава пета

Оставаше повече от седмица до заминаването му в Цариград. Реши да си почине и прати Неда и Спас да прекарат дотогава на село при домашните им. За Нова година искаше да остане сам на вилата. Фархи бе поканен от Динев. Неда му бе приготвила всичко необходимо. Вечерта срещу празника Борис пи коняк, почете малко Писмата на Сенека до Люцилий и слуша радиостанциите на Европа до късна нощ. Чу на български по Радио Лондон познатия глас на мистър Маркъм, който бе напуснал страната преди войната. Той остана демократ-антифашист. В радиопредаването оприличаваше България на Вазовия дядо Йоцо, който стои на скалата и гледа сега как се нижат в пролома влаковете и изнасят за Германия потния труд на народа или карат оръжие срещу братята руси… А после Скарлатов се замисли за предстоящата среща с Карасулиев. Съзнателно отбягваше да мисли за Яна и за всичко, което бе болезнено място в душата му. И както друг път, така и сега пак си повтори — ако имаше нещо лошо, Йосиф непременно щеше да знае и щеше да ми съобщи… Значи и Яна, и Иван са живи… Дано Бог е милостив!… С тези мисли заспа.

Но Неда и Спас не се върнаха в уречения ден, нещо, което за пръв път се случваше. Реши да изчака още, без да звъни на село. На другата привечер, когато Динев ги остави с Фархи пред вилата с колата, видяха, че прозорците на трапезарията светят. Фархи веднага се прибра в стаята си, а Скарлатов се отправи към домашните… Още в коридора чу плача на Неда, а после Спас, който викаше:

— Стига си вила!… Да се утрепеме ли?!…

Гласът му беше пресипнал. Скарлатов се появи на вратата.

— Какво се е случило? — попита той разтревожен.

Неда беше в черни дрехи, а Спас необръснат. Тя вдигна престилката си и захлупи лице в нея, като се стараеше да не издава звук, но не можеше и без да иска, скимтеше. Раменете й се тресяха. Спас тъпчеше на едно място посърнал и мачкаше шапката в ръката си. Двамата мълчаха.

— Ще ми отговорите ли какво е станало?

— Господарю… — вдигна глава Неда, и хълцайки, каза: — Изпребиха половин село и запалиха пет къщи, и на сватовете също… — И тя зарида на глас.

Обади се и Спас.

— Дойдоха в Скарлатово жандармерия, контрачетници и ловна рота. Настаниха се в училището, в читалището и в общината. Взеха офицери и по квартирите. Искаха да влязат в Сарая, но кметът и аз не позволихме и те не посмяха насила.

Така на пресекулки от описанията на двамата пред очите на Скарлатов се разкри страшна картина, за каквато беше само чувал откъслечно, от трета ръка. А сега това бе станало в крепостта на рода му.

Оказа се, че десетина души от селото избягали в Балкана. Имало между тях две „женски“, по думите на Спас, ученички и син с баща и майка барабар. С тях и братът на снаха им. Останали при сръбските шумци още две войничета от село, а имало едно момче и в затвора. Повечето били деца на земеделци, които Борис познаваше още от времето на Народния блок, когато Земеделският съюз спечели доста привърженици в Скарлатово, особено след като Борис престана да се кандидатира за депутат. А другите били комунисти. Властта държала семействата им под око, увеличили стражарите и душела много, но не ги закачала още от страх пред него и славата на стария банкер. Това използвали шумкарите и имали доста ятаци. Тия дни разкрили и една малка изба с оръжие. Но никой не ги издавал. Обаче партизаните превзели съседното село Добри дел, изгорили архивите на общината, държали речи пред селяните и се оттеглили. Властта побесняла. Блокирали цялата местност, водили сражения и нахлули като башибозук в Скарлатово. Един полковник събрал всички и рекъл:

— Авантата от Скарлатбейството свърши! Край на летовището! Ако не кажете къде са шумкарите и кои са ятаците им, жалвайте се на Господ!

Никола, млечният брат на Яна, който се прибрал за коледната ваканция, се възмутил:

— Как може така да се изразявате за господин Скарлатов!

Поручикът до него му ударил шамар. Никола се разплакал и казал:

— Аз съм бранник! Как смеете!…

Но един жандармерист изпсувал:

— Вашата мама бранническа, дето все на топло седите!…

Едва го отървали и го върнали обратно в Сарая.

И се започнало… Арестували семействата на всички, дето са хванали горите, барабар с бебетата и други, заподозрени като ятаци. Затворили ги в зимника на общината. Ни хляб, ни вода, ни по нужда. Кметът протестирал, но го заплашили, че и него ще вкарат. Довлекли труповете на убитите и ги проснали пред общината, а ранените вкарали в училището. Там водили разпитите и на задържаните, под портретите на светиите и будителите. Редували се агентите и офицерите. По седем часа ги разпитвали.

— Какви чинове бяха? — попита Скарлатов.

— Всякакви — каза Спас. — Бяха се събрали и от околните пунктове — фелдфебели, подпоручици, поручик, капитан, майор и полковник.

Издевателствали и пиели. Спуснала се в селото една група от непознати четири момчета и едно момиче, които се били изгубили от отряда. Останали на няколко кори хляб и сняг. Цървулите им замръзнали. Научили, че властта няма да закача тия, дето се връщат доброволно, и решили да се предадат. Смазали ги от бой. Капитан Дренков си скъсал кожения бич по лицата им. Едно от момчетата било петнадесетгодишно. Попитали го обича ли България. Тъй вярно, господин офицер, рекло то, и съм готов да умра за нея. И тоя го застрелял на място. Другото момче било гимназист. Поручик Минев го попитал знае ли „Илиадата“. То рекло, че знае. Ами троянска колесница виждал ли си? Не съм. Сега ще видиш… И го вързали за краката към една камионетка отзад и дали газ. Тялото му подскачало като чилик, докато нищо не останало от него. Най-много си изпатило девойчето. Съблекли го, гаврили се, забивали й стъкла, пърлили я с хартия. Едно от войничетата, дето им прислужвало, не издържало и се хвърлило към офицера.

— Недейте, господин капитан, грехота е…

Капитанът го хванал за яката на куртката и силно го завъртял, та му изпопадали копчетата и войничето се навело да ги събира. А поручикът му рекъл, че на умрял човек копчета не трябват, и го откарали в зимника. Накрая хвърлили трупа на девойчето при другите навън и един жандармерист изрязъл с нож на челото й „Зверче“. Всяка вечер след гуляй и пиянство измисляли нови зулумлуци. От ненавист към населението заповядали да взимат храна, без да плащат. Забранили на фелдшера да превързва раните на ранените, които вонели. А при задържаните довели отнякъде един пунктов лекар, задето оказал първа помощ на някакъв партизанин. Не пощадили и труповете пред общината. Жандармеристите ги съблякли, рязали им носовете, ушите, краката, мачкали гърдите на жените, скачали с подковани ботуши върху коремите им. Накрая друг жандармерист грабнал някакъв копач до стената и почнал да им реже с него главите. Дори се снимали пред тях за салтанат. Нито един от арестуваните не пожалили и всички минали през „гърлото“, както нарекли училището. Биели ги с кривици, с колани, с каквото попадне. Не им давали вода, а солен разтвор. Настървили кучета срещу тях и едно изръфало бузите на един ятак. Забивали им пирони в подутите от бой крака. Накарали лекаря да им декламира докторската клетва, а после го извели гол навън и го обливали с вода, докато се превърне в леден паметник, за да приличал на Хипократ. Вечер господата палели огън на двора и играели пияни около него. Веднъж извели жените на ятаците и ги накарали да порипат нестинарско хоро върху жаравата. Цяла нощ било плач и писък по селото. На сватята им цъфнала ръката от бой. Оскубали й косата и я пускали и вадили от герана. Неда непрекъснато хлипаше и повтаряше като в транс: „Спасете ги, господарю…“ На комшиите убили ранения им син пред очите. Но най-страшно било, когато капитан Киселийски изтръгнал от ръцете четиригодишното детенце на една ятачка, която не искала да го пусне, и го ударил в едно стебло до смърт. Половината от задържаните върнали обратно в ареста, а другите закарали някъде и повече не се върнали. Чуло се за тях, че са изкопали сами гроба и един рекъл на кмета да ги зарият добре, та да не се гаври врагът с труповете им. Като ги стреляли, един бил недоубит, но го заровили жив. Спас и Неда се забавили, понеже първите дни не пускали никого, но накрая им позволили да си вървят… На кмета рекли, че трябва да се избиват и невинните, инак щяло да стане късно…

Скарлатов не проговори и излезе навън, зашеметен до умопомрачение. Цяла нощ из парка се движеше един луд, който викаше, задаваше си въпроси и си отговаряше сам, който държеше речи, размахваше юмруци и изричаше поток клетви, които Борис даже не подозираше, че знае. Чак сега той разбра защо има такова изобилие от клетви у народа, защото те се раждат и живеят само в робство и насилие. Цяла нощ душата му гореше в огъня на най-страшната ярост — безсилната. На разсъмване той се качи в спалнята си и седна до малкото си писалище. Извади един бял лист и написа: „Господа регенти! Когато Бог реши да погуби някого, първо му взима ума…“ Спря, поколеба се и зачеркна изречението. Взе нов лист. По-нататък се помъчи с по-спокоен тон да им внуши някои разумни аргументи, които едни здравомислещи политици — подчерта им той — би следвало да възприемат или най-малкото да обсъдят. Накратко им описа положението на фронтовете и че това не са „временни успехи на нашите врагове“, а началото на края, защото цял свят е срещу Германия, а смените на висшите офицерски кадри по генералните щабове говори за смут и несигурност и сред командния състав. Вторият фронт е въпрос на дни и никакви фантастични оръжия не ще бъдат в състояние да спасят Хитлер. Но давещият се повлича към дъното даже спасителя си. Натам дърпа и нас. Ние имаме и собствени грехове за това. Там, където комунистите не успяха по своя вина, сега ще успее Отечественият фронт с мащаба на идеите и слоевете, които обединява, а най-много ще му помогнат да вземе властта самите управляващи със зверщините и глупостта. Най-жестоката им проява е избиването и разоряването на ятаците, тъй като те представляват предимно селяните — онази значителна част от българското население, която единствено го изхранва в момента, а подхранва с реквизициите и германците. Най-голямата глупост е запечатването на радиоапаратите с восък. С восък не можеш да залепиш очите, нито да запушиш ушите, нито да вържеш с канап езика на народа, защото истината витае в самите германски комюникета. Затова мерките на властта все повече и повече помагат на враговете й, понеже куче, което не знае да лае, само вкарва вълка в кошарата. Скарлатов прибягна и до метода на Катон пред корумпираните римски сенатори, който им изтъквал какво ще загубят, ако не се стреснат в безумството си. Отлично осведомен от картотеката на Туше Динев, той изреди на всеки регент поотделно какво го очаква, без да забрави и последното — гибелта. Ето защо е по-добре да рискуват, с цел да се спасят, отколкото да рискуват пред сигурната вероятност, че ще загубят всичко, включително и живота си. Скарлатов изтъкна, че съзнава тежките трудности в един евентуален опит за излизане от трагичното положение, както и заплахата от кървава разправа на германците. Той приема хипотезата, че монархията може би по принуда е вкарала България в Оста и пусна немците през българската територия, замазвайки очите на народа с „националните идеали“, което е една лъжа, тъй като и до днес по картите на Вермахта и в немската преса новоосвободените земи съществуват като германски протекторат. Но има принуда, която се приема доброволно, и друга, която се налага насилствено. Ние я приехме доброволно. Нахлуят ли обаче бандити и те направят съучастник, понеже си по-слаб, единственият начин да се спасиш от звяра, когато е ранен, е пръв да го нападнеш навреме и обявиш на света, че нямаш повече нищо общо с него. Все пак е някакъв шанс за избавление. И първото, което незабавно трябва да сторят, е да спрат под най-строго наказание всякакви зверщини и убийства със съд и без съд. В заключение Скарлатов им заявяваше, че не е имал намерението да им предлага план за спасение на България, защото това е работа преди всичко на управляващите. Но като гражданин, участвал десетилетия в стопанския и политическия живот на страната, смята за свой дълг да ги предупреди за крайната необходимост от подобен план. В последните редове Скарлатов им съобщаваше, че връща своите медали и орден за храброст, защото не желае да има нищо общо с една армия, която се държи като безмилостен окупатор спрямо собствения си народ, по-страшна от ордите на османлиите.

На сутринта, когато Спас ги откара с Фархи на работа, Борис му нареди да отнесе пакета с писмото и медалите в Двореца и му заяви, че за днес е свободен. Този път Скарлатов отказа ритуалното пиене на кафе със сътрудниците си и помоли да не го безпокоят. Прибра се на вилата с такси късно през нощта. Прозорците на трапезарията светеха. Неда го чакаше. Той влезе и каза:

— До утре бандите ще опразнят селото и всички задържани са освободени. Бог да прости покойните!…

Неда се спусна и му целуна ръка, като изхлипа. Той не успя да я измъкне. Обърна се и тежко, неестествено вдървено, изправен като прът, тръгна към коридора за спалнята. Беше мъртво пиян.

Тя никога нямаше да узнае с какво насилие над гордостта си той вдигна телефона, за да говори с министър-председателя Добри Божилов. Никому нямаше да разправи как му крещя като на разсилен, защото той познаваше добре това човече, което можеше да има според него едно-единствено звание — безличен чиновник! И тъкмо затова Борис III го избра да оглави финансите в Министерския кабинет на личния му режим, а после регентите го поставиха начело — уви, пред краха на царството. Скарлатов грубо му напомни многобройните лични услуги и съвети, за които е идвал Божилов при него от началото на кариерата си, първо като книговодител, а после като управител на Българската народна банка. Извън себе си от гняв, Борис му предложи да бесят сънародниците си по камбанариите и кръстовете, по кубетата на черквите — хем за по-лесно, хем за вечна слава на премиер-министъра, хем е по-християнски! А за най-подходяща обител на жандармерията и ловните роти намира Двореца в Ситняково и манастирите, та като поизколят малко невръстни българчета, да се почувстват закриляни и пречистени!… Този от другия телефон само му повтаряше — ама, моля Ви се, господин Скарлатов, недейте, господин Скарлатов, разбира се, господин Скарлатов, грешка, недоразумение, трудни времена, тежки отговорности за патриотите… Скарлатов рязко изиска от него да заповяда незабавното изтегляне от селото на всички полицейски и военни части, като повече кракът им да не стъпва там, и да се освободят без всякакви последствия останалите живи арестанти. Тук последва страхливият въпрос роднини ли са му. Да, аз съм известен курвар и цялото село са ми роднини, му отвърна Борис и добави, че ще чака цял ден в кабинета си положителен отговор на своя ултиматум. Ако за тая цел на министър-председателя са му нужни милионите марки и левове в Търговската банка, той е готов да му ги предостави за лично ползване, и без това нямат никаква стойност! Но моля Ви се, господин Скарлатов, бе казал Божилов, ще Ви се обадя, чакайте. И късно следобед наистина му се обади, за да му съобщи, че молбата му е удовлетворена поради големите му заслуги към Отечеството. Скарлатов не се засегна нито от сухия му тон, нито от думата „молба“. Но като затвори телефона, стана, взе чашите за коняк от бюфета и отиде на верандата, където една по една ги строши с трясък.

На другата сутрин по-късно от обикновеното в кабинета му влезе Динев.

— Къде е Фархи, защо толкова закъснявате? — попита Скарлатов, като разлистваше вестниците.

— Помолих го да ме остави насаме с теб, шефе.

— Да не би да има руски десант на Дунава, та така си се изплашил?…

Борис държеше един молив — син и червен в двата края — и го размахваше с ръка.

— Ела, Динев, да видиш бойните схеми в „Зора“, смехории!…

Скарлатов се загледа в страницата и нещо подчерта.

— И аз ще кажа като покойния монарх — нашите съюзници все побеждават, а байрачетата все назад отиват. Не му е било весело, като е зяпал картата… Ти най-после ще проговориш ли?! — каза Борис и се втренчи в лицето му.

— Да, шефе, но за твоите бойни действия в „Юнион-клуб“, ако позволиш…

Лицето на Динев бе сериозно, дори загрижено. Скарлатов сведе поглед към вестника и сякаш отегчен, отвърна:

— Е, кажи, какво ще кажеш!…

Динев извади от папката, която държеше, няколко листа. Скарлатов с любопитство го следеше.

— Какво е това?

— Донесението на агента — мой верен бивш служител — за снощния Ви скандал в клуба.

Борис замълча, стана и почна да се разхожда напред-назад.

— Мога ли да го прочета? — попита Динев.

— Чети, чети, да не умреш от нетърпение…

— Цялото или избрани откъси?

— По твой кеф!

Динев малко се поколеба и погледна листа.

— Ризов, Радков и Стоянов са те поканили на тяхната маса, но ти си казал, че си дошъл да вечеряш, а не да бистриш политиката…

— Да, но после седнах, понеже ми беше все едно, и предпочетох аз да ги дразня, отколкото те мен.

— Радков четял списание „Сигнал“ и ти посочил някаква героична снимка, но ти си отсякъл, че това е глупост, защото руснаците скоро ще бъдат на Дунава…

— Дотук не виждам нищо скандално…

— Откъде знаеш, попитал те Ризов, а ти си отговорил — от същото място, откъдето ти, покрит презглава с юрган, треперещ от страх, слушаш от дървената кутийка.

— Точно така.

— После дълго си мълчал и много си пил.

— Твоят агент да не е от въздържателното дружество?

— Не.

— Да се е обадил! Щях да го почерпя!

— После неочаквано си се изправил и си започнал скандална реч…

— Да чуем.

— Изтъкнал си, че Прометей твърде рано е повярвал на хората, та им е дал огъня, и напълно заслужил наказанието си от боговете. По-нататък си минал на местна почва…

Динев погледна листа и прочете:

— Българинът е едно животно, дето мисли, че ако гори в двора на комшията, а в неговия не гори, няма за какво да се плаши…

— Интересно като завръзка… По-нататък?

— Какво може да се очаква от държава, начело с една непросветена монархия и правителство от кръвожадни професори? — Само едно: царска солна киселина! Даже шутове в Двора вече нямат, за да им изглежда истината поне смешна!… И на девети юни убийците се поздравяваха с „Христос воскресе“! Каква любов към ближния!…

— Чудесно! Карай нататък!…

— Даже старият развратник митрополит Стефан излезе по-православен и разпопи един свещеник за незачитане на притчата за самарянката, понеже този селски пастир на изгубените души побързал да предаде на полицията двама ранени партизани за пари, които му поискали подслон и помощ. Даже калугерите от светата Рилска обител се оказаха по-безстрашни от овчедушните министри и категорично отказаха в манастира да настанят щабът на германските войски и отряди на Червения им кръст…

— Ама това аз съм го казал! Браво! Продължавай!…

— Имахме си кърджалии, имахме си кърсердари, имахме си еничари и башибозук, а сега се сдобихме с черни капитани и биячи в пагони. Вечер слушат плочи със Зара Леандър и онанират, а денем ги повишават в чин за побоища и детеубийство. Кочооглу развява генералския си шинел край труповете на българчетата и с лилипутските си ботушки номер тридесет и пет елегантно намества отрязаните им глави за снимка. Каква храброст!…

— Невероятно! Да ми се ненадяваш, нали, Динев, добър оратор съм бил!…

— Стоянов ти извикал — чакай бе, Скарлатов, не бой се, и комунистите ще имат своите черни капитани и биячи. И ще почнат първо от тебе, добавил Радков. Не, не, не ме радва човекът, си казал ти, бащите са ни убийци, дедите ни предатели, а бъдещите поколения ще ни прескачат като помийна яма!… Тогава Ризов те хванал през кръста, но ти си дръпнал покривката и си съборил всичко на земята. Все пак успял да те изведе навън и те качи на такси за вилата. Добре че е нямало много хора в клуба и нито един германец. От страх пред бомбардировките вече предпочитат да са си по местата.

— Това ли е всичко?

— Крайно достатъчно, шефе. Звярът, като гине, най-много хапе и ако попаднеш в лапите им, край на общото ни дело, на всичко! Не ще могат да ни спасят нито златните банкерски мостове, нито лично аз!…

— И какво предлагаш?

— Докато не са се окопитили, да заминеш още довечера за Цариград, и без това закъсняваш с два дена.

Скарлатов въздъхна.

— Добре, Динев. Остави ме сега да помисля…

Когато остана сам, той както винаги честно призна, че Динев е прав. Трябва да замина веднага, иначе ще полудея и ще объркам всичко… За пръв път беше изгубил контрол над себе си, и то на публично място. Може би единствено жестокостта го стъписваше до такава степен, че той преставаше да се владее и разумът му сякаш се разпадаше. Мислите му отново се върнаха към разказа на Спас и Неда… Но нали и аз съм носил пагони? Нали и аз съм командвал рота?… Как е възможно такава метаморфоза на военните?! И тя започва очебийно от Първата световна война насам… Това странно българско офицерство, наистина взето като че от Апокалипсиса: „… и излезе друг кон червен; и на яздещия на него се даде да вдигне мира от земята, тъй щото човеците да се избият един друг; и даде му се голяма сабя…“ Офицерство, което изпървом бе създадено от възрожденските бунтовници и опълченците, после от техните доблестни синове, а после от синовете и внуците на богатите и силните… Офицерство, което се бе превърнало в каста и мечтаеше за слава, подвизи и завоевания под покровителството на Двореца. Офицерство, което печелеше битките във войните, а политиката ги губеше. Офицерство победено, унизено, озлобено, което цялата си ярост от разрухата на войнствените си илюзии стоварваше сега върху „вътрешния враг“, за да избегне страшния съд на народа. Офицерство, което всеки опит за обществена справедливост и политическа демокрация считаше извън закона. Офицерство, което в жаждата си за кръв оправдаваше смисъла на своето съществувание и фалшивата рицарска чест. И най-страшното от всичко — вярваше, че по тоя начин спасява България. Това офицерство отмъщаваше с всичката желязна сила на своето обучение и оръжие, на своята дива убеденост…

Глава пета

Навръх Коледа, в два часа след полунощ Скарлатов замина за Константинопол. Влакът имаше закъснение почти 15 часа. Къде останаха прословутата точност на „Ориент-експрес“, луксът, комфортът!… Композицията беше къса. Мощен локомотив, пощенски вагон и три за пътници първа и втора класа, спален вагон и ресторант. На гарата го изпратиха само Динев и Спас. Влакът тръгна. Пътниците бяха малко на брой. Качиха се двама от германската легация. По-късно във вагон-ресторанта Скарлатов можа да види почти всички — един швейцарец, трима немски куриери и едно семейство от мъж, жена и момиченце. Скарлатов се настани сам в купето. Шафнерите бяха българи. Направиха всичко възможно да му е удобно. Познаваха го. Беше известна личност и богат човек. Влакът се движеше бавно, почти предпазливо. Когато Скарлатов гледаше през прозореца, навън не беше толкова тъмно, понеже белотата на снега правеше околностите светли. Но покрай селата и градовете цареше мрак. Никаква светлина не се виждаше. Ето какво направи „символичната война“ от България — страната, въвела първа електричеството за осветление на Балканския полуостров, с най-много електроцентрали!… Мракът не беше само духовен, но и реален. След Пловдив композицията тръгна по-бързо. На границата проверката трая дълго. Турците вече не се церемоняха с чужденците, идващи от страните на Оста. Към Скарлатов се отнесоха по-дружелюбно, защото отговаряше на въпросите им на литературен турски език.

— Буйрум, ефенди — каза митничарят и му подаде паспорта.

Спряха за малко в Одрин. Пристигна в Истанбул на обед. На перона го чакаше Йосиф Карасулиев — нетърпелив, елегантно облечен. Прегърна го като близък човек, просълзи се. Беше искрен.

Таксито, запазено от Карасулиев, ги чакаше пред гарата. Те се качиха. Скарлатов с любопитство разглеждаше града, където прекара най-младите си години. Промяната явно личеше. Кемал Ататюрк направи за кратко време това, което векове преди него не бяха сторили.

Очертаваха се булевардите. Автомобилите бяха доста на брой. Извисяваха се и нови модерни здания.

Хотелът не бе голям, но модерен и удобен, на три етажа, с асансьор. За Скарлатов Карасулиев бе запазил голям апартамент.

— Сега в Турция се трупа много народ…

— Какво искаш да кажеш?

— Лешоядите се събират на ята. Чакат да падне добичето…

— А това ще стане скоро — каза Борис.

Двамата седнаха в хола на апартамента. Скарлатов си свали само пардесюто. Йосиф сияеше. Той не можеше да скрие радостта си. Но Борис искаше да се изкъпе, преоблече и си почине. Знаеше, че предстоящият разговор няма да бъде нито лек, нито приятен.

— Не се чувствам съвсем наред, изморен съм… — каза той.

Йосиф, макар и разочарован, не даде вид. Той го остави сам, като преди това се уговориха да се срещнат в пет часа следобед.

Хотелът беше разположен близо до „Златния рог“. Виждаше се морето и неизменните каици по него. Само един кораб с английски флаг бе акостирал малко по-навътре. Изглежда, че войната се отразяваше зле върху дейността на пристанището. Скарлатов дълго гледа картината на древния град, позната му от младини, но не изпита радост. После се изкъпа. Спа цели два часа. Физиката му нямаше тази издръжливост както някога. Събуди се с мътна глава. Преоблече се, но беше още рано за срещата. Реши сам да потърси Йосиф и слезе на рецепцията. Попита в кой номер е отседнал ефенди Карасулиев. Потропа на вратата му. Йосиф — по панталон, бяла риза, с пеперудка и тиранти, без сако — се смути малко, като го видя на прага. Стаята му беше малка и съвсем не луксозна.

— Влизай, Борисе! Аз ей сега ще се приготвя и ще отидем в твоя апартамент.

— Станал си аскет или на стари години скъперник?…

— Нито едното, нито другото. Сега всички хотели са препълнени. Не знаеш какъв наплив от англичани и американци е. Но аз се постарах да намеря за теб нещо подходящо.

Скарлатов оцени жеста му. Сигурно много му е струвало да намери луксозен апартамент, а сам да живее в една стаичка. Качиха се при Скарлатов. Карасулиев позвъни долу. След малко донесоха кана кафе, чаши, две бутилки коняк и мастика, отделно лед, лимон и захар. Борис първо изпи чаша вода, а после си сипа кафе. Беше силно ароматно. Разговорът между двамата не можеше да почне. Цялата живост на Карасулиев сякаш изчезна, когато останаха сами. Пиеха мълчаливо кафето, а после Йосиф си наля пълна чаша мастика и доста бързо я пресуши. Сигурно за кураж, помисли си Скарлатов. Йосиф започна с глух глас… Погребали Анастасия в Хага. Освен Евангелия, мъжа й Филип и внук му, дошли и всички Майермановци на погребението.

— Никога няма да забравя, че в тия усилни времена Яна се вдигна чак от Англия заедно с Иван… Тя ми беше опората…

Гласът му прегракна. Той избърса сълзите си с опакото на ръката, както може би го е правел като дете, разнасяйки от сутрин до късна нощ кафетата из Солунската чаршия. Следващите му думи потресоха Скарлатов. Йосиф се преместил в Швейцария. Съвсем навреме, както се изрази. И после германците прегазили Холандия за часове. Опитал да се свърже с Евангелия. Без всякакъв успех!… Минала цяла година и тогава научил истината. Дъщеря му, зет му и внук му ги вдигат в Германия. Детето умира по пътя. А след него Евангелия и Филип — в лагерите.

— Кажи, Борисе, какво им е направило детето?!… — изхлипа той.

Скарлатов не отговори на въпроса му и каза:

— Майермановци са богати и известни хора, не направиха ли нещо за тях?

— Германците вдигнаха и всички Майермановци, до последния член на фамилията! Сигурно никой не е останал жив! Освен това им конфискували цялото имущество. Добре че по мое настояване изнесоха диамантите и ги оставиха на съхранение при мен в Швейцария.

— Сега тези диаманти няма да ти трябват…

— След войната ще тръгна да разпитвам. Дано е останало нещо от тях и ги погреба поне като хора. Мъртвите са повече от живите, Борисе… Един гроб в Холандия, другите в Германия без гроб… А ние двамата сме живи, за да изпитаме цялата мъка докрай…

— На тях им е било по-тежко.

— Съдбата не подбира. Смъртта коси и лошите, и добрите.

Излишно беше да го успокоява. Този стоманен човек бе чакал години наред, за да разкаже мъката си някому, и може би единствен на този свят се оказа Борис Скарлатов. Защото Карасулиев за разлика от самотния Скарлатов винаги бе живял с хората, с племето, чиито членове поемаха, всеки според възможностите, си част от товара на своя ближен. Прилив на уважение нахлу в душата му към Йосиф, който по странен начин се преплете в живота му и сега бе вече не само съдружник, не само приятел, а и роднина. Единствено човек с християнско съзнание може навсякъде да намери вътрешно равновесие, мислеше Борис. Йосиф го нямаше, освен един особен първичен мистически страх пред Бога от детството си, и все пак се държеше.

— Йосифе, ти си голяма личност! Мъжки си понесъл всичко.

— Ох, Борисе, аз си знам как!… Пеех по цял ден…

— Какво? — изуми се Скарлатов.

— Да. Затварях се в спалнята и почвах да пея до пълно изтощение. Това ме спаси. Инак щях да полудея.

За да отклони темата, Скарлатов попита:

— Имаш ли пресни сведения от Иван и Яна?

— Имам. Понякога получавам писма чрез Швеция. В последното имаше и за теб една кратка бележка от Яна, с надежда, че може би ще мога да ти я пратя, на късмет…

Той бръкна във вътрешния си джоб и му подаде едно пликче. Скарлатов го взе и го прибра в себе си. Стана му топло от радост и разхлаби вратовръзката си.

— И двамата са в Англия. Яна е завършила Университета в Оксфорд и сега работи като преводач от немски в някакво военно поделение.

— А Иван, какво става с музиката му?

— Нищо, Борисе. И музиката му отиде по дяволите!… Казвах си, поне ще стане известен музикант…

— Не разбирам.

— Станал летец, без никой да го кара. Кажи, видял ли си на света по-голям глупак!… Като се роди, го кръстихме на името на дядо му — Иван Деливанов, голям търговец беше, лека му пръст, та дано и от него излезе нещо!…

Скарлатов се усмихна.

— Ако го беше кръстил Лудвиг Ван Бетовен, може би пък щеше да стане търговец!…

Но Карасулиев не разбра шегата и продължи:

— И двамата още не са се оженили. Нямат деца. Разбираш ли? Нямаме внуци! А сега в тях ми е надеждата. Инак всичко става безсмислено!…

— Нали се обичат?

— Обичат се като ненормални! Но живеят ден за ден. Нито дом, нито имот. Птички божии…

— Това не е лошо, особено във война… Без собственост, за която да трепериш, щастието от младостта е по-пълно.

— Ох, Скарлатов! Напиши им едно писмо, моля те… Аз ще го взема със себе си и ще намеря начин да им го пратя. Пиши до Яна, тя е разбрана и умна.

— И с какво съдържание?

— Ами да имат дете, деца, колкото се може повече!… Сега им е времето! Но първо да се оженят!

— Последното, доколкото разбирам, не е толкова важно. За теб са важни внуците, а затова не е необходимо брачно свидетелство!

— Искам само Яна да ги роди. Аз, Йосиф Карасулиев, ще ги гледам и възпитавам. Сетне нека си трошат главата!…

— Опомни се, Йосифе! Какво говориш! Та те са хора! Личности! Образовани и културни. Представяш ли си какво ще помислят за мен, ако напиша под твоя диктовка писмо?!…

— Ти си мъдър, Борисе. Измъквал си се от невъзможни положения. Напиши го със заобикалки.

— Не, Йосифе. Научи се да чакаш.

— Ако чаках, в живота си нямаше лев да спечеля!…

— Всяка намеса в интимния живот на мъжа и жената е подлост! Посягане върху най-съкровеното право на хората да имат свои мисли, свой живот, своя любов! Те самите да решават какво обичат и какво не обичат! По класификацията на католиците подобно посегателство се определя като непростим с нищо грях!…

— Хайде, пак започна със силни думи!… И вместо нещо да направиш, искаш да им се извиня.

— Няма да е лошо… Така ще спечелиш далеч повече!

— Само едно няма никога да простя на Иван… Ако, благодарение на глупостта си, загине. Само това не!…

— Успокой се, Йосифе. И научи се да чакаш! Искаш ли да поговорим по деловите въпроси?

— Имаме достатъчно време. Разкажи ми сега за България…

Борис се поколеба, защото не искаше да се връща отново към преживяното. Но рано или късно трябваше да го стори. Йосиф не биваше да бъде в неведение. Сбито, сухо, без да дава никакъв простор на чувства и коментари, той му разказа за смъртта на Царя, за приобщаването на Неделев, за Иванов, за зверствата, за побоя над Фархи, общо за положението в страната. Карасулиев не го прекъсна нито веднъж и съсредоточено го слушаше. Накрая замислено каза:

— Жалко за България! Ще плаща. Дедите ядат киселото грозде, но скомината ще бъде по зъбите на потомците…

— Най-лошото, Йосифе, е, че България като държава и като народ не си прави изводи от историята. Досега поне не ги е правила, а дали идните ще ги направят?…

— Как е в момента Фархи?

— Никога не пада духом.

— Щастлив е, че няма семейство… — въздъхна Карасулиев.

— Йосифе, със семейство или без семейство един умен човек в днешно време не може да бъде щастлив.

— Вероятно си прав…

— Трябва да се прибера час по-скоро в България! — твърдо каза Борис.

— О, не! Ще ми гостуваш! Отслабнал си. Изнервил си се…

— Повече от три дни не мога да остана!

— Лесна работа… А сега аз излизам. Имам делова среща. Ти си свободен човек. Мръдни някъде и се разходи…

— Върши си работата и за мен не се грижи. И пак ти повтарям — имаме на разположение само три дни!

Йосиф внезапно се надигна и бързо тръгна. Но Скарлатов го спря.

— Почакай!

Той отвори чантата си. Намери бележника и го подаде на Карасулиев.

— Прочети!

Карасулиев го разлисти и го погледна учуден.

— В България няма нищо — обясни Скарлатов. — Надявам се на теб да изпълня поръчките на домашните. Но ако си зает, ще се опитам сам.

— Какво говориш, Борисе! Та това са трохи! Остави на мен! Още днес ще се заема. И повече да не ми споменаваш за трите дни! По задачите в тефтерчето трябва да се тича цяла седмица!…

Останал сам, Скарлатов седна във фотьойла и най-сетне извади пликчето от Яна. Вдигна го към носа и го помириса. Искаше да усети познатия дъх на теменужки, но миришеше само на хартия. Скъса плика и извади едно малко, бледосиньо листче. „Мили мой папа, миличък, златничък мой папа… — пишеше тя и гърлото му се стегна. — Бъди ми жив и здрав, колкото се може по-дълго! Много за тебе си мисля, всеки ден и винаги с огромна радост и благодарност за моето чудесно детство, за всичко, което е свързано с теб. И винаги всички спомени и мисли са безоблачни и благодатни. Най-много искам да ти е леко на сърцето и да си представяш как заедно като важни особи ще се разхождаме насам-натам, с мъдрост и презрение към светския шум и суета… Сънувам те често заедно с Полишинелчо и все хубаво!!!… Милички мой папа, никога нито за миг не се колебай в моята постоянна, неотменна любов, вяра и надежда в теб и когато си в съмнение, не оставяй аритметиката да те смущава. Няма сила, която да ни раздели до края на века, нито после!!!… Всички най-нежни думи и мисли винаги ще са за теб в каквото и да било и когато и да било!… Безкрайно те целувам, до скоро виждане! Твоя завинаги любеща дъщеря Яна.“

Безсилен от вълнение, той се отпусна на облегалката. Боже Господи, дали не е прощално това писмо?… Нека да я видя още веднъж, Господи, само веднъж, Господи, смили се!… Очите му се навлажниха и взе да диша дълбоко, за да се успокои, а в ушите си сякаш, чуваше звънкото й гласче: „Миличък мой папа…“ Борис остана дълго и неподвижно във фотьойла със затворени очи, докато се овладее. После грижливо пъхна листчето в плика и го прибра в сакото си. Бе изпълнен с благодарност към Йосиф. Реши да се разходи.

В Константинопол нямаше сняг и времето беше меко. Той облече пардесюто и излезе на улицата. Все същият шум, все същият говор… Ухото му, отначало непривикнало към турския език, започна бързо да различава отделните думи и реплики на пешеходците. Мина край едни сергии и се озова на кейовете. Там, направо на земята, върху мангал рибар печеше риба и я продаваше. Предложи и на Скарлатов. Той отказа. Тръгна по бетонния бряг, забил поглед във водата. А после изведнъж трепна… Обърна се назад и се огледа. Не, никой не го следеше, никой не вървеше след него. И чак тук разбра колко в тия години се е осакатила психиката му. Той бе живял в полицейска страна и да се обръща, за да види кой върви след него, му бе станало навик, навик на него — банкера Скарлатов, който на младини от никого и нищо не се боеше! Който се смяташе за свободна личност!… Стана му тежко на душата. Неусетно и той бе заболял от най-гадната болест на човечеството, наречена страх.

Йосиф се завърна в хотела късно. Каза на Скарлатов, че дава нещо като галавечеря в негова чест. Разделиха се за кратко, за да се преоблекат. Отидоха пеша до ресторанта. Скарлатов предпочиташе да е някоя типична ориенталска ахчийница, но Карасулиев бе избрал голям европейски ресторант. Водени от оберкелнера, те се запътиха към запазената за тях маса. Там ги чакаше офицер от американската армия, по-точно полковник. Скарлатов неприятно се изненада. Когато се вгледа в лицето му, узна мистър Гордън, представителя на американските банкови обединения, присъствал някога на скромното тържество при сливането на Търговската банка с тази на Карасулиев. Тогава освен официалната мисия беше направил и своя бизнес по изнасяне на партида тютюн и взе голям процент от сделката.

— Какво прави Гордън тук?! — обърна се Скарлатов към Карасулиев на български.

— Не се ядосвай. Абсолютно е необходим! Без него нищо няма да направим!…

— И пак ще вземе турския данък дишхак[273], понеже тая вечер ще си изхаби зъбите да плюска на твоя сметка?…

— Моля те, Борисе…

Мистър Гордън ги дочака изправен. Беше необикновено любезен. Когато седнаха, Скарлатов не се сдържа и се обърна към него на английски.

— Изглежда при Вас търговията върви заедно с войната, а офицерските чинове се раздават според печалбите на бизнесмена?… Очаквах да Ви видя генерал!…

Но мистър Гордън съвсем не се обиди, а искрено се засмя и каза:

— Вие сте пророк, господин Скарлатов. Вероятно в близко време и това ще стане.

— Мистър Гордън — добави Карасулиев — е от финансовите лъвове на Америка. Възходът му е блестящ!…

Вечерята започна не съвсем гладко за раздразнения Скарлатов. Но впоследствие, под влияние на алкохола, нещата се пооправиха. Мистър Гордън беше непосредствен човек и подчертано внимателен към Скарлатов. Щеше да е невъзпитано, ако се държи грубо. Говориха за най-различни неща. Скарлатов се интересуваше дали ще продължат бомбардировките над България. Той отклони въпроса и вместо това ги осведоми за голямата помощ, която съюзниците оказвали на русите в храни, лекарства, дрехи, муниции, танкове; за всеобщия ентусиазъм и всеотдайност, обхванал демократичните народи в името на победата над фашистите.

— Да — каза Скарлатов, — но чак след позорния Мюнхен!…

— Но и след германо-съветския пакт, нали?! — веднага върна топката Гордън.

— И това е вярно. Но засега проливат кръвта си само руснаците.

— Какво искате да кажете? — засегна се американецът.

— Защо, господин Гордън, големите държави се обединяват само при обща опасност? А в останалото време се подготвят усилено за взаимна гибел?… Защо всемирните проблеми стават проблеми на всички народи само пред пълна разруха, а в останалото време унищожават систематически всичко, включително и себе си? Ето къде е парадоксът!…

— Вие ми задавате философски въпрос, а аз съм само бизнесмен.

— Така е, господин Гордън, но сте представител на велика нация. Може би аз като гражданин на малка страна не мога да вникна в някои механизми?…

— Нима малките държави не се обединяват?

Карасулиев внимателно слушаше. Гордън бе искрено заинтригуван.

— Не е същото — обади се Йосиф.

— А защо?

— Защото — каза Борис — само големите държави според мене могат да бъдат принципни и да държат докрай на избраната позиция, дори да е погрешна. Малките държави по задължение са опортюнистични и компромисът е единственият им шанс за оцеляване.

— Изхождате от вашия национален опит? Любопитен съм да зная, господин Скарлатов…

— България, господин Гордън, има тежката орисия на всяка малка държава върху територия, където се кръстосват апетитите на великите сили. А това означава печална зависимост от техните комбинации. При това положение тя има една-единствена възможност — да се продаде! Единствен избор — да се продаде по-скъпо! Това зависи вече от ръста на нацията и нейните управници. Тук не става дума за идеи, а за покупко-продажба на по-висока цена, която трябва да се облече в идеи. Но има едно важно условие…

Борис помълча, после отпи коняк от чашата си.

— Какво? — попита Гордън.

— Умният и почтеният държавник ще направи компромиса не за своя лична изгода, а в изгода на страната! Разликата е само в това!

— Интересно, господин Скарлатов, много интересно…

— За съжаление, господин Гордън, късметът й винаги е проигран. България постоянно губи и губи фатално…

— Може би щяхте да сте на друго мнение, ако бяхте застанали на наша страна, ако не пуснехте през територията си нацистите. Но все още не е късно, господин Скарлатов…

Борис се намръщи. Гордън забеляза.

— Обидих ли Ви, господин Скарлатов, простете…

— Не е точната дума. Просто не обичам патрицианския палец срещу гладиаторите.

Гордън се усмихна и доля в чашата му коняк.

— Вие знаете ли какво е война? — каза Борис, като наново пийна от коняка.

— Лично аз не съм участвал още в сражение.

— И не Ви го пожелавам… Знаете ли какво значи да се завръща една армия, изгубила войната? Какво значи да се завръща един войник НЕ в родния си край, завладян от победителя, вече непристъпен и отвъд чертата му се стреля, а да се завръща НЯКЪДЕ в България?…

Гордън не отговори. Карасулиев, който също се вълнуваше, ги наблюдаваше не без известна тревога, но не се намесваше, защото знаеше, че когато Борис е пил и е разчувстван, трябва да е особено деликатен. И Скарлатов описа на този наивен и едновременно самоуверен американец картината на погрома… Вечер на гарите се изсипват мъже в скъсани униформи, с посивели лица, с угаснали очи, които не гледат никого. Някои са ранени, други са сакати. Няма цветя, няма военни музики. Никой не им раздава бонбони или локум. От домовете, където се завръщат бащата, мъжът, братът или синът, се носят писъци и ридания. Но в тези викове има толкова излята мъка, че радостта се слива с болката и по нищо не се отличават от писъците и риданията при известието за смърт. Защото тия мъже, макар избавени, никога няма да бъдат същите, както преди. А за бъдещето не смеят и да помислят, изпразнени от надежди. Всичко е изтърбушено, всичко е разорено. Единствената живителна идея е идеята за възмездие срещу виновниците на разрухата. Само тя прави нацията единна.

— Така ще бъде и сега… — заключи Борис.

Настъпи мълчание, а после Гордън каза:

— Господин Скарлатов, искрено се радвам, че Ви срещнах в живота си. От Вас човек може толкова много да научи!… След победата Ви виждам като министър в новото демократическо правителство на България. Това ще бъде чест за него!… А нашият бизнес ще процъфтява!

Беше наистина искрен.

— Простете, но ще отбележа, че моят живот ми е по-ценен от Вашия бизнес.

— Защо така мислите, господин Скарлатов?

— Не стига, че ще бъда под бесилото, но искате и сам да си сложа въжето?!…

— О-о-о, прекалено сте песимистичен! Антифашистката демократична коалиция след войната ще бъде много силна, господин Скарлатов, не само руснаците!…

— Ще видим.

Тогава Гордън направи блестящо изложение по създалото се положение на Балканите. Имало сериозен план за дебаркирането на съюзническите войски и ударът срещу Германия да се нанесе през корема на Европа — Балканския полуостров. Чърчил особено настоявал за това.

— Тогава не разбирам защо се събрахме в Константинопол…

— Какво искате да кажете, господин Скарлатов?

— Ако вие нахлуете през България, всичко е наред! Ще си вземете каквото искате, заедно с тютюните, и всякакви преговори с мене и господин Карасулиев са излишни.

— Нашата армия не е такава.

— Не знам каква е, но съдейки по това, че офицерите й са бизнесмени, значи няма да се интересува само от територии и демокрация!…

— Проникновен човек сте, господин Скарлатов. Както вървят обаче работите, планът на Чърчил може би няма да се осъществи, въпреки че аз лично съм за удар през вашия полуостров и не крия личната си полза от това. Но има и нещо друго, касаещо лично Вас…

— Любопитен съм да чуя.

Карасулиев остро погледна Гордън. Внезапно той се спря, усмихна се и после каза:

— Впрочем ще имате време да разберете колко много Ви ценим…

— Вие сте вторият човек, който ми се признава в любов, откакто съм в Константинопол.

По-нататък мистър Гордън разказа подробно каква е ситуацията с тютюните на американския пазар. Чувствала се остра липса на ориенталски тютюн. Запасите били изчерпани. А точно сега консумацията се увеличила, особено в армията. Но всички предпочитали марките на цигари с ориенталски тютюн. Цената му отскочила неимоверно. Мистър Гордън даде някои данни. В заключение каза, че са готови да изкупят каквито да са количества тютюн. Скарлатов набързо пресметна какво са изкупили, наличието в складовете и като ги умножи по цената, разбра, че сделката е огромна и лъвска. Когато след полунощ си тръгнаха, и тримата бяха доста пияни.

На сутринта Скарлатов стана с натежала глава. Малко нещо си спомняше от снощния разговор. Събуди го Карасулиев.

— Хайде, Борисе! След час започваме съвещанието!

— Какво съвещание?

— Не помниш ли? Какво правиш, Борисе! Ти трябва да докладваш! А също и да подпишем договорите!

Малко по малко в съзнанието на Скарлатов започна да проблясва.

— Йосифе, една кана кафе. След петнайсет минути съм готов!

Набързо взе душ и се облече. После пиха кафе и главата му се избистри.

— Къде ще направим съвещанието?

— Тук, в твоя апартамент.

— Ще ми трябва карта на Балканския полуостров.

— Мисля, че имам такава.

Мистър Гордън закъсня. Когато влезе, Йосиф точно наместваше картата. Този път преминаха направо към деловата част. Скарлатов започна пръв. Говореше стегнато, без излишни думи. Заведе двамата при картата.

— Ето, това тук е Дедеагач. Точно в ъгъла на границата. Пристанището му е малко, а морето строго охранявано от немски военни катери и подводници. Пътят през него е невъзможен.

— Господин Скарлатов, тютюните в Дедеагач ли са? — попита Гордън.

— Само малка част. Нямаме достатъчно складове там. Но в няколко месеца ще построим.

— А защо веднага не почнем пренасянето?

— Мистър Гордън. Първо, няма транспорт! По море е невъзможно! Ето погледнете… Разстоянието от Дедеагач до Турция е само около трийсетина километра. Най-близкото населено място е Енос. Но тук преградата е река Марица, която се разлива преди влизане в морето. Мостовете са нестабилни, дървени. Ще трябва да се укрепят.

— Да опитаме първо с това, което е вече складирано.

— Мистър Гордън. Говорите като непрофесионалист. Е, добре. Даже да изнесем тази малка част, как мислите, германците ще дремят? И после край на останалото!

— Какво предлагате?

— Акцията трябва да започне и свърши в няколко дни. Да се подготви детайлно. Да се струпа транспорт от сто, двеста, триста камиона. И понеже нямаме бензин, вие да уредите на турска територия снабдяването им. Помислете каква огромна организационна работа предстои! А питам се, дали изобщо е възможно да намерим такъв транспорт?… Повечето превозни средства, включително и леките коли, са мобилизирани за нуждите на армията. За останалите се води строг отчет. Бензинът се раздава в съвсем малки количества с купони. Кажете ми, как на едно място за кратко време да се струпа такъв транспорт?…

— А не може ли да се вземе от армията? — каза Карасулиев.

Както винаги Йосиф, който внимателно следеше мисълта на Скарлатов и трескаво разсъждаваше, напипа веднага същността на въпроса. Той също мислеше, че единственият изход е войсковият транспорт. На Гордън не беше ясно какво значи това, но Карасулиев добре си даде сметка за всички трудности.

— Не сме завършили и с манипулацията на тютюна от тазгодишната реколта. А тя е много повече от наличните количества в момента.

— Е добре, господин Скарлатов. Кога и след колко време смятате да започнете акцията?

— Вероятно в края на лятото…

Гордън подсвирна.

— Ще бъде късно, твърде късно…

— Това е реалната обстановка. Германците са силни и все още владеят положението на Балканите.

— Но там е вашата армия, господин Скарлатов!

— Оставям на Йосиф да обясни детайлите. И последно. Акцията е възможна само в периода, когато всичко ще почне да се разпада. Когато немците побягнат или се готвят да бягат, когато политически България се разклати. С други думи, не знам нито датата, нито времето, но знам при стечението на кои точно определени обстоятелства задачата е изпълнима.

Скарлатов се умори и седна. Йосиф отиде при него. Гордън остана до картата и гледаше, като нещо мереше с пръст. Изглежда се опитваше по мащаба да определи километража между Енос и Дедеагач.

— Днес е вторият ден на престоя ми, господа. Бих искал да свърша, за да ми остане поне време до довечера. Утре сутрин заминавам.

Карасулиев направо се развълнува.

— Чакай, Скарлатов, аз не съм готов с поръчките! Договорите не са подписани…

— Можеше да преминем към четенето им.

Йосиф и Гордън се спогледаха. На Борис му се стори, че го направиха някак си заговорнически. Гордън се изкашля.

— Господин Скарлатов, простете, но не можахме с господин Карасулиев да се споразумеем по някои клаузи.

— Господин Карасулиев може и сам да подпише договорите.

— Не, господин Скарлатов, държа да имаме и Вашия подпис!

— Кога ще бъдете готов?

— Тези дни. Не мога още точно да определя, ще Ви се обадя допълнително.

— Моля да не забравяте, че бързам да се върна и бих желал да замина още утре.

Мистър Гордън нищо не отговори и си тръгна. Останаха сами. Йосиф се държеше неестествено, говореше много и сивите му, със стоманен оттенък очи шареха наоколо и не се спираха на Борис. Той добре познаваше Йосиф. Явно нещо ставаше, което Скарлатов не знаеше.

Таксито, което наеха, ги разкарва целия ден. Ходиха по магазините. Тук Йосиф показа цялата си широта и разбиране. Той купуваше, а Скарлатов само скучаеше. По негова инициатива накупиха цели топове плат, а отделно за Скарлатов ризи, вратовръзки, обувки и какво ли не!… На Фархи намери не само такета, но и готов костюм и половин дузина ризи и вратовръзки. Йосиф каза, че му знае добре мерките. Бил възложил на други хора да купят автомобилните гуми и хранителните продукти.

— Но как ще занеса всичко това в България?…

— Лесна работа, остави на мен!

После влязоха в една типична турска сладкарница и ядоха истинска татлия, на която и двамата бяха любители. Така времето до настъпването на нощта мина неусетно. Прибраха се капнали. Казаха им, че мистър Гордън се обадил по телефона и се извинява, но имал спешна служебна работа и не може да дойде тази вечер.

Сутринта Скарлатов подрани. Беше си приготвил багажа. Влакът тръгваше преди дванайсет часа на обед. Потърси Йосиф. Нямаше и следа от него. Излязъл рано. Скарлатов се ядоса. Йосиф сам пое задължението да уреди билета и всичко свързано с багажа и сега, иска не иска, трябваше да го чака. Разхождаше се из хола и гневът му нарастваше. Карасулиев се върна усмихнат чак след като по сметките на Борис влакът отдавна бе заминал.

— Слушай, ти майтап ли си играеш с мене!

— Водих телефонен разговор с Динев. Той ще те посрещне още на границата. Иначе как ще прекараш този огромен багаж?…

Волю-неволю, Скарлатов се примири. Вечерта пристигна мистър Гордън с договорите и без никакви спорове ги подписаха. Датата беше девети януари. Скарлатов истински се разсърди на Йосиф. Какво ставаше с този човек, та не можа да уреди пътуването му? Отказа да отиде на вечеря. Йосиф съвсем нахално остана до късно в апартамента му. Пиха и двамата. Скарлатов се размекна. Йосиф му разказа колко трудности е преодолял, докато дойде в Цариград от Швейцария. Имало директен самолет за Техеран. Едва намерил място. Пътувал под чуждо име. Страхувал се и от принудително кацане някъде на територията, контролирана от немците, пък и да не ги свали германски изтребител. Сега същото го очаквало на връщане. Разбраха се, че месец преди акцията Скарлатов ще го уведоми, за да може Карасулиев предварително да пристигне в Турция. Преди Йосиф да се прибере в стаята си, Борис му напомни, че трябва на всяка цена да замине утре. Карасулиев обеща и каза, че този път всичко ще бъде наред. Но когато сутринта на десети януари още по тъмно го потърси в стаята, Йосиф бе някъде изчезнал. Билетът и паспортът се намираха в него, който му уреждаше всичко. Той истински се вбеси. До тръгване на влака оставаха броени часове. Сериозно взе да се безпокои. Слезе чак на улицата. Помисли да тръгне сам за гарата, но как без паспорт?!… Карасулиев пристигна, когато влакът отново бе заминал.

— Кажи, куче майчино, защо ме разиграваш?! Какво целиш?!

Йосиф упорито мълчеше. Скарлатов го хвана за раменете и го раздруса.

— Турска пиеса ли ми играеш? Искам незабавно да тръгна!

— Влак има чак утре. Пусни ме.

— Дай ми паспорта! Аз сам ще си уредя всичко!

— Няма смисъл. Всичко е готово за утре, единадесети януари. Ето ти и билета, и паспорта!…

Скарлатов ги взе. Тоя път Йосиф не лъжеше. Погледна го в очите. Той отмести поглед.

— Чакам обяснение за поведението ти!

— Пусни ме да изляза, имам важна работа и ще се върна веднага.

Скарлатов бе обхванат от бяс.

— Отговори ми първо на въпроса!

— Тъкмо затова те моля да ме пуснеш!

Йосиф се бави малко и пристигна с едно още неразопаковано радио. Бързо го извади от кутията и го включи в мрежата.

— Работи без външна антена — каза той. — Германско е. „Телефункен“. Мощен апарат!…

Йосиф намери София. И това, което Скарлатов чу по радиото го ужаси. Тази сутрин в 10 часа София била нападната от шестстотин американски самолета. Населението се евакуира. По непълни данни разрушенията и жертвите са големи.

— Йосифе, ти си мръсник!

Той мълчеше.

— Ти си долен мерзавец! Ти си…

Скарлатов се задушаваше. Дръпна вратовръзката и яката на ризата. Копчетата отхвръкнаха. Отведнъж главата му се замая. Краката му се подкосиха. Почувства как губи равновесие. Хвана се за масата. Беше малка и лека, повлече я след себе си. И после не помнеше нищо. Когато се окопити, седеше във фотьойла целият мокър отпред и над него надвесен уплашеният Йосиф с кана вода.

— Борисе, ще викам лекар…

— Махни се, сатана — уморено каза Скарлатов.

— Борисе! Недей така, моля ти се…

— Ти знаеше ли, че на десети януари ще бомбардират София?

— Не.

— Лъжеш!

— Мистер Гордън настоя още преди да пристигнеш, да си тук за Коледа и да заминеш след седмица най-рано. Чак сега и аз си обясних някои неща.

— Защо не ми каза? Гордън ли ти е по-близък?

— Ти си ми най-близкият човек на света. Повярвай ми, не знаех. Гордън е осведоменият. Ползва се тук с власт, авторитет. Но и той не е знаел точната дата, както разбрах, а приблизително…

Телефонът позвъня. Вдигна го Карасулиев. Беше Гордън. Интересуваше се как се чувства Скарлатов и знае ли новината. Борис го изруга. Йосиф още дълго стоя на телефона. Отговаряше едносрично с „да“ и „не“. После остави слушалката на вилката.

— Искаш ли да излезем на чист въздух?

— Искам първо да те удуша и след това всичко останало! А сега веднага набери София. Аз ще отида в банята да се оправя…

До вечерта те прекараха пред телефона. Връзка със София не получиха.

Първоначалната тревога, която обхвана Скарлатов като буря и го завари неподготвен, постепенно се смени с апатия и безсилие. Затова се остави в ръцете на Йосиф. Излязоха в нощния Цариград. Но скоро се прибраха. Скарлатов остана буден до сутринта. Пи много, компания му правеше Йосиф, но не се напи. Знаеше, че се е случило нещо непоправимо, но размерът на бедствието щеше да определи там, на място. При загасена лампа синьото око на радиоапарата зловещо блестеше в мрака. Съобщенията следваха едно след друго. Този път е бил сринат центърът на столицата. Слушаха и другите радиостанции. Почти всички коментираха голямата бомбардировка над София. А после, рано сутринта, чуха по радиото за ново нощно нападение пак над София. Още по-голямо и по-разрушително. Столицата на България е в пламъци и срината. Скарлатов нямаше сили да се сърди. Гордън се обади сутринта по телефона и искаше да говори с него. Отказа. Йосиф го извини, че не се чувствал добре. Мистър Гордън му пожела добър път, здраве, успехи и дълъг живот. Скарлатов стана. Хвана телефона и искаше да го тресне о земята, но Йосиф му го взе от ръцете. Беше уплашен. Дали сега нямаше да се разрази тази лудост на Скарлатовци, за която се говореше. По-късно дойде и таксито. Багажа с покупките Йосиф оставил още вечерта на гарата. На прощаване Скарлатов не подаде ръка на Йосиф.

— Какво да предам на Яна? — попита той.

— Каквото намериш за добре.

Не си казаха нищо повече. Борис се качи. Влакът потегли. Беше пак сам в купето. Дали има въобще други пътници, попита се той. А после се загледа в унилата, почти пустинна равнина пред Цариград, тук-таме с по някое келяво дърво или храстче, равнината, където са се развили толкова съдбоносни битки, където европейската цивилизация и човешкият прогрес са били сринати за векове наред.

И така, както той изостави своите близки в София и дойде да се спасява в Константинопол, така може би преди пет века неговият прапрадядо Скарлати се измъкнал от разгромената столица на света, за да спаси кожата си и бягайки по същата тази равнина към България, изоставил под турския ятаган баща, майка, братя, сестри, любима… Но ти не знаеше, че ще има бомбардировка в София?!… Какво от това! Важен е резултатът! А той говори против тебе и твоето поведение в такива трагични моменти от човешкия живот, каквито са войната, бомбардировката, и никога, докато си жив, няма да можеш нито да оправдаеш, нито да простиш както на себе си, така и на Йосиф това предателство!… Има само един изход, ако всички твои близки и чиновниците в Банката са живи! Но това е невероятно…

Глава шеста

Към 10 часа сутринта на 12 януари една военна открита кола „Фолксваген-Милитер“, боядисана в защитен цвят, се движеше по Цариградското шосе към София. Шофьорът — млад войник, караше бавно и предпазливо. На задната седалка имаше двама души. Един възрастен полковник и банкерът Борис Скарлатов. Шосето бе заледено, с коловози, а от двете му страни — преспи сняг. Колата трябваше да заобикаля и спира често, понеже срещу нея непрекъснато вървяха хора, които се евакуираха от София — мъже, жени, старци, юноши, деца, здрави и болни — с торби и раници, тикащи детски колички, саморъчни колички или дърпащи шейни, набързо сковани. Най-многобройни бяха железните пружини от легла. Изобретателните софиянци по неволя откриха, че са отлични шейни за натоварване на много багаж. Това бяха последните столичани, които се измъкваха от горящия град. Лека мъгла се стелеше над заледената земя. Витоша не се виждаше и само там далеч пред погледа на Скарлатов, където бе София, като кратер на вулкан се виеше гъст черен дим. Повечето софиянци се бяха изтеглили през гарата, откъдето ги взимаха влаковете. Но колко от тях успяха да се качат?!… Ето защо другите тръгнаха по изходните шосета на изток и запад, север и юг… По думите на запасния, мобилизиран в интендантските части полковник — негов стар познат, бомбардировката над София разкри нещо ужасно: че властта, изправена пред бедствие, показа пълната си некадърност и безотговорност. Резултатът е страшен хаос. Първи побягнаха тия, които народът ги бе избрал или назначил именно за подобна екстрена ситуация — министри, депутати, бивша администрация, политици, последвани от тези, които трябваше пряко да се намесят в бедата — полиция, пожарна команда, войскови части. Всеки спасяваше себе си, воден само от една мисъл, или по-точно инстинкт — колкото се може по-далеч от София!…

И така, както някога след разгрома на бунтове и въстания населението бягаше от турците, сега хората търсеха спасение, без да знаят къде, като разчитаха само на останалите обикновени сънародници. И българският народ намери отново сили да посрещне по села и градове, незасегнати от бомбардировките, своите братя, да ги настани и нахрани, да ги облече и стопли в тази сурова зима. Благодарение на този патриотичен акт жертвите от бомбардировките и евакуацията се ограничиха и не избухнаха епидемии. Така властта, за кой ли път, показа ясно, че е неспособна да осигури живота на поданиците си в истинския физически смисъл на тая дума. Особено покъртителна гледка, по думите на полковника, били болните от Александровската болница, които влачейки се с патерици или носени от своите болни другари, се движели към гарата, падали и ставали в снега, охкали и плачели, зовейки за помощ.

— Две войни съм изкарал, Скарлатов, но такова безобразие никога и не съм помислял, че ще видя!…

Борис мълчеше. Той наблюдаваше подобни гледки още от границата, когато влезе в България. Там не го чакаше Туше Динев. А това бе лоша поличба. И тогава го обхвана палеща тревога. Какво е станало с близките, с Банката, с чиновниците?… И тревогата постепенно се усилваше. Първите бежанци вече се виждаха по гарите, където им раздаваха по чаша чай. Малките, препълнени чакални не можеха да ги поберат и те лежаха върху циментовите плочи на пероните, където имаше навес, а където нямаше — направо на снега — изтощени, смазани, уплашени, обезверени във всичко на тоя свят. Влакът едва се движеше и в Пловдив стигнаха след десет часа път. Там го очакваше телеграма от Туше Динев. Останал жив и толкоз. Началникът на гарата каза, че ще се погрижи за багажа, тъй като влаковете към София все още не вървели. По железниците царял пълен хаос. Пловдив не беше бомбардиран. Отиде във военното комендантство. Оттам му казаха, че телефонната и телеграфна гражданска мрежа не работи. За щастие там срещна запасния полковник и седна в колата. По пътя офицерът му разказа всичко за дневната и особено за нощната бомбардировка, когато целият град горял. Картината, която се разкри пред Скарлатов, бе наистина апокалиптична. Ето докъде се стига с хвалби и мания за непогрешимост, ето докъде води неконтролираната власт!… Една бомбардировка и истината, голата истина, блесна, а тя бе ужасяваща. И той, както останалият български народ, си повтаряше едно и също — мръсни некадърници!… Това бедствие имаше за последица не само скъсването на всякаква връзка между нация и управляващи, но се прибави и едно отвращение към властта, нещо, което изправяше цялата страна пред крах. Къде са нашите водачи?! — бе възкликнал някога почтеният доктор Сарафов. Къде са тия, дето са се нагърбили да ръководят Отечеството и съдбините му?! — питаше се всеки. От психологическа гледна точка това, което по-късно стана на Девети септември, не бе Началото, а финалът на един дълъг процес на разминаване между народ и държава. Отиде си държавата. Остана народът. Защото народът видя пропастта и се спря на ръба в последния миг, като остави тия, които го водеха, сами да скочат в бездната.

Колата спря край Борисовата градина, далеч преди Орлов мост.

— Скарлатов, повече не можем да продължим. Нашият път е към казармата. Ако искаш, ела с нас, а там ще видим…

Борис благодари и даде на войника една банкнота от хиляда лева.

— Нали нямаш нищо против? — обърна се той към полковника.

Последният махна с ръка. Чак тогава войникът взе парите.

Борис слезе на заледеното шосе. Ботинките му, с тънки подметки, се подхлъзнаха. Вдигна яката на балтона и тръгна към Орлов мост. Това, което видя, не искаше после да си спомня… Тези гледки станаха съществена част от кошмарите му в сънищата. София представляваше един изоставен град като развалините на Вавилон и единственият признак на живот бяха пламъците и димът. Тук-таме се мяркаха хора от противовъздушната отбрана с каски на главата, подобно някакви привидения, и изчезваха. Никой не го спря, никой не го заговори. Така, заобикаляйки развалините, той стигна до Банката. Гордото, красиво здание, синкаво-бяло, липсваше. Стърчеше само една стена и от втория етаж висеше наполовина роялът. Тухли, вар, бетон, горящи и пушещи дървени части… Всичко това се стори на Скарлатов като потвърждение за преходността на човешката суета. В часа на истината от нея оставаха парцали и боклуци. Външната филигранна ограда бе изкъртена заедно с желязната порта. Скарлатов се наведе и взе от прахта емайлираната емблема на Търговската банка. А после се покачи върху купчина тухли. Всичко бе рухнало. Изглежда бомбата бе ударила косо зданието. Банковото подземие стоеше здраво. Там взривът не бе проникнал. И странно, в този миг Скарлатов изпита някаква радост, че Банката вече я няма. Трябваше му време, за да осмисли, че съзнанието му не е съвсем в ред и всеки момент може да премине в истерия. Какво значение има зданието, мислеше си той. Добре би било, ако с неговото срутване изчезнеше и Банката. Но това не е така. Банката остава, въпреки че сградата липсва. Та не е ли и тя като човека — тялото изгнива, остава духът… Той трепна, когато чу зад себе си глас:

— Добър ден, шефе. Радвам се, че пристигна жив и здрав…

Беше Туше Динев, облечен с винтяга, голф и туристически обувки. Сините му очи гледаха отблизо някак разсеяно, сякаш не го виждаше.

— Би ли ми казал какво точно се случи с хората?

— Да, шефе. От чиновниците никой не загина. Всички навреме се изтеглиха към подземията на Съдебната палата.

— А домашните?

— Спас, Неда и син им Никола, Бог да ги прости, шефе.

— Но как?!…

Никола бил мобилизиран. Дали му три дни отпуск. Семейството било на вилата. В деня на бомбардировката слезли с колата от Княжево. Неда искала да направи някои покупки за сина си. Не напуснали Банката с останалите. Неда не искала. Една от първите бомби попаднала в зданието.

— Загина и пазачът. Той също не пожела да побегне.

— Къде са?

— На гробищата. Чаках те, шефе. Не дадох да ги погребат.

— А Фархи?

— Той е жив и здрав. Както знаеш, стои на вилата и не я напуска. Но да вървим, шефе…

— Къде?

— На гробищата. Крайно време е…

Двамата тръгнаха пеша. Разстоянието бе голямо. Сега вече можеха да се видят групи войници и доброволци от противовъздушната отбрана, разкопаващи развалините, откъдето все още измъкваха трупове. Към Лъвов мост само едно куче с подвита опашка стоеше безучастно и не мръдна, когато двамата минаха край него. Студът бе силен. Пукаха се водопроводни тръби. От транспорта нямаше и помен!…

На гробищата цареше същият хаос. Стоваряха мъртъвците с каруци и ги нареждаха в дълга редица. Имаше доста народ, учудващо за запуснатия град. Сякаш тук си бяха дали среща и живите, и мъртвите. Софиянци не изоставиха своите близки. Откриваха ги и ги погребваха по християнски, като им отдаваха последна почит. Останалите заравяха в общи братски гробища. Динев не се впусна да разказва перипетиите на бомбардировката, нито как са изровили от развалините на Банката труповете. Но се бе погрижил и лично ръководел изравянето им. Идентифицирането не е било проблем. Намерил даже ковчези, така дефицитни в София. Трупа на пазача дал на семейството му. Двамата с Динев отминаха тълпата, струпала се да познае пострадалите между наредените мъртъвци. Пред черквата имаше много ковчези. Хората сами — по двама, по трима — вдигаха близките си и отиваха нанякъде… Един свещеник обслужваше всички. Беше претрупан от работа. Динев плати на хамали голяма сума, за да вдигнат трите ковчега. Предварително бе намерил място до гробовете на Цвета Скарлатова, Яна Скарлатова, както и на Славчо Кюлев. Ето, мислеше си Борис, мъртъвците се събират… Неда ще бъде близко до Яна и ще има много да й разказва… Динев изчезна някъде. Хамалите станаха нетърпеливи. Чакат и губят пари. Скарлатов им даде по една банкнота. Те се успокоиха. Динев се върна след половин час с възрастния уморен и объркан поп.

— Искам да ги видя — каза Борис.

— Не те съветвам, шефе…

Въпреки студа свещеникът си бършеше изпотеното чело и без никой да го заговори, каза:

— От сутринта не съм седнал… Никога не съм и мислил, че ще извърша толкова много погребения наведнъж… Стигат ми за цял живот!… Да почваме, чакат ме…

— Прочетете само Господната молитва — каза Борис.

Свещеникът се смути и тъкмо да възрази, срещна суровия поглед на Скарлатов и напевно замънка: „Отче наш, иже еси на небесех…“

Когато хамалите вдигнаха първия ковчег, попът вече бе отишъл да чете заупокой на друго място. Ямите в премръзналата земя бяха плитки и по-къси от ковчезите. Наложи се да чакат, докато ги разширят. Накрая ги спуснаха с въжетата. Скарлатов и Динев хвърлиха буца пръст върху всеки от трите ковчега. Хамалите грабнаха лопатите и набързо ги затрупаха. Нямаше повече какво да правят. Взеха ортомите и лопатите на рамо и се отдалечиха. Пред трите пресни гроба останаха Скарлатов и Динев. Последният се прекръсти и каза:

— Бог да прости Неда, Спас и син им Никола…

Гласът му трепереше. Скарлатов сухо забеляза:

— Съвземи се, Динев…

— Това и правя от три дни…

— Поучително е да ходиш на гробищата. Тук разбираш почти всичко, което ти е нужно, за да имаш кураж да живееш по-нататък.

— Не съм съгласен с тебе, шефе.

— Защо?

— Това не е обикновена смърт. Тука тегне прокоба.

— Какво искаш да кажеш?

— Банката, шефе, Банката взе поредните жертви!… Може би идва нашият ред?…

— Е, какво от това?… Всички сме смъртни, само че някои забравят.

След това Динев му разказа подробности. Собственият му апартамент останал незасегнат. Кантората също. За банковия архив не трябва да се безпокои. Всички важни документи са дублирани. Картотеката на Динев със сведенията, събирани в продължение на години като полицай и частно лице, е запазена и евакуирана на сигурно място. Наложи се двамата да ходят дълго и чак някъде в „Овча купел“, в един двор, стоеше колата на Динев. Качиха се и отидоха във вилата. Фархи мълчаливо му стисна ръката. Беше много развълнуван. От прислугата бе останал само старият градинар. Динев се зае с домакинството. Свари топъл чай, сервира го заедно с коняк и тримата седнаха на масата. Фархи не беше никак добре. Държеше се за сърцето и пи съвсем малко чай.

— Господин Фархи, време е да напуснете България… — каза Борис.

— А Вие, господин Скарлатов?

— Аз ще остана последен.

— Нали няма като капитан на кораб да чакате последния миг?

Скарлатов се усмихна.

— Аз съм все пак банкер, господин Фархи. Нашият героизъм се проявява при съвсем други обстоятелства.

Фархи кимна с глава.

— Дано не е прекалено късно, шефе…

— А как практически ще се осъществи напускането на господин Фархи?

— Не е трудно — каза Динев. — В момента властите са объркани. Преди седмица замина група евреи за Палестина. Готвят следващата. Разбира се, успяват да се наредят само най-богатите. Рушветът няма да е никак малък, и то в злато и валута.

— Да не стане като с кораба, когато издавиха толкова народ!…

— Тоя път с влак през Турция.

— Оставям на теб. А Вие, господин Фархи, се гответе. Може би все още ще заварите Йосиф в Константинопол…

— Знам, господин Скарлатов. И все пак ми е тежко да се разделя с България…

— Купих Ви три такета. Багажът е в Пловдив. Динев ще има грижата да го донесе.

— Благодаря Ви, господин Скарлатов.

— А има и други подаръци за всички — и живи, и мъртви… — каза замислено Борис.

Фархи замина за Турция в началото на март.

Пролетта на 1944 година дойде рано. Времето бе слънчево и сухо. Нови валежи нямаше, а това тревожеше целия народ. По всичко изглеждаше, че реколтата няма да бъде добра. Дните преди раздялата с Фархи Скарлатов посвети на проблема по изкупуване на тютюневата реколта и манипулацията й. Фархи беше безспорен специалист в тази област, велик майстор, роден да бъде начело на световен тютюнев концерн, а не на Командитно дружество в малка балканска държава. Скарлатов се постара да научи колкото се може повече от него. В разговорите с този възрастен и тих човек Скарлатов разкри една страна, която и не подозираше. Всичко бе постигнал със самообразование и упорит труд. Владееше до съвършенство немски език, говореше френски и английски, но най-важното — знаеше турски, гръцки, арабски и румънски. Един истински търговец от висока класа!… Беше чел доста, като се вземе предвид колко време отделяше на работата си. Но се интересуваше повече от мемоарната и историческата литература. Познаваше в детайли митологията. Дори имаше куриозен случай. Когато бил в Беломорието, някакви археолози при тралиране на дъното до пристанището в Кавала открили гранитна финикийска стела[274]. Никой обаче не можел да прочете написаното. Това направил търговецът Фархи с учудваща лекота, понеже знаеше староеврейски, а оттам и корените на финикийските думи. Фархи имаше и едно хоби — астрономията. Често вечер на верандата двамата седяха заедно и Фархи му сочеше и обясняваше различните съзвездия. Преди да замине, той се помъчи да му предаде колкото се може повече от своя опит и знания в предстоящата задача по тютюните. Скарлатов се успокои, че няма да е съвсем бос. По думите на Фархи, в лицето на Туше Динев той щеше да има един безценен работник и велик организатор като Неделев, въпреки че не го обичаше. Но всичко това занимаваше Скарлатов между другото, защото основната задача, която си постави в този период, бе да изправи Банката на крака и тя да почне да функционира. Започнаха възстановяването й през април след бомбардировката на 29 март. На бърза ръка разчистиха развалините. Над дебелата бетонна плоча към подземието на Банката направи навес, за да не се мокри. А в обширния й двор за седмица монтираха сглобяеми дървени бараки, топли и уютни. Чиновниците на Банката се бяха пръснали по околните села. Събра тези, които не бяха мобилизирани. Касите бяха издържали на взривовете. Поставиха ги в помещението и ето, една сутрин в началото на май, Банката беше готова за работа. Скарлатов отдели чрез преграда малък кът за себе си, който представляваше директорският кабинет. Сега, когато работеше заедно с чиновниците и ги виждаше всички зад ниските прегради шперплат, чуваше говора им и тракането на пишещите и сметачните машини, той се чувстваше щастлив. Защото Банката бе една идея и за разлика от материалните неща, които имат свое начало и край, тя според Скарлатов беше безсмъртна. Ще се сменят директорите и притежателите, ще се сменят сградите, чиновниците и машините, но Банката като идея щеше да остане вечно, защото както всички велики постижения на цивилизацията — подобно книгопечатането, радиото, транспортните връзки — и Банката бе едно от най-древните и велики постижения на човечеството, част от скърби, радости, възходи и падения, войни и мир, щастие и нещастие, с други думи, част от живота на хората. Бомбардировките над София на 24 и 29 март 1944 година не попречиха на мощната тенденция хората да се завръщат по домовете си. Лека-полека столицата започваше да се съживява. И както винаги първият пролетен полъх на възраждащия се живот бе търговията, а нейните лястовици — търговците.

Глава седма

На 1 юни 1944 година в България се сменя правителството начело с Добри Божилов и се съставя ново правителство под председателството на Иван Багрянов. Но вместо да подготви завой във външната политика на България, за да излезе тя колкото се може по-безболезнено от войната, пак се повтаря историята от края на Първата световна война — България остава на страната на Германия. Безизходица, униние, глад, терор, разруха — ето резултата от втория съдбовен избор на България. Разминаването между народ и управляващи е окончателно. Партизанското антифашистко движение се засилва. Фактически в страната има две власти. Поредната гражданска война е в ход.

На 6 юни 1944 година англоамериканците извършват десант във Франция между Шербург и Хавър. Вторият фронт е създаден.

На 24 август капитулира Румъния, съветските войски застават на северната граница на България.

На 26 август Иван Багрянов съобщава, че България е в положение на неутралитет и правителството нарежда оттеглянето на българските войски от Сърбия. Но те все още остават в Македония и Беломорието.

Същия ден, на 26 август 1944 година, Скарлатов замина за Беломорието, за да оглави акцията по пренасянето на тютюните в неутрална територия. Започна последната битка в неговия живот. По странно хрумване той вместо да тръгне право на юг през Петрич по шосето за Солун, избра един невъзможен маршрут през Родопите. Някаква тъга го бе налегнала и не можа да се пребори с желанието си да посети гробницата на Скарлатови и отдаде последна почит на баща си. Предишния ден в черквата на Софийските гробища направи панихида за майка си Цвета, жена си Яна, Славчо Кюлев, Неда, Спас и син им Никола. Гробовете бяха добре поддържани и всички с паметници — целите в зелена трева и цветя. Двамата с Туше Динев постояха, снели шапки. Дълго гледаха как догарят свещите, забодени в пръстта, и всеки мислеше за това, което безвъзвратно е минало, за хората тук, с които бе протекъл животът им. На другия ден тръгнаха. Туше Динев се бе погрижил за резервен бензин, поставен в три туби в багажника. Колата караше той. На задните седалки натовари хранителни продукти. Ключа на вилата оставиха на градинаря, който щеше да се грижи за всичко тука. А Банката временно пое главният счетоводител. Когато напускаха столицата, Скарлатов накара Динев да спре на височината на Цариградското шосе, слезе от колата и дълго гледа към София, трептяща от лятната мараня. По пътя за Пловдив нямаше почти никакви автомобили. На мостовете стояха военни постове. Те преминаваха сякаш през окупирана страна. После отбиха по планинското шосе. Движеха се бавно и Динев съсредоточено караше по многобройните завои и серпентини на тесния изровен коларски път. Скарлатов гледаше величествените гори отляво и отдясно, спускащи се стръмно от склоновете, а горе на върха се виждаха синкави гранитни скали. Под пътя шумеше потокът, обрасъл с висока папрат, и през нея блясваха като в огледало отразените от вировете слънчеви лъчи. Минаха през дъговидния древен каменен римски мост, а после се ширна поляна с малки дървени къщички и тухленото здание на лесничейството. Край пътя в правилни кубове бяха подредени борови трупи, напечени от слънцето, ухаещи на смола. След лесничейството автомобилът пак заизкачва серпентините. Мощният мотор виеше и когато превали поредната височина, излязоха на голото било. Тук Динев спря. Радиаторът кипеше. Слязоха на тревистия хълм, откъдето вдясно се виждаше бяла черквица, заобиколена с кръстовете на гробовете, а зад нея се издигаше романският купол на красивата гранитна гробница на фамилията Скарлатови. Поляната се спускаше долу, където течеше буйната планинска река с накацали къщички върху двата й бряга. А високо над селото, сред скалите, като рицарски замък се открояваше внушителната старинна сграда на Кале-сарая. Древната резиденция на Скарлатови бе заобиколена с висок дувар, изграден от каменни блокове. След селото долината се разширяваше. Там бяха ливадите, нивите и бахчите в правилни, геометрични фигури, каквито са тия на добре обработваната земя. Вдясно на обширната поляна пасеше стадо говеда, чиито звънци огласяха долината. От отсрещния хълм се спускаше селянин. Той дърпаше за оглавника натоварен с дърва катър. А там далеч, на юг, отново се извисяваха сините върхове на Пирин, огрени от високото слънце, вдигнало се в своя зенит. Тръгнаха към черквата. Беше заключена. Динев искрено се огорчи и въздъхна.

— Жалко… — каза той.

— Защо, да не си решил да ставаш православен?

— Не, шефе. Не съм от тия, дето бързо си менят и вярата, и чувствата… Но съм запазил оттука много хубав спомен… Дано е още жив… Благословен човек!…

— Кой?

— Клисарят. Когато за пръв път отидох в Скарлатово, спрях тука, както сега… Черквата беше отворена и влязох от любопитство. Той я почистваше. Беше един дребен, възрастен селянин, много спретнат. Аз мълчах и я оглеждах. Тогава той спря да шета и ме попита: „Ти брат во Христе ли си?“ Имаше толкова доброта и приветливост в израза… в гласа му, че почувствах как топлина обля сърцето ми…

— И какво му отговори?

— Да, казах аз.

Скарлатов отново се учуди, за кой ли път, на полицая Динев и човека Динев… А ти как би отговорил на клисаря? — попита се той. — Не зная. По-скоро не бих посмял да кажа така… Скарлатов не беше нито религиозен, нито войнстващ атеист. Винаги твърдеше, че вярва, като Ботев, в Разума. Но именно заради него не можеше да се примири, че заедно с тялото изчезва и Духът. Той упорито си доказваше, че така или иначе Духът не може да изчезне. Оставя някакви следи в съзнанието на хората и може би по тоя начин продължава да живее?… А непотребното от него се стопява. Иначе и не би могло да има човешка история, традиция, памет, или както искаш да го наречеш!… По този начин великите религиозни гении оставяха на човечеството своите дълбоки следи. Но същото е и с историческите лица — и със злодеите, и с човекомразците. Значи, че човекът си е отишъл, останал е Духът!… Даже най-нищожното създание на земята оставяше някаква, макар и едва забележима следа, която се вливаше в тази на другите хора и се превръщаше в пълноводна река, и всичко това представляваше общото съзнание на човечеството. Затова и той, Скарлатов, отдаваше почит на своите близки. Макар и в тесен човешки кръг, и те бяха оставили своето „аз“, за да го помнят и предават по-нататък живите. Но дали е така?…

Двамата дълго стояха мълчаливи пред желязната врата на гробницата.

— Няма ли да слезем в селото? — попита Динев.

— Ако съдбата е решила, все някога ще отидем и там… А сега да тръгваме!

Двамата се качиха в колата и потеглиха обратно по коларския път. Моторът не бе охладен, но вече се спускаха. Така те пресякоха раздела между Рила и Пирин и излязоха на сравнително поддържаното шосе за юг.

Късно вечерта пристигнаха в Солун, окупиран от германците. Скарлатов не се чувстваше тук добре. Знаеше, че сега вече е на вражеска територия. Прекара една безсънна нощ в хотела. Динев продължи пътя си към Кавала. Върна се на другия ден уморен. Предаде на Скарлатов, че Неделев го чака там. Борис много искаше да разгледа Атонските манастири, но нямаше време. Преди разсъмване вече се носеха по шосето. Динев изведнъж спря колата.

— Какво има? — попита Скарлатов.

— Шефе. След половин час ще трябва да се срещнеш с един офицер от нашата армия. Ще се качиш в неговата кола. Тя е военна и не буди подозрение. Аз ще продължа сам.

— Има ли опасност?

— Да, шефе. Надлъгването или по-точно битката между нашето и немското разузнаване вече има своята история и от ден на ден взима големи размери.

— Дотам ли стигнахте?

— Германците са ни сложили под лупа. Полковникът е командир на моторизирана бригада и е главното лице в играта. Обработен е както той, така и висшите му началници — двама генерали от военното министерство. С тях се зае Неделев. Но военните държат на лична среща с теб. Имат доверие само на теб, шефе.

— За пари ли става въпрос?

— Не знам. Неделев според мен е дал достатъчно. Остатъка ще получат след акцията.

По шосето се зададе немски мотоциклет — тип „Ромел“. Караше го германец в зелена мушама, каска и очила. В коша седеше друг немски войник пред монтирана картечница М. Г. Те рязко завиха точно пред колата на Скарлатов.

— Документи?

Динев подаде своето и на Скарлатов разрешение от германския щаб в Солун. Войникът разкопча мушамата.

Беше топло. На гърдите му висеше знакът на военната полиция. Дълго разглежда двата документа. После ги върна на Динев. Качиха се в мотоциклета и пак така потеглиха. Малко след тях продължиха пътя си и те. Половин час по-късно наближиха песъчлив хълм без никаква растителност, който шосето заобикаляше. Оттам изскочи военна щабна кола и като ги задмина, спря. Динев също. Скарлатов се премести във военния автомобил. На волана седеше млад майор в бойна униформа на танкист. Той обърна колата и сви по един страничен път. Скоро навлязоха в някакво дере. Чак тук майорът спря.

— Господин Скарлатов, имаме малко време. Накратко обстановката е следната: получихме сто нови петтонни камиона „Опел Блиц“ направо от Германия. Обещаваха петстотин, но доставиха само сто.

— Значи ще трябва да се направят повече курсове.

— Това вече е лошо.

— А шофьори?

— Имаме достатъчно както новообучени, така и стари, мобилизирани. С тях е лесно и просто. Ще ги пуснем в нещо като отпуска. Вие ще им платите възнаграждение, нали така?

— Какви са ви отношенията с германците?

— Гледаме се вече с лошо око и се дебнем. Постоянно сме в пълна бойна готовност. Взели сме предохранителни мерки. Корпусът ни е въоръжен с модерно оръжие и техника, но германците са по-силни.

— Кога смятате да дадете камионите?

— При подходящ момент. Военното разузнаване и лично господин Динев ни уведомиха, че немците се готвят всеки момент да се изтеглят на запад.

— А вие?

— Нямаме заповед за изтегляне. Всички смятаме, че трябва да останем тук. Та това са български земи, господин Скарлатов…

— Доколкото схванах, работата зависи изключително от вас.

— Дано, господин Скарлатов. Освен това и цялата граница с Турция е под наш контрол. В подходящия момент пречки с пограничните застави няма да имаме. Дадох заповед на сапьорите за ремонт на дървените мостове над Марица.

— Вие знаете, майоре, че се отнася до едно важно дело — да не оставим материални ценности в ръцете на немците. Това е и патриотичен дълг!…

— Да, господин Скарлатов. След акцията с тютюните ще направим всичко възможно да прехвърлим наличността от военните складове в стара България. Останалото ще запалим, ако започнем военни действия с немците.

Майорът решително му хареса. Отговаряше на въпросите смело и бодро. Не личеше никакъв страх, а даже възбуда от предстоящите събития, чийто повратен смисъл явно разбираше добре. Беше един от образованите и знаещи занаята си офицери. Сега гореше от нетърпение да се счепкат със силен противник. Скарлатов добре познаваше тази възбуда пред решителна битка.

— Тогава аз ще чакам вашия сигнал.

Майорът замълча. Иска още нещо да каже, помисли си Скарлатов.

— Говорете, аз Ви слушам.

— Господин Скарлатов, дисциплината в армията не ме задължава да говоря по въпроса с Вас, но господа генералите ме помолиха и аз приех тази мисия. Става дума за пари.

— Ще бъде точно изпълнена уговорката с господин Неделев.

— Изглежда не са се разбрали докрай. Те настояват двайсет и пет процента от възнаграждението да им се изплати в швейцарски франкове, и то в чужбина.

Ето, мислеше Скарлатов, лешоядите взеха да се събират… Той предварително знаеше, че мечтата на Йосиф да изядат сами баницата е нереална. Трябваше да дават късове от нея на тия, които нито са сели, нито са жънали. Но все пак лъвският пай щеше да остане за тях. А дори нищо да не останеше, поне нямаше да отиде в ръцете на немците!… Скарлатов едва сега започна да си дава сметка в каква сложна обстановка попада. Дали щеше да издържи на напрежението?…

— Отговорете на генералите, че съм съгласен. Същото се касае и до Вас!

— Господин Скарлатов, не се нуждая от валута, а от левове. Имам две деца. Искам да купя хубава къща в Бояна. Дадох вече капарото.

— Тогава, майоре, ще наредя да Ви се изплати остатъкът още днес, независимо че акцията не е завършена.

— Сърдечно благодаря, господин Скарлатов. Парите да се преведат на жена ми. Къщата ще бъде на нейно име. С мене могат да се случат и неприятни неща…

Офицерът се усмихна.

— Така да бъде! — каза Скарлатов.

Двамата се качиха в колата. Майорът караше този път бързо и нервно. Стигнаха в Кавала пред модерна двуетажна вила. Чакаха ги Неделев и Динев. Борис отиде в определената му стая. Взе душ и се преоблече в бял шантунгов костюм и бели ботинки. Почувства се лек и ободрен. После обядваха в трапезарията. Прислужваше им една мълчалива гъркиня на средна възраст заедно с малката си дъщеря. Трапезата бе богато отрупана с плодове и ястия. Неделев явно живееше комфортно и не чувстваше липсата на нищо. Виното бе гъсто и сладко. Докато ядяха, не проговориха нищо по деловите въпроси. Вратите към верандата бяха широко отворени и оттам идваше типичният дъх на солената морска вода. Долу се синееше Егея… Вилата на Неделев бе разположена високо. Кавала представляваше град, построен като амфитеатър със сцена — морето. След като се нахраниха, Скарлатов се оттегли в прохладната стая със спуснати дървени капаци. Спа тежък сън до 6 часа следобед. После отново взе душ. Неделев и Динев го чакаха готови, също в светли костюми. Скарлатов не сложи сако, а остана по риза. Качиха се на колите и потеглиха към развалините на античния град Филипи, недалеч от Кавала. Скоро пристигнаха и слязоха да ги разгледат. Под лъчите на залязващото слънце отломките стърчаха като самотни часовои, все още запазени — бели, мраморни колони с капители. Бурени и изсъхнала трева се стелеха по останките. А там, в дъното, се виждаше красива сграда. Първо отидоха да разгледат нея. Беше единствената в света запазена древногръцка вила, която професорът по археология, а сега регент на България Богдан Филов възстанови. Наистина беше много хубава. Долу, по камънаците, претича едно гущерче, спря се, изплези тънък език и гушката му пулсираше от бързото дишане. После изведнъж се скри.

— Господин Динев, бихте ли ни оставили насаме с господин Скарлатов?

— Да, господин Неделев.

Той се оттегли. Слънцето залязваше. Скарлатов седна върху една мраморна плоча. След кратко колебание Неделев постла кърпичка и седна до него. Погледна го със заспалите си очи и каза:

— Борисе. Идваш точно навреме. Утре заминавам.

— За Божи гроб и ще ставаш хаджия?

Но Неделев не разбра сарказма и продължи със своя равен, глух глас:

— Отивам в София, а оттам заедно със семейството си в Швейцария.

Това наистина бе новина за Скарлатов. Значи плъховете и на неговия кораб бягаха…

— А защо избра Швейцария?

— Защото имам за там виза и ще мога да се измъкна, преди немците да ме докопат. Ще пътуваме със самолет.

Скарлатов искрено се изненада. Неделев да остави тук цялото си богатство от мини, фабрики и да замине с два-три куфара?!… Сигурно в тия години не е спал и е натрупал достатъчно в чужбина…

— Страх ли те е? — попита го Скарлатов.

— А теб?

— Не бих казал…

— Руснаците са на нашата граница. Въпрос на дни, а може би на часове…

— Но ти изоставяш всичко, за което толкова милееше.

— То и без това е загубено и само едно чудо ще го спаси. Това е рискът на индустриалците и на всички големи притежатели на недвижимо имущество. За съжаление нямах никакъв талант за банкови операции. А болшевиките ще вземат всичко!

— И това е някакъв довод…

— Разчитам на тютюните. Много разчитам…

— Тогава остани и проведи акцията докрай.

— Не, Скарлатов. Аз бях дотук. Дойде твоят ред. Отдъхнах си, като те видях, и сега с трепет ще наблюдавам отдалеч как ще се справиш.

Скарлатов си даде ясна сметка, че за тия години и особено последните месеци в този заспал, студен и пресметлив човек се е извършил прелом, какъвто той не бе очаквал от него. Ето по какво се отличава големият бизнесмен от останалите. В тежък момент той изхвърляше от потъващия кораб материални ценности — плода на цялата си съзнателна дейност, за да запази живота си и този на близките. Скарлатов беше сигурен, че и там, в Швейцария, Неделев ще почне отначало скромно, а после с размах и ще създаде други фабрики и предприятия, защото това бе неговата същност. Където и да се намира, да създава! Добре би било в България да останат хора като него… но и други, които да могат да ги оценят. Логиката на събитията обаче се очертаваше такава, че решението на Неделев бе единствено правилно. Борис въздъхна и каза:

— Сбогом, Неделев.

Двамата станаха от камъка. Неделев отвори доколкото можа очите си. Дълго държа ръката на Скарлатов. За човек като него това бе върховен израз на чувства и Борис го оцени. Вечерта се разделиха рано, всеки по стаите си. Когато Скарлатов стана, Неделев беше вече заминал. Пиха кафе заедно с Динев в трапезарията.

— За днес каква е програмата? — попита Скарлатов.

— Делова среща с господин Папаниколау.

— Слънцето вече се вдигна. Ще бъде горещо. Не можем ли веднага да почнем?

— Помислих и по това, шефе. Имаш ли нещо против, ако отидем на остров Тасос и там да разговаряме?

— Отлично!

Слязоха пеша до пристанището. На кея ги чакаше военен катер. Мичманът помогна на Скарлатов да се качи. Динев с двама моряци пренесе на катера кошници с хранителни продукти и две дамаджани. Отделно даде няколко кашона цигари и голям пакет продукти на мичмана и моряците. Моторът заработи. Катерът потегли, оставяйки следа по огледалните води на залива.

Глава осма

Съвещанието на остров Тасос бе най-малкото странно… Участниците му — по бански костюми и хавлии — се събраха на плажа един по един. Само Скарлатов и Папаниколау бяха напълно облечени в бели костюми. Присъстваха и двама тютюневи експерти. Единият особено се хареса на Скарлатов — млад човек със спортна фигура и загоряла кожа, излъчващ енергия и добро настроение. Третият експерт бе останал в Дедеагач. Последен с катера пристигна майорът. Бяха седнали в края на маслинената горичка, откъдето започваше ивицата на плажа. Пясъкът бе груб, почти каменист, но имаше няколко дървени скари. Там наблизо стърчаха развалините на древногръцко светилище. Колко много гърците са били свързани с морето! Повечето светилища бяха разположени край великото Средиземно море, обединило толкова много народи, по чиито сини пътища цивилизацията тръгна бавно, а после все по-бързо и бързо, през хиляди мъки и страдания към целия свят…

Пръв докладва майорът. Камионите пристигнали. Автомобилната част е напълно готова. Засега били само 78 „Опел-Блица“.

— Това значи денонощен трафик и при добри атмосферни условия най-малко десет дена! — каза Скарлатов.

— Петнадесет минимум! — възрази Динев. — Графикът бе изработен за 120 камиона.

— Побързайте, господин Скарлатов — каза майорът.

— Имате ли нещо предвид?

— В момента се оформят фронтовете. От едната страна — Солун и околностите. Там са немците. От другата — ние. Командването е дало заповед да бъдем в пълна бойна готовност.

— Ако не е тайна, какъв е планът в случай на конфликт?

— Ние с нашите части ще се постараем да отрежем немците от Халкидическия полуостров, за да не се измъкнат.

— А те?

— При тях е по-сложно. Те имат гарнизони по всички егейски острови. Особено е голям този на Крит. А нямат достатъчно морски и въздушен транспорт. По сведения на военното разузнаване още не са получили заповед за евакуация.

— А тук?

— Нямат достатъчно сили и не искат да ги пръскат. Фактически са обградени отвсякъде. Вероятно в крайния етап ще се помъчат да се измъкнат през Югославия.

— Значи ли това, че ние в момента контролираме Дедеагач и пътя до турската граница?

— Засега. А какво ще стане в близки дни, не знам… Ето защо час по-скоро трябва да започнете, господин Скарлатов!

— Камионите кога ще бъдат на наше разположение?

— Една част още утре.

Туше Динев с няколко думи очерта положението с гражданската власт в Беломорието. Засега все още функционира. Гърците, по негласно споразумение, мируват и изчакват, благодарение на господин Папаниколау. По свои канали е постигнал съгласие от партизаните в околността да не ги нападат. Обяснил им е акцията и няма да пречат. Папаниколау седеше мълчалив, сякаш не участваше в обсъждането. Говореше добре български, както и всички в този край, но явно се отделяше от останалите — слаб, тънък, с побелели, гладко причесани назад коси и живи, изразителни черни очи.

— Господин Папаниколау, имате ли да изкажете свои съображения? — попита Скарлатов.

Папаниколау трепна. Той си мислеше нещо свое.

— Не, господин Скарлатов. Каквото направихме, направихме!… Останалото е в ръцете на Бога…

Откакто беше тук, в Беломорието, Борис непрекъснато се сблъскваше с тази примиреност на хората. Увлечени от урагана на войната, вдигнати от него като прашинки във въздуха, те се бяха оставили на стихията, надявайки се да оцелеят.

Майорът стана. Върху фона на синьото и спокойно като огледало море той изглеждаше до развалините на светилището като изваян.

— Аз тръгвам. Имам важно военно съвещание в танковата бригада. Ще ви изпратя обратно катера.

— Благодаря, господин майор.

Сега Скарлатов се обърна към експертите — проверени и сигурни хора, по думите на Динев. Този, който отсъстваше, бил комунист, но по принцип бил съгласен с акцията. Заговори младият и весел мъж.

— Ние, пловдивчани, господин Скарлатов, сме с Вас. Балите са свалени под навеса на открито. Наехме и хора за товарене. Плащаме им в момента без да работят, за да ги задържим. Господин Динев уреди и специални хранителни дажби. Доколкото можахме, се снабдихме и с товаръчна техника. По наши изчисления за камион ще е необходим половин час за товарене. Аз ще бъда в Кавала, другарят ми в Дедеагач, а третият, дето го няма тук, е в селото, където са главните складове.

— Отлично.

— Имам още един въпрос, господин Скарлатов. Ще Ви трябват ли хора за разтоварване на камионите в турска територия?

— Не, оттатък си знаят работата. Дано организацията им е като вашата!

— Дано, господин Скарлатов.

Другият, по-възрастен експерт не взе участие в разговора, но следеше всяка казана дума.

— И последен въпрос, Динев. Кога можем да започнем?

— Още тази вечер. Поначало целият трафик ще бъде нощен, иначе рискуваме повече. По уговорка с майора камионите ще бъдат със затъмнени фарове. Той така ще разположи своите танкови части, че вечер немците да нямат коридор по шосетата към нас и турската граница.

Съвещанието свърши. Всички си тръгнаха. Техникът набързо се изкъпа. Когато излезе на брега, мина край Борис и каза:

— Морето е топло като мочка. Няма ли да опитате, господин Скарлатов?

Той кимна отрицателно. По странна асоциация си спомни, че това море е свързано с нещастия в неговия живот.

— Няма ли да дойдеш в гостилницата? — попита Динев.

— Вие вървете, аз ще поседя още малко…

Останал сам, Скарлатов съблече сакото и легна на дървената скара. Подпря си главата с ръка, за да гледа морето, простряло се пред взора му чак до неясния, забулен от изпаренията хоризонт… Ето, вече идваше краят. На какво? На войната, на разделението между хората, на ужасите?… И пак, както в древността, някъде на хоризонта ще се появи първото бяло платно на кораб, тръгнало от съседния остров, за да донесе теракотовите съдове с маслинено масло и вино или слитъци мед и жито от Понт Евксински. И хората щяха да го посрещнат на пристанището радостни и щастливи, че вече могат да пътуват, да се свързват помежду си… Скарлатов не се съмняваше, че след войната ще стане точно така. Но ти какво ще правиш?… Каквото всички! Ще се радвам!… И изведнъж разбра, че тук, на брега, е краят на неговата кариера като банкер. Отново в ума му изплува стаичката с дървена маса, стол и легло, етажерки и мечтата през целия му живот — да напише книга върху механизма на обществото, погледнат през призмата на търговията и финансите. Сега, за разлика от друг път, в мечтите му се появиха море, бряг и маслинена горичка, а може би и лозе… Той си спомни едно от писмата на Юлиан Вероотстъпника[275], този император-философ, може би втория в историята след Марк Аврелий. Той описва малкото имение край Босфора, което подарява на свой приятел. Как би желал писмото на Юлиан да е до него и той да притежава това скромно имение, където да прекара остатъка от живота си в малко труд за насъщния и най-вече в работа на дървената маса, а в свободното време да отиде до морето, да се изкъпе или да му се любува. Да наблюдаваш морето от брега е величествено. То те смирява, поставя те на мястото, където си действително. Няма по-добро училище, което да те подготви спокойно и достойно да посрещнеш смъртта, от морето, каза си Борис. Ако ми остане тази възможност, аз ще живея край морето в малка, скромна къщичка сред лозе. Но даже тази скромна мечта той, банкерът Борис Скарлатов, годен да купи цяла крайбрежна ивица и я застрои с огромни хотели, сега не вярваше, че може да я постигне. И какво? Трупа пари цял живот, трупа и…? И както винаги, си отговори честно и правдиво. Накрая — нищо! Идва смъртта. И когато се запита дали се бои от нея, този път си отговори, че не се бои вече. Банкерът Борис Скарлатов разбра, че житейската му комедия, изпълнена с толкова много суета, е свършена. Останалото би било като при дългите, повтарящи се финали от увертюрите на Росини, докато все пак в края настъпва мигът на вечното мълчание. Борис чувстваше, че е така, но както всяко чувство, той не можеше да го изрази точно с думи. Останалото бяха подробности…

По пътеката откъм горичката тичаше младият тютюнев експерт.

— Господин Скарлатов, катерът дойде.

Борис стана от скарата. Наметна сакото, хвърли последен взор към морето и закрачи след експерта.

Вечерта един по един взеха да пристигат камионите при складирания тютюн. Работниците не говореха. Товаренето вървеше бързо. Туше Динев и тютюневите експерти бяха изцяло погълнати от работа. Майорът дойде при него и запали цигара.

— Господин Скарлатов, възбуден съм като пред бой. Не предполагах, че изнасянето на тютюните е толкова емоционално зрелище…

Скарлатов нищо не каза, защото знаеше, че всичко, свързано с печелене на пари, е завладяващо.

— Камионите ще тръгнат веднага след товаренето.

— Няма ли да бъдат в колона? — попита Борис.

— Не, господин Скарлатов. В колона ще се съберат едва пред устието на Марица. Така може би ще заблудим немците.

Скарлатов мислено се съгласи с майора. Всъщност той вече бе излишен. Останалите участници си знаеха отлично работата. Но не му се спеше и остана, докато се натовари и последният камион. Туше Динев се приближи.

— Шефе, аз тръгвам с моята кола. Дано Бог ни запази!…

Той се прекръсти. Това е лош знак, мислеше си Скарлатов. Винаги когато работите са извън възможността да им повлияе, Динев се обръща към религията.

До сутринта камионите направиха още един курс и изнесоха партидата от Кавала. Динев се върна последен. Минал на турска територия. Там го чакали Карасулиев и Фархи. Организацията оттатък била отлична. Донесе кафе, шоколад, бонбони, а също и продукти за ядене. Йосиф бе помислил за всичко. И вместо да си почине, Динев изчезна нанякъде. Бави се чак до мръкване. Пристигна блед и уплашен. Остана прав в стаята на Скарлатов.

— Какво има?

— Шефе, връщам се от Солун.

— Как са германците със здравето?

— Засега по-добре от нас.

— Случи ли ти се нещо?

— Срещнах се с моя агент от фирмата Реемтсма. Те са надушили нещо.

— Реемтсма не е толкова страшна. Друго е, ако се намесят Гестапо или военните.

— Но в Беломорието Реемтсма командва всичко.

— Седни, Динев, и говори направо! Имаш вид на болно куче.

— Ако позволиш, ще се разхождам. Иначе ще рухна. Вече трийсет часа съм на крак.

Скарлатов за пръв път забеляза в него страх.

— Би ли направил кафе?

Динев се зае веднага. Докато го правеше, не проговориха. Едва когато поднесе димящите чаши, той седна.

— Е, Динев, в тия години винаги си казвахме неприятностите пред димящия олтар на кафето. Аз те слушам.

— Шефе, трябва да бягаш.

— Това го знам и без тебе. Но аз съм капитан на кораб и ще напусна последен.

— Умолявам те…

— За себе си отговарям аз лично! Ти не си ми настойник.

— Шефе, в името на покойния ти баща…

— Я не говори глупости! Загубил си ума и дума и вече викаш духове!

— Времето ни е преброено, шефе.

— Добре. Ще заминеш ти, без мен! Сипи коняк в кафето!

Динев изпълни желанието му и седна.

— Аз ще остана, въпреки че е безсмислено.

— Не! Ти ще заминеш! И не приемам никакви възражения!

Динев беше напълно разстроен.

— Шефе, винаги си постъпвал към мен благородно. Аз няма да мога никога да ти се отплатя.

— И не желая. Направи ли досега нещо по твоя въпрос?

— Какво да направя?!… Оставям в София кантората и апартамента. Те не струват колкото моя живот. Всякога съм знаел, че съм пътник. Затова и не се ожених.

— Не съжаляваш ли?

— Не. Сам човек понася по-добре нещастията.

— Във Франция ли ще се установиш след войната?

— Не знам, шефе. Но ще те чакам и ще дойда при теб, където и да си.

— Къде, на небето ли?

Динев нищо не отговори и дълго мълча. Накрая каза:

— Много велики дела на този свят са рухвали на финала. Сякаш тогава човекът, който трябва да действа, става апатичен, изчерпва се. Така е било и при Наполеон. Изпаднал в странно бездействие след битката на народите край Лайпциг…

— Не знаех, че Наполеон ти е бил идеалът.

— Не. Но кой човек на тая земя не е искал да бъде на негово място? Аз обаче знаех своите възможности и никога не съм ги прехвърлял.

Скарлатов кимна с глава.

— Тогава, Динев, иди да се приготвиш.

Той стана объркан.

— Това ли са ти последните думи, шефе?

— Искам да остана сам — каза Борис.

Динев тихо излезе от стаята. Навън бе нощ. Скарлатов застана на прозореца. Тъмнината беше непрогледна. Той чу познатия шум от двутактовата кола на Динев. Скоро ревът на мотора се изгуби и остана да се носи равномерният тих плисък на вълните. Скарлатов наля в една чаша коняк. Почувства се отпаднал, уморен и без всякаква мисъл в главата. Симфонията на Хайдн със свещите лека-полека завършваше. Предпоследният оркестрант беше духнал своята и изчезнал в мрака. Скарлатов се огледа. Наистина беше останал сам.

Същата нощ младият тютюнев експерт дойде да го вземе със своята кола. Сега той му беше шофьор. Скарлатов се радваше, че ще пътува с този весел мъж. В следващите дни почнаха изнасянето на партидите от селото край Дедеагач. Докато пътуваше, мислено избираше мястото на Юлиановото имение с маслинената горичка и лозето. Къщичката щеше да построи от отломките на древните постройки, с които бе изпълнена цялата околност…

На 2 септември 1944 година Константин Муравиев състави нов кабинет. Краят бе въпрос на дни…

На 3 септември сутринта по прекия телефон в хотела, който бе прокаран специално от военните за Скарлатов, се обади майорът. Един час по-късно той пристигна с военна кола.

— Господин Скарлатов, идвам да Ви взема. Ще Ви придружа до границата, а после каквото Бог Ви е писал…

— Какво се е случило, майоре?

— Нашата танкова бригада се оттегля по посока на Струмица, за да се доокомплектува и се ремонтират танковете. После вероятно ще започнат военни действия.

Майорът беше възбуден и весел. Скарлатов го гледаше заинтригувано и си мислеше — ето го истинския български офицер. Той знае да се бие и мре. Ако имаше зад себе си мъдри политици, България щеше сега да е съвсем друга страна, а не земя, на която всички останали гледат като на плячка. Скарлатов отказа да тръгне с него. Последният го предупреди, че всеки момент ще започнат евакуация на военните складове и тогава ще вземе камионите. Засега ги оставя все още на разположение. Последната най-голяма партида в Дедеагач изнасяха сравнително бързо. Още с пристигането си там Борис ускори работата и по-голямата част бе вече прехвърлена. На 4 септември решиха да изнасят и денем. Шофьорите, доволни от щедрото заплащане, не жалеха сили. Скарлатов лично заплащаше всеки курс. Същия ден привечер, по нареждане на майора, камионите отидоха към военната част. Скарлатов остана да спи в Дедеагач само с шофьора и колата, които майорът му бе дал на разположение. Събуди се от викове и изстрели на разсъмване. Горяха неговите складове с последните партиди тютюн. Той застана на прозореца и си помисли, че Нерон едва ли е изпитал такова удоволствие при вида на горящия Рим. Някой бе довел работата спешно до великолепен завършек. След малко при него влезе Папаниколау, облечен като за екскурзия с винтяга и голф. Току-що се бе върнал от турската граница. Той напускаше Дедеагач. Съобщи, че с него отиват и експертите. Скарлатов не попита къде. Папаниколау му подаде писмо от Карасулиев.

— Трябва да тръгвате незабавно, господин Скарлатов, докато не е дошла германската военна полиция. Затвориха турската граница. Искрено Ви се възхищавам. Замисълът Ви от начало до край беше великолепен!…

Скарлатов му стисна ръката и се разделиха. Време беше да напусне Дедеагач, но закъде?… Карасулиев също го осведомяваше, че границата с Турция била вече напълно затворена и обстановката напрегната и опасна. Турците струпвали войски за евентуално нахлуване в България заедно с англоамериканците, ако българската делегация за примирие, изпратена в Кайро, постигне споразумение. Въпреки че прехвърлянето му в Турция бе най-добрият изход за Скарлатов, той се зарадва, че то се осуетява. Значи нямаше да напусне България!… Отново го завладя това мощно любопитство да проникне в бъдещето. Някаква силна възбуда го обзе. Бързо прибра малкото си вещи в пътната чанта. Шофьорът я намести. Колата потегли за Кавала. Когато пристигнаха там, завари Динев. Той го чакаше. Борис не се изненада и първото, което узна от него, бе, че днес, на 5 септември, Съветският съюз е обявил война на България. Скарлатов се усмихна, като си помисли в какво положение са изпаднали самозваните български политици.

— Шефе — каза Динев, — убий ме, но не мога да те оставя сам в тая бъркотия. Цял живот няма да си простя!

Борис нищо не каза. Освободи шофьора. Бързо нахвърля дрехите си в куфара. Динев беше напълно готов. Натовариха багажа на колата му и потеглиха към България…

Шосето бе силно оживено от български военни автомобили и мотоциклети. Движеха се близо до тях, за да имат евентуалната им закрила. Скарлатов накратко му описа какво се е случило в Дедеагач. Динев мълчаливо го изслуша. Лицето му стана загрижено. Той каза:

— Шефе, на 6 септември пристига „Ориент-експрес“ от Цариград и заминава през Сърбия за Европа. Това може би е единственият ни шанс все още да се измъкнем легално. После ще бъде късно, руснаците вече ще са в София…

Прав е, помисли си Скарлатов, но нищо не му възрази. Повече почти не проговориха. Късно през нощта пристигнаха във вилата.

Глава осма

На един отдалечен коловоз, някъде към гара „Военна рампа“ до София, се забелязваше странно оживление. Пристигаха леки коли, камиони, мъже и жени с огромни куфари, натоварени като катъри, облечени във всичко, което им е най-скъпо. Лампите на перона не бяха запалени и нещата изглеждаха недействителни, неясни, причудливи. Носеше се и лека есенна мъгла. Първият, когото видяха Динев и Скарлатов, бе Кирил Разбойников. Двете негови познати селски момчета бързо пренасяха багажа му във вагона. Разбойников беше груб и не се церемонеше с никого. Една жена изохка, когато я притисна на стъпалата. Елегантен мъж се изпречи пред него.

— Господине, трябва да се извините.

— Я не се занасяй! — опъна се Разбойников и се напъха заедно с дипломатическото си куфарче.

Динев с два куфара в ръце и Скарлатов влязоха последни от другия вход на вагона. И двамата бяха в спортно облекло. Скарлатов не се разделяше обаче от бастуна със златната глава на орел с тюркоазени очи. Носеше и една пътна чанта. Влакът беше пълен, но изпращачи нямаше. По коридорите не можеха да се разминат от мъже и жени, облечени в скъпи дрехи. Въпреки това имаше нещо много жалко в тази гледка. Разбойников ги зърна от другия край и се провикна:

— Тук, господин Скарлатов… Тук има място…

В тоя момент локомотивът продължително изсвири и влакът потегли. И внезапно във вагона настъпи странна тишина и всеки остана като закован на мястото си. Само габровецът Разбойников продължи да си пробива път с една кошница вътре с кокошка, яйца и коняк и влезе в купето, където се бе настанил Динев. Остави кошницата върху масичката и се обърна към него, но Динев се бе загърнал в якето си и мълчаливо седеше със затворени очи. А малко по-далеч в коридора Скарлатов гледаше през прозореца искрите в тъмната нощ…

По-късно всички се затвориха в купетата си. Но Борис не можеше да заспи. Той стана тихо, мина край спящите, като се мъчеше да не ги докосне, и излезе в коридора. Беше почти празен. Само двама мъже и една жена спяха, седнали върху куфарите си. Той запали пура и тръгна по коридора. В полуосветените купета се виждаха спящите пътници. Други ядяха, а трети тихо разговаряха. В едно от тях Радков, Ризов и Стоянов си бяха навели един към друг главите и си шепнеха като затворници. По-нататък позна разни бивши офицери в цивилни дрехи, депутати, министри… Като калейдоскоп минаваха през погледа му тези лица, сега събрани на едно място, в един влак, бягащи от своята страна, която толкова често и лесно възвеличаваха в разговорите и речите си. Тази Родина, за която с лекота умираха на думи… Динев излезе в коридора и го настигна с разтревожен вид.

— Помислих, че нещо е станало…

— Няма нищо, Динев — каза Скарлатов. — Спи спокойно и ме остави сам.

— Е, шефе, голям късмет извадихме! Това беше последният влак от София.

— Да, последният… — каза сякаш на себе си Борис.

Динев отиде до тоалетната и се прибра в купето.

Един железничар с фенер в ръка тръгна по коридора. Като стигна до Скарлатов, измъкна една смачкана цигара и поиска да я запали от пурата му, но той извади от джоба си златна запалка, щракна и му подаде огън. Железничарят отмина към другия край на вагона. Борис гледаше в нощта, но не можеше да види нищо. Само искрите продължаваха да летят. И изведнъж изпита непреодолимо отвращение, дори почувства в устата си гаден вкус. Господи, какво правя, каза си той. Нима аз ще бъда тоя от Скарлатови, който се отказва сам да избере съдбата си па каквато и да е тя?!… Как може да се оставя на пороя да ме повлече и да потъна в тинята на обстоятелствата?!… Аз ли не искам да видя края на една пропадаща държава, и то край с революция! Толкова отдавна и толкова пъти съм го предричал! Аз трябва да присъствам лично на тази незабравима премиера, защото за добро или зло бях участник в нея, макар и задкулисен…

Скарлатов се извърна и тръгна към железничаря в другия край на вагона. Влакът започна да спира и навлезе в някаква малка гара. Когато Борис мина край своето купе, видя вътре да спят Динев и Разбойников. Отново му се мернаха всички останали чужди и омразни нему лица, още по-отблъскващи в своя заспал вид, с отворени уста или стиснати челюсти… Скарлатов се изправи пред железничаря и гласно изрече:

— И аз пътувам с тия идиоти, аз?!… Скарлатов бяга?! От какво? Защо? Къде?!…

Железничарят не го разбра и се обърка.

— Зле ли Ви е, господине?

В този миг влакът спря.

— Искам да сляза — каза Борис.

— Тук ще стои само минута — отговори той и влезе в съседното купе.

И наистина след миг локомотивът пронизително изсвири. Влакът бавно запотегля. Скарлатов бързо отвори вратата и слезе на земята с бастуна в ръка. Влакът засили скоростта си и след малко светлината на червения фенер се скри зад близкия завой. Той тръгна край гаричката, почти кантон, и видя през прозореца един сънлив чиновник до телеграфа.

— Кога има обратен влак за София? — попита го Скарлатов.

— Нищо не се знае, господине, има голямо закъснение, страхотна каша е…

Без да мисли повече, Скарлатов пресече железопътната линия, изкачи сипея и се изгуби зад него. Едно самотно куче с подвита опашка стоеше в края на перона и го проследи с очи.

Борис се озова пред едно стърнище. Щракна запалката и погледна часовника си. Беше три и половина след полунощ. Небето светеше, обсипано със звезди, които почваха да бледнеят. Беше топло и цареше плътна тишина. Скоро ще почне да съмва… Все ще стигна до някой път… Скарлатов въздъхна с облекчение и закрачи право през стърнището. Изведнъж се почувства лек и свободен като млад студент, когато избяга от Женева, без да се обади никому, и тръгна пеша пряко през планините за Италия, без път, без цел, като птичка божия… Не забеляза колко вървя, колко време беше минало, отмахнал гнета на разума и страха. Така стъпи на един черен коларски път и като походи по него, чу отдалеч шуртенето на вода. Скоро стигна до една голяма чешма като паметник, с бакърен сахан, закачен за верига и голямо каменно корито под чучура. Благословени тия чешми из цялата българска земя, си каза той, построени от майстори и чорбаджии, от даскали и от попове…

Скарлатов си свали винтягата и я положи на камъка. После запретна ръкавите на ризата и дълго плиска лицето си със студена вода. Накрая отпи няколко глътки, извади от джоба си носна кърпа и старателно се избърса. Почувства се съвсем освежен и седна на дрехата си. Отпусна се безметежен и се заслуша в равномерния шум на струята. Развидели се. Тогава долови далечно виене на мотор, което все повече се усилваше и скоро от завоя в далечината се показа камион. Когато наближи, Борис застана пред чешмата в средата на пътя и махна с ръка. Камионът и без това беше забавил ход, леко отби встрани и спря на десетина крачки. Беше много стар и износен. От каросерията се подаваше малко сено. Шофьорът отвори вратата и скочи на земята. Беше висок, слаб възрастен човек с побелели коси, почти старец, но спретнат. Изглежда е мой набор, помисли Скарлатов и поздрави.

— Добро утро.

— Дал Бог добро — отвърна той и отиде право на чешмата. Пи жадно от шепа, а после се изми.

— Май и автомобила е наша възраст — усмихна се Борис.

— Вярно е — каза шофьорът, като се бършеше с кърпата си, — но още върши работа. За къде си?

— За София.

— И аз. Но първо за Перник през Брезник, а после за София. Ако ти уйдисва?…

— Все ми е едно — каза Скарлатов. — През където искате…

Шофьорът седна зад кормилото и запали мотора. Той забеляза, че Скарлатов леко накуцва и малко се затрудни, докато се качи и се намести, въпреки опората на бастуна.

— От коя война? — попита той и подкара напред. Борис веднага разбра.

— От Балканската, в Солун.

— А мене ме раниха при пробива на Добро поле.

Той се разгърди и показа един белег под дясното рамо.

— Три години бях пленник при англофренците. Домашните ме бяха отписали и панихиди правили…

Но не изпсува след тия думи, както правеха повечето хора, особено от неговия занаят, а се замисли. Приличен човек, каза си Борис, изглежда е от село…

— Не Ви ли е страх в тия смутни времена да отивате в планината?

— Не, господине. Каквото има да ми се случи, ще се случи и в полето…

Отново тая примиреност пред съдбата го учуди. В България повечето от обикновените, прости и добри хора разсъждаваха така, както учеха светлите умове на човечеството, и то без да са прочели нито ред от тях.

Пътят беше стар и изровен. Започнаха да се изкачват из серпентините нагоре. Камионът скърцаше с всичките си части, сякаш ще се разпадне. Моторът виеше, пукаше и кашляше, но все пак упорито, метър по метър се катереше или се спускаше в дерета. Скарлатов видя една стара, изпокъсана туристическа карта пред себе си и я взе.

— Не съм минавал по тия места… — каза той.

— Нагоре-надолу, нагоре-надолу… — отвърна шофьорът. — Само в стара България си почивам по шосетата, даже мога да спя и да карам…

Борис разгърна картата и се загледа. Щяха да пресекат Завалската планина, да минат през Трънското и Брезнишкото землище, през борови и широколистни гори, голи баири и високи зелени поляни, долове и сипеи, рекички и поточета, щяха да посрещнат изгрева и изпратят залеза на слънцето — едно непрекъснато разнообразие за окото като полета на пеперудата от цвят на цвят… По пътя шофьорът му разказа, че бил от Своге, но отдавна живеел в Ючбунар, че къщичката му пострадала от бомбардировките и сега се приютили с трите деца и жена си в една съборетина. Занимавал се с ремонт и търговия на автомобилни части. Идвал от Сърбия. Войската се връщала. Полковете се саморазпускали и докарал до Драгоман сума пешаци-войничета. Едното идвало чак от Битоля — жълто и слабо като вощеница, гладно като въшка. Искали да преминат към партизаните заедно с повечето офицери и таман работата да стане, германците ги обградили, командирът на дивизията ги предал на тях, а после се самоубил на плаца пред всички. Вдигнали ги в плен, четири дена ни вода, ни храна. Случайно намерили обелки от картофи и щели да се избият за тях. Добре че сетне влака им нападнали сръбски и македонски шумкари. Голяма пукотевица станала и по мегафон една партизанка викала: „Братя българи, не бойте се, дръжте се, скоро ще ви освободим…“ И ги освободили. Но войничето духнало право към България — къде с каруца, къде пеша, къде с камион…

Скарлатов внимателно го слушаше, без да го прекъсва. Значи разложението е почнало, настъпваше хаосът. Докъде ли ще стигне?…

Пресякоха река Конска и близо до Брезник спряха на здрач в един полуизоставен хан на пътя. Шофьорът не искаше да кара по тъмно и спа върху сеното на камиона си. Скарлатов се просна върху одъра в малка, мръсна и неугледна стаичка на хана, където дървениците не го оставиха на мира цялата нощ. На другия ден и двамата се измъкнаха още преди зори. Борис реши да се разплати предварително и подаде няколко едри банкноти на шофьора. Беше му харесал.

— Вземи…

За негово учудване той отказа.

— За да тръгнеш в такова време през планината, сигурно не ти е лесно. Ще ти потрябват на тебе. Грехота е да взема от притеснен човек…

— Аз имам достатъчно, старче, не съм притеснен, а дори щастлив. Изпий довечера, като стигнеш края на трудния си път, една чаша за мое здраве!

Чак тогава шофьорът взе банкнотите. Скарлатов го помоли да остане в каросерията на въздух, понеже тежко понасяше силната миризма на бензина в раздрънкания камион. Няколко мига шофьорът размисли, после махна с ръка и му помогна да се качи. Скарлатов се настани върху купчината сено и чак тогава разбра колебанието на стареца и защо пътуваше по черни шосета. Сеното, което се подаваше, беше малко, явно за камуфлаж. Вътре аксесоарът бе далеч по-богат… Имаше цяла бала германски парашути, от чието платно ставаха чудесни ризи и блузи. Виждаха се германски военни платнища, бинокли, автомобилни гуми, мраморни кръстове от гробища, красиво изработени австрийски керемиди, вилни черчевета за прозорци, старинни брави и катинари, раници, ремъци и колани… Малкият бизнес на малките хора, въртени, смилани или изхвърляни от мелницата на войната, ловящи се за каквото попадне с надеждата да оцелеят. Скарлатов се усмихна. Хиляди пъти по-честен бизнес от тоя на водачите и касапите в пагони, каза си той.

Отминаха благополучно спящия Перник и стъпиха на софийското централно шосе. Но като поеха към Владая, моторът нещо изхърка и спря. Шофьорът едва успя да застане встрани на пътя и скочи навън. Отвори капака и след малко отиде при Скарлатов.

— Авария — каза той. — Един час ще трябва да го човъркам, докато го закърпя…

Скарлатов изведнъж реши.

— Аз съм близо. Ще си направя една екскурзия пеша през Витоша и ще се прибера дома. Таман да си спомня кога съм бил млад.

И двамата се усмихнаха. Шофьорът му помогна да слезе. Сърдечно си стиснаха ръцете и се разделиха. Докато се спускаше по сипея на шосето, за да поеме по хълма нагоре, той изпита уважение и признателност към този човек, който нито веднъж не го попита кой е, откъде е и какво работи — нещо рядко за българина. Отсреща се белееха десетина селски къщички и над тях към самия връх на планинския склон плътно настъпваше иглолистна гора. Помежду шосето и къщите имаше ивица от мочурливи места, които доста го затрудниха, докато ги прескочи и стъпи на песъчливо-каменистата почва. После, като се опираше на бастуна си, равномерно закрачи нагоре и скоро навлезе в тъмнозеления мрак на боровете…

Глава девета

Сега лежеше задъхан върху лишеите и тревичката на върха и чакаше сърцето му да се успокои. Беше отвикнал да ходи. Почувства пареща болка на едното ходило. Сигурно съм си изранил краката… Но упорито бе изкачил пътеката, която се виеше по стръмнината, обрасла с млада дъбрава, а тук-таме край нея имаше и по някоя нива до коничния връх над селото. Дишаше дълбоко с отворена уста. Усещаше още вкуса на минерална вода в нея. По пътя пи от едно изворче, пред което грижовни ръце бяха направили площадка и обградили с камъни. Земята под тялото му още излъчваше топлината, набрана от летния пек, а небето бе прозрачно като вода, защото слънцето не се бе показало. Познаваше тия места. Бе излизал на разходка, бе обходил и селата… Спомни си за Чуйпетльово. Камбаната на църквичката бе закачена ниско на едно яко приземисто широко дърво и върху нея прочете излетите думи — „Дар на Бога от чуйпетльовци, които ходиха на война и се върнаха живи и здрави“. Трогна се тогава и гърлото му се стегна. Но беше толкова отдавна… Скарлатов се надигна. Малката полянка бе обградена със скали, облечени в храсти. Той се примъкна до една скала, удобно се облегна на нея и зарея поглед наоколо. В близкото долче течеше поток, скрит в гъстата зеленина край него, която пазеше завет. Скромният връх, на който почиваше, бе самотен, чист, едва забележим в пояса от високите планински поляни със сочни треви, цветя и ароматни смрики. Под ливадите бяха пръснати горички от ели и бели брези. В подножието на върха, на една полянка, се белееше малка къщичка — нещо като хижа, нещо като параклис… А в далечината се синееха високо в небето планините на Рила, тук-таме с бели петна — преспите, които никога не се стопяваха. В низината лежеше млечна мъгла и скриваше земята. И отново, както винаги, когато се намираше в планината, го споходи тъжната мисъл за вечния порядък, който се стелеше в безкрая и който е бил преди него и ще бъде и след него. Но това беше особена тъга, за която псалмописецът бе казал: „Добре ми стана, че се наскърбих…“ Да, планината възвишава… Нямам пари, нямам власт, ето ме, станах като птиците небесни… И волност изпълни гърдите му и той за сетен път разбра, че свободата е абсолютната липса на страх… Внезапно храстите и тревите, окъпани в роса, блеснаха и първите слънчеви лъчи искряха в капките с всички цветове на дъгата. Господи, откога не бях виждал изгрева, каза на глас Скарлатов и поднесе лицето си на лъчите. Мястото бе закътано и тук слънцето грееше особено приятно. Миришеше на билки и цветя. Лъхна го тих ветрец… като диханието на Бога, изникна в ума му стихът. Той седеше неподвижно със затворени очи, напълно отпуснат и неусетно някъде потъна… Изведнъж се видя отвсякъде заобиколен с една необикновена зелена материя. Тя светеше не като скъпоценен камък, не като тревата, а като нещо много свежо и наситено. Но най-неочаквано върху тази материя се образува малко мехурче, което посивя и пукна. После започнаха да се образуват много такива мехурчета, които посивяваха и се пръскаха.

Постепенно те се уголемяваха и покриха зелената материя, докато накрая тя изчезна и всичко наоколо посивя. През това време, докато се явяваха и изчезваха мехурите, започна да се обажда отнякъде, сякаш издън земя, дълбок мъжки глас, който ритмично, на равни интервали повтаряше: „Меланхолия на материята, меланхолия на материята…“ И Скарлатов се събуди. Цялото му същество бе обхванато от палещо напрежение и мрачно предчувствие за приближаващо нещастие. Нямаше и помен от безметежния му радостен унес преди съня. И в миг властно нахлуха в ума му без ред, сякаш насилствено, въпросите: Защо се върна? Кому си нужен тук? Кому оставяш Яна? Кому искаш да се перчиш? С какво? Стар и куц? Искаш да умреш смешно — най-безславната от всички смърти?… И той усети, почти видя, как изпълзя отнякъде огромната сянка на страха и закри виделината на душата му. Сърцето му лудо биеше. О, Боже, помогни ми, гласно каза Борис и започна да си повтаря — спокойно, спокойно… Ще помисля, ще разсъдя…

Той не можеше да остане роб на нищожни хора, с които цял живот бе свързан. И като ги видя на едно място, всичкия този измет, който пътуваше, бягаше, който се спасяваше и искаше да се измъкне без да плати, той си каза — винаги си се смятал за мъж. Тогава слез, плати дълга си и стани свободен! И аз се смъкнах от влака… И сега?… Е, добре… Да почнем от плюсовете… В чужбина? Значи избавен, но на доизживяване. Наистина, ще остане богат, ще разхожда внуци из парковете, ще си разказват с Йосиф анекдоти, но ще бъде изместен камък, а не Бог-създател. Ще бъде извън борда, а Търговска банка Скарлатов — един красив спомен… В България?… Ще има демократично правителство, поне в началото… Той винаги е бил заклет враг на фашизма. Доказал го е… Може да бъде много полезен в една разрушена страна с неговото реноме на демократ, с международния си авторитет и връзки на виден финансист. Не, не се лъжи! Историческата практика в такива случаи показва съвсем друго. В очите на масите той ще си остане чорбаджия, експлоататор и нищо повече! А простият човек не може да направи друго, освен да отрича всичко, което е било до него. Ако не отрича, трябва точно да каже кое е лошо, кое е добро, а не може. Няма знания, няма мъдрост. Вместо това — прекалена вяра в нещо неизпробвано, в илюзии и велико нетърпение да ги осъществи незабавно. А и руснаците не признават друг тертип освен собствения си. Това значи радикален прелом с много жертви и България ще повтори в миниатюр целия им изминат път. Но ти може да бъдеш съветник! Имаш такъв огромен стопански и политически опит! Нали и те ще искат да възстановяват, да строят, да експериментират… Да, но не с теб! Няма да ти вярват! От глупост, от предубеждение, от невежество… А и от сектантство! Сблъсквал си се с него. Като едрата шарка в детството то е оставило белези върху политическия образ на комунистите чак до днес. Изключение правят малцина. В идейната представа на мнозинството има само два хълма — на единия стои Димитър Благоев, на другия Бай Ганьо. И сега няма да е по-различно. На едната страна ще бъде Сталин и сие, на другата — класовият враг! Няма демократи, няма неутрални, няма християни… Само комунисти и фашисти! Та кога ли в политическия живот у нас са забелязвали цветовете на дъгата?… Всичко е черно или бяло. Тогава?… Ще се затворя в някоя стаичка и ще напиша най-сетне своя труд, а може би и спомените си… Ще бъда само наблюдател! Има ли по-импозантно зрелище от Революцията?… Пак се лъжеш. Няма да изтърпиш, а и най-важното — няма да те оставят. Ще искат да платиш и за свои, и за чужди грехове. А последните не са малко, ти го знаеш… Много невинна кръв се е проляла, много неправда се е натрупала, следователно и мъст. Не, няма да ти сложат лавров венец, по-скоро трънен… Трябва да имаш предвид и този вариант, най-неприятния! Единствено по тоя начин можеш да станеш вътрешно независим от самия себе си. Няма да бъдеш и Йов, който загубва и богатство, и деца, и здраве, а жена му го изоставя, но той издържа на изпитанията и Бог му връща всичко, защото остава праведен. А ти не си! Но поне смъртта ми да бъде праведна — наведнъж, в миг, без болка и насън… Все пак има още един вариант — да обяснява, да предпазва, да убеждава, с всичко това, което е бил и което е, пък ако няма резултат — грехът да бъде на други, а не негов!… Трябва…

И тук мисълта му се прекъсна от ехото на една дружна песен. То ту заглъхваше, ту се увеличаваше върху талазите на планинския вятър. Мъжки и женски гласове пееха непозната нему приятна мелодия. Скарлатов се надигна и видя група от двайсетина души, насядали в края на красивата поляна, близо до подножието на неговия връх. Тя също бе обградена от големи скали с островчета от зелени храсти между тях. На един висок объл камък седеше мъж в бял костюм, който умерено ръкомахаше, вероятно направлявайки ритъма на песента. Слънцето блестеше в бялата му брада и коси, стигащи до врата. Имаше нещо странно и привлекателно в сияещия бял силует на този старец върху светлосиньото небе. Гледката на насядалите хора около него между пъстрите цветя и треви бе живописна. Скарлатов се взря и се сети… Той познаваше този човек[276]. А и Матов навремето му беше говорил с възторг като за един рядко духовно издигнат българин. Пресата понякога се занимаваше с него. За пръв път чу името му по време на Балканската война. Бил завършил медицина и богословие в Щатите. Като се завърнал, изкарал пет години в пълно уединение и размисъл. Чак след това тръгнал да изучава България и българите цели дванайсет години, като проповядвал новото християнство, християнството не на думи, а на дела и личния пример. Така основал братства. В 1912 година отишъл като лекар във войската и пожелал да бъде изпратен в лагера на холерните, където престоял до края на войната и излекувал много безнадеждни случаи. Оттам Скарлатов му бе чул славата. Първата му и единствена среща с този човек стана по странен начин и затова я бе запомнил…

… Веднъж, като се връщаше от обичайната си разходка през Борисовата градина, случайно мина край Молитвения дом на новото братство. Изпита любопитство и реши да влезе. Вътре имаше беседа и салонът беше пълен. Скарлатов седна на последния ред. Бе пропуснал началото. На катедрата върху малкия подиум стоеше един извънредно чист и благообразен старец. Съвсем като в житията, каза си тогава Борис. Беше среден на ръст, но светло облечената му фигура внушаваше чувство за височина. Имаше правилни, хубави черти на лицето и въпреки че идеше от средата на миналия век, бръчките се губеха в одухотворения израз и меката светлина на големите очи. Гласът му звучеше тихо, ясен и дълбок, с приятен, баритонов тембър. Говореше спокойно, кротко, без никакъв оттенък на насилие върху слушателите, без екзалтация, но с абсолютна и ведра увереност в това, което казва. Изобщо всичко в него излъчваше мир. Той разказваше, че нашата Слънчева система е част от друга, в която има милиони светила. Центърът й е това велико космично слънце, което наричат Душа на Вселената, а други — Абсолютен дух, Първична причина, Бог, Безграничност, Разумно начало, Вечно начало, Висш разумен център.

Цялото пространство е проникнато от разни видове вълни, в това число и мислителни. Слънчевата система се движи към определени съзвездия и се подлага на различни космични влияния. Досега тя е била потопена в едно течение от по-гъста материя. Но вече го напуска и върви нагоре към по-редки сфери. Почва нейният възход. Целият всемир, всичко се движи в една нова посока. Навлизаме в една нова област на Духа. Досега Земята е слизала, сега възлиза и до скончанието на века ще напусне стария си път. Сега сме на демаркационната линия. Приближава една могъща магнетична вълна от няколко милиона волта с голяма бързина. Тази огнена вълна ще преобразува и пречисти не само Земята, но и целия Космос. Затова се казва „Бог е огън всепояждащ“. Едни ще просветнат от него, други ще изгорят. Само Любовта е бронята срещу изпитанията и мъките, която ще ни помогне да бъдем в хармония с трептенията на тази вълна.

Тук старецът замлъкна, а после отново заговори и на Скарлатов му се стори тогава, че той сякаш някому отговаряше. Хората мислят, продължи той, че могат да подчинят Природата, и там е нещастието. Защото това е невъзможно. Не е въпрос да подчиним Природата, а да я изучаваме, за да бъдем в съгласие с нея. Във Вселената всичко се записва. Един ден ще разберем всички стадии, през които сме минали, ще се явят пред нас в живи картини, както и филмът на целия ни живот, който всеки ще види, когато мине Отвъд. Но за да се свърже човек с разумните сили в Природата, той трябва да съзнава тяхното присъствие в нея и да издигне своето съзнание до полето, в което работят — Любов, Чистота, Братство и всички останали добродетели. Никому не е позволено да бъде господар. Гордостта е майка на временни, преходни знания и тя трябва да се замени с достойнство. При Бога ще отидеш не само праведен, не учен, а смирен. Единствено при смирението човек съзнава, че има множество върхове. То именно показва, че си издигнат. Иначе не можеш да получиш божествената благословия. Всички ще бъдат научени от Господа. Пръв, силен, богат — това са стари идеи. Но за да бъдат хората равни, трябва да се обичат. Истинският дом на човека е в душата му. Той няма дом отвън. Физическият свят е проявеният, а духовният — непроявеният. Не че не съществува, а още не се е оформил за нашите сетива. Има много тайни, които остават заключени, защото хората не са готови за тях. Съмнението е малодушие, недъг на душата. Просто трябва да развием психическите си сили, които Висшият разум е вложил в душите ни, и тогава Земята ще стане кърмилница на прекрасни създания. Разликата между тях и бившите хора ще бъде такава, каквато е днес между млекопитаещите и човека. Те ще виждат и отпред, и отзад, и ще излъчват блясък като фигури, огрени от слънцето, и където ходят, ще бъде светло. Новите хора ще четат мислите си и по вътрешен път ще схващат неща, които стават на хиляди километри. Те ще могат да напускат плътта си и да се разхождат по Земята в друго тяло, където пожелаят. Нашата Земя обаче още не е минала изкуплението си. Следващата фаза на човечеството е фазата на ангелите, чието съзнание е тъй пробудено, че светят като слънцето…

Тогава Скарлатов си помисли — този човек е или новоизлюпен пророк, или е мечтател, или е луд… В същия момент мъжът на катедрата наново млъкна. Настъпи пауза, която му се видя доста дълга, после старецът произнесе: „Този човек не е нито новоизлюпен пророк, нито мечтател, нито луд. Друг горе говори чрез него и това, което казва е вярно и ще стане, защото сме в Деня Господен! А сега можете да питате каквото желаете…“ Скарлатов целият трепна и докато другите почнаха да му задават въпроси, бързо излезе навън. Та той прочете точно мислите в ума ми, удивен си каза Борис. Беше силно заинтригуван, смутен и реши, че ще мине и друг път да побеседват лично. Но не успя. Битката за оцеляването на Банката го завъртя в своята вихрушка и прахът й покри в паметта му този случай.

… Сега лежеше на Самотния връх, отново изпълнен с любопитство. Изведнъж усети, че бе станало съвсем тихо и не се чуваше никакво пеене. Колко бих бил щастлив, ако можех да вярвам като този човек! — помисли си Борис. Той се надигна и забеляза, че цялата група стоеше още там. Облегна се отново на скалата и се загледа в едно жълтурче. Но тъкмо посегна да го откъсне, и ухото му долови един далечен женски глас, но ясен и звънлив в планинското безмълвие.

— Учителю — питаше почтително жената, — защо Господ е допуснал тия злини в света и едни грешат, а други не?

— Всичко това хората го направиха — отвърна спокойно старецът, — а го приписват на Бога. Той дава свобода на всички. Дава свобода и на комара да те ухапе и смуче кръвта ти, но ти дава право и да го бутнеш. Бог толкова високо поставя свободата, че не е могъл да не даде право на Творението си свободно да избира между Доброто и Злото, дори с риск то да се опълчи срещу Него. Защото само свободата рано или късно ще го върне към Създателя му. Злото сега е събрало всичките си бранници и върлува повече откогато и да било, защото идва краят му. Сегашната епоха се нарича връзване на злото в света, за да се тури ред и порядък в него. Зло в добро не можеш да преобърнеш, но можеш да го заместиш. Затова в срещите си с него не мисли, че ще го унищожиш, понеже е невъзможно, а дай път в себе си на Божественото. Тогава то само по себе си ще изчезне. От него ще се освободиш, като го обикнеш.

Човекът замълча. Скарлатов се напрегна, после наново чу гласа му:

— Сестро, ти искаше още нещо да ме питаш. Не се смущавай…

— Да, Учителю — обади се жената. — Понякога се чувствам изоставена и не само аз, а като че целия свят чувствам изоставен…

Борис се усмихна. Колко познато му беше това чувство!… Да чуем сега другата равносметка. Аз не можах да я направя, си каза той.

— Нима светът по времето на Христос е бил по-добър?… На някои хора е дадено да се учат от собствените си грешки. Ако им се говори, няма да разберат. Целият живот е все откриване на изгубените работи… — чу Скарлатов човека сякаш в отговор на себе си.

— Ние мислим, че Бог ни е забравил. Не, ние сме го забравили и вече не знаем как да се върнем към него. Затова и страдаме. Хората винаги ще бъдат деца на Бога, който ги обича не защото са толкова добри, а защото е милостив към тях. Трябва да се прави разлика между страданията от изпитание и страданията от изкушение. Не могат да се избегнат изпитанията, в които се проверява силата на доброто в теб. Но могат да се избегнат мъките от изкушенията на властта, на парите и другите пороци. Само възмъжалите души се подлагат на изпит. Ако го издържиш — кръстен си! Ще страдаме, докато се усъвършенстваме. Страданията са сенките в живота. Те, както и грехът, показват, че човек е влязъл в разрез със законите на Разумната природа. Съвременните учени искат да реорганизират най-напред човечеството, после обществото, след това дома и най-накрая човека. Този път е неправилен. Съберете хора, които нищо не разбират от музика, и се опитайте да образувате от тях оркестър. И най-видните диригенти да дойдат, нищо няма да излезе! Хората са скачени съдове. Тъй че всеки, който работи върху себе си, с това работи и върху другите. Човек е отговорен пред всички за всяка своя постъпка. Не търсете щастието на Земята, но търсете Блаженството. То подразбира един велик процес на усъвършенстване. Човек не е дошъл на Земята да бъде щастлив, а да се учи. Щастието принадлежи на бъдещето и човек трябва да приготви условията, за да го придобие. Блаженството е там, където присъстват всички добродетели. Те показват безкрайните възможности да виждаш тъй както Бог е създал нещата. Престанеш ли да правиш добро, ти си мъртъв. Ние сега търсим Бога вън от нас. То е смешно. Ако един човек ти помага — Бог е вътре в него. Онова, което ни кара да се обичаме и да си помагаме, това е Бог в нас. Не стигнете ли до съзнанието, че Великото разумно начало е вътре във вас и вън от вас, неминуемо сте осъдени на страдания и смърт. Тази идея е най-силната идея за човека, но сега се проявява най-слабо. Тя не е слаба, но чака своето време и то вече идва, защото Бог е Любов, а тя е същината, от която е произлязло всичко…

Скарлатов усети като че гласът се усили. Вятърът беше спрял. Той не смееше да заобиколи скалата и се обърне с лице към тях, нито да се изправи, за да не го видят и се смутят. Чудно, каза си той, словото в планината звучи по-чисто, по-цялостно, сякаш се връща към истинския си смисъл… Думите на стареца течаха като тих поток в тревата, чийто ромон те слива с всичко наоколо…

— …Йоан запита Христа: Господи, кой ще те предаде? Христос отговори — който най-малко ме обича.

Ония хора, които имат най-малко любов, най-малко истина, наричам предатели на човечеството. Ония, които са готови да се жертват за другите, на които никой не може да отнеме любовта в сърцето, наричам герои на света. Любов към всички, към всичко, към Цялото, навсякъде, завинаги! Човек трябва да смята себе си раздавач! Кой как ви обича, това не е ваша работа. Как вие обичате, това е ваша работа! Човек трябва да обича, за да се прояви. Квасът, началото на всичко в света е Любовта. Тя е първичната среда, в която всички живеем. Тя прониква и обхваща всичко. Бог ни познава по закона на Любовта. Тя произлиза от единството, което съществува в света. И зверовете познават Любовта — като я срещнат, отстъпват. Тя е великата цел на Битието. Тя е вратата, през която човек влиза в живота. При Любовта всеки служи на доброто без всякакъв закон. Нашето заблуждение е, че ние търсим Любовта някъде, а няма място, където тя не е. Защото е родила всички организми, всички същества. Цялото небе не е нищо друго освен изложба на Любовта. Тя е великата реалност на Разумния център във Всемира. Ние дишаме Любов. Следователно светът е създаден за нас и можем да го заслужим само ако живеем по принципите на Любовта. Тя се проявява в живота извън времето и пространството. Души, които се обичат, не се разделят. Нито на Небето, нито на Земята. Любовта е вътрешен копнеж на душата, човек я търси навсякъде и когато я намери, е като разцъфнал цвят, към който се стремят пчелите. Има уханието на карамфила — отдалеч се чувства. Тя е единствената сила в света, разбрана от всички — човека, птичката, дървото, цветето… Ние живеем, понеже има някои, които ни обичат. Вие сте дошли в света, за да разберете кой ви обича. При Любовта и който люби, и когото любят — печелят. Тя всякога дава на човека повече, отколкото е загубил. Всички богати хора нали имат пари? Защо не живеят добре? Значи друго нещо липсва, а не пари! Докато хората не познаят Любовта, ще има грях и престъпление…

Така е, мислено му отвърна Скарлатов. Но как да стане това?… Пред този въпрос се е препъвало човечеството от раждането си до днес… Той следеше думите на стареца с огромно внимание и не усещаше ни глад, ни жажда, ни твърдата земя под себе си, а болката в крака му сякаш изчезна.

— …Който иска да развие Любовта, трябва да заеме последно място. Туриш ли мисълта да живееш за себе си, турил си началото на своята смърт. Всяка дисхармония в тебе показва, че не си на мястото си. Вие сте извън Любовта, затова страдате. Вместо нея хората са турили парите, мъчението, насилието. Страхливите, глупавите, жестоките хора са хора без Любов. Дето е безлюбието, там се проявява своеволието, а не волята. Но сила, проявена без Любов, е осъдена на крушение. Там, дето има страх, няма Любов. Народите имат много закони, подобриха ли живота с тях? Само в известно отношение. Но божественото в човека още е недоразвито. Народите се обезвериха, станаха крайни материалисти, животът се механизира и пак не са щастливи. Покажете ми един човек, който откак свят светува, да е запазил онова, което е придобил, да го е отнесъл със себе си. Само онова, което е било извършено с Любов, то ще остане. Който разбира Любовта, счита всичко в света за свое, а всичко свое за притежание на Бога. Единственото достъпно нещо, което може да сближи всички хора — от най-малките до най-големите — това е Любовта. Единственото разрешение е да я поставят като основа на живота и чрез нея да създадат ново съзнание. Англичаните употребяват израза „eternal generation“ — вечно обновяване. Всеки ден Любовта внася нещо ново в човешката душа. Противоречията в света се дължат на безлюбието. Сега излизаме от света на Закона и Парите и влизаме в ерата на Любовта, която преодолява всички препятствия.

Старецът млъкна. Но Скарлатов не мръдна и чакаше да продължи. Той бе натрупал немалко грехове, не му липсваха и пороци. Но циник не беше. Ето защо думите, които чу, го развълнуваха. Попита се кога е бил наистина Щастлив — имаше само един отговор — когато е обичал и са го обичали. И ако бе усетил нещо, което дъщеря му Яна най-силно жадуваше — бе обич. И тя може би най-много умееше да обича. Сега един мъжки глас се обади:

— Учителю, как ще се научат хората да обичат по този начин и скоро ли ще дойде това време?…

Настъпи пауза и след малко старецът отново поде беседата си…

— …Право пита нашият брат. На Любов трябва да се научиш. То е цяла наука и не само за един живот… Има едно важно условие — Любовта може да дойде даром, но търпението трябва да го придобиеш. Дълготърпението е признак на великата Любов, която Бог храни към нас. Не е умът, който ще спаси света. Разумът е свързан с обяснението на страстите, а не с Небето. Умът е само оръдие за обработване на човешкото сърце, откъдето ще почне новата култура на Любовта. Той е само ралото, мотиката, с която можем да копаем. Защото Любовта се справя със страданията, а умът с противоречията. Знанието е слуга на Любовта. То ни най-малко няма да те заведе при нея. То е превозно средство на Любовта. Нейният единствен смисъл е да научи човека как да живее правилно със себе си и с ближния. Умът трябва да гледа през очите на Любовта, защото без любов никого не можеш да познаеш…

Скарлатов се раздвижи. Това за мене ли се отнася, попита се той. Дали знае сега, че съм тук и го слушам?… Може би…

— …Направете си приятели от неправдата, казва Христос. Да обичаш врага си, това е достояние на малцина. Но това е истинската Любов. Силна радост е тази, която поглъща скръбта. Силна любов е тази, която поглъща омразата. Ако Любовта у вас не може да стопи омразата, каква любов е тя? Ако доброто у вас не може да стопи злото, какво добро е то? Онези, които не обичате, са точно като вас. Ако човек съжалява, че е обичал, любовта не е била истинска. Любов, която не може да издържи на греховете на хората, не е никаква любов. В глъбините на своето естество човек обича всички същества, но той още не съзнава това.

Сега в света първо действа този велик остен, който наричат закон на Необходимостта. В света законът на Любовта не е прилаган. Едни са прилагали Правдата, за да дадат свобода на хората. Други — Мъдростта, съградили са велики системи… Но съграденото без Любов винаги се е разрушавало. Вие сте още в сянката на Любовта. Тепърва хората ще стигнат до нея. Тя ще дойде последна в света и за нея се правят сега приготовленията. Хранете онази мисъл, която не ограничава, онази Любов, която не изгаря човека. Помни, че си роден да бъдеш Разумен! В духовния живот, който не се качва, слиза. Всеки ден трябва да превземаш Царството Небесно. Идва всемогъщата култура на Любовта. Като дойде тя, човек ще се добере най-сетне до великата истина — да стане гражданин на Царството Божие. Винаги мислете и постъпвайте като граждани на Царството Божие…

А после настъпи тишина. Скарлатов целият бе слух. Но тишината не се наруши и завладя всичко наоколо. Той погледна нагоре. Слънцето се бе вдигнало. Ята птици прелитаха високо в небето, а над тях шествие от бели облачета радостно пътуваше за някъде. Беше един от тия кристални дни на Природата, когато тя сякаш празнуваше и светлината господстваше в пространството. Всяко камъче, всяка тревичка като че бяха обкръжени със сияние. Светлина пронизваше и скалите и те изглеждаха безплътни, изгубили своята тежест. А Скарлатов бе обхванат от силна духовна възбуда. Напрежението му все повече нарастваше и той изпита някакъв непознат възторг. Изведнъж от очите му бликнаха сълзи и не ги спря. Той мълчаливо ги остави да текат по лицето му и не се срамуваше, нито въздържаше, както някога в скута на майка си. Борис плачеше за това, което е бил, и за това, което е. Плачеше за това, което ще бъде, и за това, което няма да бъде, за това, което е пропуснал, за неповратимото… Защото разбираше, че сметката на времето му е вече закрита. Плачеше за всичко и за всички и хълцайки дълго като децата, накрая заспа дълбок сън без видения. Той не усети овчарчето, което мина. Момчето се спря за миг и учудено погледна този възрастен мъж в хубави спортни дрехи, който спеше върху земята до скалата на Самотния връх. То и не подозираше, че това бе бившият голям български банкер Борис Скарлатов.

Глава десета

… Събуди се от звуци на цигулка. Отначало не можеше да повярва. Но като се разсъни напълно и отвори очи, съвсем ясно долови нежен мотив. Човекът свиреше добре и с чувство. Борис се надигна и видя, че денят захожда.

Господи, колко дълго съм спал, каза си той. Чак сега усети леко глад и жажда. Цялата природа и въздухът бяха потопени в ярките багри на залеза. Формите почваха да се губят… Напипа бастуна до тялото си и се изправи. Почувства остра болка в разранения си крак, а и куцият не беше много наред. Но стисна устни и направи няколко крачки. Погледна поляната в подножието на върха. Имаше люляков цвят от слънчевите лъчи. Прел бялата хижичка, изправен, свиреше на цигулка старецът, потопен в розовата светлина на залеза. Скарлатов почна да се спуска към него, като силно се облягаше на бастуна. Скоро храстите и дърветата го закриха от погледа му, но той продължи да върви. Усети отново някаква бодрост и спокойствие в себе си и колкото повече наближаваше, толкова по-уверен се чувстваше. Цигулката млъкна. Когато той тръгна по откритата поляна, къщичката беше вече на стотина метра. Към него бързо и леко за възрастта си се насочи старецът. А сигурно е към осемдесет години, помисли си Борис. С приятна усмивка, която озаряваше интелигентно то му лице, том каза:

— Добре дошли, господин Скарлатов, от снощи Ви очаквам като скъп гост… — и му подаде ръка.

Скарлатов сърдечно я стисна.

— За мен е радост да чуя това от Вас, господин Константинов — каза той и не изпита никакво притеснение, сякаш се познаваха много, много отдавна…

Сега старецът бавно се поведе към един дървен стол до грубо скована масичка със скамейки в сянката на три млади бели брези и му го поднесе да седне.

— Аз живея долу в селото у един брат, но когато е хубаво времето, често оставам да спя тук, по-близо до Небето… — усмихна се той.

Скарлатов отново се учуди. Зъбите на стареца бяха необикновено бели и запазени. Изобщо не се бе променил от времето, когато го видя за пръв път. А бяха минали не по-малко от петнайсет години. Изглежда, има подобни хора, които сякаш бързат да стигнат до известен предел на възрастта, за да се съхранят после дълго такива, каквито са, до смъртта си. Именно този образ оставаше в паметта на хората. Такъв беше старият банкер, такъв бе Кюлев… Усети, че старецът стои пред него. Чак сега забеляза цвета на очите му — кафяви и големи, които кротко го гледаха. Той държеше в ръка евтин котел с вода с някакви треви и го постави до стола. Встрани от масата и дърветата имаше огнище, пълно с прясна пламтяща жарава, върху която стоеше друг котел с вода. Изведнъж старецът падна на колене пред Скарлатов и посегна да развърже едната му обувка.

— Но какво правите, господин Константинов! — извика той изненадан и рязко дръпна крака си, но без да иска, изохка от болка.

Старецът отново взе в ръце крака му, този път по-енергично.

— Нищо особено не правя, господин Скарлатов — каза той. — А само това, което се полага на човек, изпаднал в беда. Отвикнали сте да ходите, обувките са нови, краката са Ви изранени… Ще ги потопите в тази билкова вода, ще седим под звездите и ще си приказваме. До сутринта всичко ще Ви мине…

Скарлатов се примири. Отначало топлата вода го жегна, но после взе да му става приятно на кожата. Старецът бе изчезнал, а после излезе от хижичката с една чугунена чиния, лъжица и бакърено джезве с вода.

— Имам един любим овчар тука, който не пропуска сутрин да ми донесе прясно доено мляко — говореше старецът. — И аз с удоволствие си варя сутляш. Слагам му и босилек, за да ми напомня маминия… С друго тук не мога да Ви нагостя…

Той остави джезвето на масичката и му поднесе скромното си ядене. Движенията му бяха плавни и пълни с внимание. Скарлатов вече не възразяваше. Старецът седна на скамейката срещу него и замълча. Когато Борис се нахрани и пи вода, той пое съдовете от ръцете му и ги занесе до огнището. После отново седна. Скарлатов се усмихна.

— Вие ме посрещате като блудния син от притчата на Христа, господин Константинов…

— О, не! — живо се отзова старецът. — Христос е съвършен, а ние сме смъртни.

Той помълча известно време, а после с тих глас продължи:

— В своето безсмислено самоизяждане страдат всички хора, но раните на победителите минават винаги по-лесно от раните на победените. А когато те са и несправедливи, могат да направят душите им недъгави. И в този смисъл, господин Скарлатов, винаги ме води към тях човешката любов, за да почувстват, че са разбрани и обичани, и по този начин да не се позволи поражението да ги убие.

Борис отново усети силата на духовното въздействие в този човек.

— Не ми остава нищо друго, освен да се покая, господин Константинов, защото има и за какво…

Старецът благо се усмихна.

— Покаянието е голяма привилегия на човека, господин Скарлатов, защото го доближава до Бога такъв, какъвто е — грешен и смъртен.

— Аз стигнах само до угризението и много тежко го преодолях. Никому не съм го разказвал…

— Ако това Ви унижава, не ми го казвайте.

— О, не. Вие сигурно единствен бихте ме разбрали най-добре…

— По време на войната ли?

— Не. Там стрелят, ти стреляш… кого убиваш, не знаеш. И въпреки че е пълен абсурд, принудата и необходимостта да браниш живота си те карат да приемаш нещата като нормални.

— Тогава?…

— Това стана, като поех Банката. Един човек се обеси заради мен. Със семейство, с деца… Преди това платих ипотеката на дома му и ги изхвърлих на улицата. И въпреки че този човек беше предател, аз изпитах непоносимо отвращение от себе си. Особено нощем мъчително се борех със съвестта си…

— О, сигурно. Мъките на угризението са ужасни. Те са като тежест, която никога не свикваш да носиш.

— И знаете ли защо?

Старецът въпросително го погледна.

— Аз извърших несправедливост не спрямо равния на мен, още по-малко спрямо по-силния от мен, а спрямо по-слабия, безпомощния, безправния. Тогава към съзнанието ти за извършената грешка се прибавя и чувството на унижение от собствената ти низост пред беззащитния. И мъката на угризението може да те доведе до лудост, особено ако липсва вече възможността да я изразиш пред жертвата. Страстно исках да се върне времето назад и да не е било това. И желанието ти е така накалено, че за миг щастливата илюзия, че нищо не се е случило, напълно те обладава, за да рухнеш отчаян в същия миг, изтерзан и смазан. „Аз“ изчезва и се усещаш прах, разпилян в нищото…

Скарлатов млъкна.

— И после? — попита тихо старецът.

— Аз се преодолях, господин Константинов. Заключих дълбоко, в най-скритото място на душата си, угризението и никому повече не позволих, нито на себе си, да надникне през ключалката. Върнах и къщата на семейството му.

— Познавам много по-тежки случаи от Вашия, господин Скарлатов… Искате ли да чуете?

— Целият съм слух…

— Единият от тях беше особено поучителен… За да оправдае съвестта си пред невинната, беззащитна и покойна жертва, сложила сама край на живота си, той напада с юмруци едно много високопоставено лице, с цел да получи наказание от по-силния от себе си. Понеже бил и вярващ, отишъл и в една църква, обругал иконите и безчинствал, за да му прати възмездие най-силният от всички — всемогъщият Бог. Но високопоставеното лице се оказало благородно и му простило, църквата също, защото го счела за луд.

— И правилно са постъпили.

— Въпросът не е в това, господин Скарлатов.

— А в какво?

— Вярно е, че покаянието е единствено, което възправя душата след извършено зло. Но ако не уповаваш на Бога, а само на великодушието на жертвата или на себе си, не е ли всъщност гордост, тая майка на греха?!… Ами ако в самоотбрана нападнатият беше убил своя разкайващ се нападател? Не е ли това предизвикателство, равно на престъпление, защото го въвлича в убийство? На Бога нищо не може да стори, понеже е непостижим, но самата готовност да го опълчи срещу себе си не е ли пак върховна гордост? Още повече че го върши с риск на живота си, който Бог му е дал, не за да го погубва сам. Ами жертвата, която е отишла на другия свят, би ли приела такова изкупление на вината му чрез принуда? Изкупление, в което няма Бог? Според мене — не. Тъй като той и жертвата прави в случая съучастник в смъртта си. Единственото абсолютно опрощение е само това, което иде от Небето. И молитвата на този измъчен от угризения човек може да бъде само една: „Помогни, Боже, на търпението ми да изчакам мига на твоята милост!“… Защото няма по-голямо блаженство от усещането, че Бог те закриля, от чувството на единение с него в твоята безкрайна вяра…

Двамата отново замълчаха. Чак сега Борис забеляза, че нощта внезапно бе настъпила, както винаги в планината. Погледна към гъстото звездно небе и звездите му се сториха необикновено едри и бляскави. Щурците изпълниха невидимото пространство с неуморната си песен и внасяха радост в душата му. Въздухът бе напоен с мириса на планинските треви, а от близките гори идеше дъх на балсам.

— Мащерката е свещена билка — каза старецът, — и много лековита…

После стана, отиде до огнището, взе другия котел и се върна при Скарлатов, измъкна предишния и Борис безропотно отново си натопи краката в прясната топла вода, също пълна с билки. Старецът се отдалечи с котела и го изплиска на тревата зад хижата. После влезе вътре. Чу се леене на вода. След малко той се появи и отново постави котела върху все още неугасналата жарава с редки, синкави пламъчета. Върна се и седна на скамейката. Скарлатов попита:

— Господин Константинов, ако моят въпрос не Ви е неприятен… защо се върнахте в България да проповядвате? С Вашите две образования, необикновени способности, с личното Ви познаване на широкия свят… Може би другаде повече биха Ви разбрали, бихте имали повече привърженици?…

— А Вие защо се върнахте, господин Скарлатов, от Женева?

Борис се засмя.

— Гол в моята врата. Приемам. И все пак съм любопитен…

— Що се касае до привържениците… по-добре двама в Дух, отколкото много без Него, нали? Христос казва — който не е против нас е с нас… Но защо така мислите, господин Скарлатов?

— Защото българинът не е склонен към метафизика. За него това е да сееш на скала.

— Именно.

— Тоест?

— Ако искаш да изпробваш волята си за добро, трябва да живееш сред българи. Тук любовните пориви са като светулки в късна есен. Особено напоследък няма дом, небелязан от травмите на безлюбието. Това е духовна гибел. Тук силите, които действат, са повече разрушителни, отколкото творчески. Посетете горите и ще видите — кой как мине и удря с брадвата, дърветата са изсечени. Вижте чешмите по друмовете. Ако се е откъртил един камък, няма да го вдигне и го намести, ами ще откърти и другите. Този народ е като една стихия, която руши. И това е много тревожно.

— Наблюдението Ви е вярно, но какво искате от него, като цялата му история е само войни и робство. Как искате да прокопса, като след всяка война са нужни поне трийсет години за поправяне на загубите!…

— И като по закон българинът започва много добре, и свършва зле.

— Защото никога не е имал достатъчно свестни политици!

— Не Ви ли се струва, господин Скарлатов, че в България трябва да се слеят Стамболов, Стоилов, Стоянович, Каравелов и Стамболийски, за да образуват един държавник, един дипломат, който ще има смелост, ум, обход, безкористие и любов към земята. Иначе ще караме както досега — да си въобразяваме, че всичко може да се решава с бабаитлък!…

— А не мислите ли, господин Константинов, че българинът, както казвате — е бабаит от слабост, от безсилие, от отчаяние? Вземете първо Ботев например! Каква интелигентност, каква образованост, какъв недостижим поетически дар у тоя балканец! И изведнъж се вдига с шепа хъшове и тръгва да освобождава българския народ, който и хабер си няма за тяхното намерение, готов от страх да ги предаде на първото заптие?! Абсолютно непонятна за мен незрялост, недалновидност у този наш гений, въпреки величието на подвига! И на всичкото отгоре следва рецидив — Яворов! Зарязва всичко и става харамия да спасява Македония от турско. И то във време, когато всички страни на Балканите са вече свободни и, за съжаление — един кучкарник! Когато самото македонско движение е разцепено и манипулирано, когато е невъзможно вече решаването на какъвто и да е териториален въпрос без участието на държавните правителства от полуострова, без Европа и Турция в етап на реформи. И ти да правиш хайдушки набези, да вдигаш въстание, предварително обречено — това е безумие! И нямам отговор!

Старецът се замисли, а после каза:

— Има два вида българи, господин Скарлатов, по дух и по плът. Последните са повече, но само благодарение на първите имат право на държава. И само по тях можем да открием хубавите им качества. Българинът е естествен и справедлив. Лесно се приспособява навсякъде. Пример са гурбетчиите. Навън е гъвкав, а в страната е упорит, твърд, не обича да му заповядват. Остави го свободен, ще направи много повече за тебе. Признателен е, но обича любовта да се изрази в дело.

Изведнъж старецът широко се усмихна и зъбите му се белнаха на звездната светлина в нощта.

— Много е любопитен и всякога преувеличава. Не сте ли забелязали? Ако са се събрали някъде няколко души, българинът ще каже после — голяма тарапана беше, не могат да се преброят!…

Скарлатов се засмя.

— Обиколил съм цяла България — продължи старецът — и много ме е трогнало гостоприемството у нас. На трапезата българинът винаги ще сложи най-хубавото, което има, не това, от което иска да се отърве! А като се връща от лозето, винаги пълни по една специална кошница грозде за почерпка по пътя и кой кого срещне — деца и минувачи, — на всички раздава. А и не дообира всичко на лозето, та да остане почерпка и за случайните пътници. Красиво, нали, господин Скарлатов?

— Да, макар че поради естеството на работата ми съм се сблъсквал повече с отрицателните му качества.

Старецът отново се замисли за малко.

— Общо взето, ние сме песимисти — каза той. — Надеждата у нас е слабо развита. На българина ако не се помага, не може да се избави. Трябва да се привлече на работа всичко онова, което е разумно у него. Важно е народът да се просветли духовно и заеме достойно място между останалите. Нашият народ не е изпратен да работи за Велика България. Това са много дребни идеи. Тя никога няма да бъде голяма държава. Ние трябва да се отличаваме по друго, а не по успехите във войните и атентатите. В България не трябва да има никакво насилие. То унищожава хората, но не ги променя. Народи, които не служат на Бога, нямат бъдеще.

Скарлатов го слушаше с жив интерес. Никога не бе срещал такъв човек в живота си, а и едва ли щеше повече да срещне, та му се приказваше. Затова пак попита:

— Господин Константинов, това, което чух от Вас горе на върха и сега тук, е толкова хуманно и напълно в християнски дух. Защо все пак нашата официална църква Ви преследва и злепоставя? Защо воювате помежду си?

— Аз не воювам, господин Скарлатов, с никаква религия, с никаква църква изобщо — нито на кръста, нито на полумесеца. Никога с никого не влизам в спор и избягвам всякакви противоречия, независимо дали пред мен стои свещеник, учен, селянин, или чорбаджия. Просто казвам това, което мисля и усещам. И когато свещеници излизат с кръст в ръка да благославят оръжието и се молят за поражението на „врага“, аз твърдя, че това не е по Христа. Същото повтарям, когато те богатеят, развратничат и словоблудстват, без да нападам конкретно никого. Много благочестиви монаси и свещенослужители са мои единомишленици.

— А за какво Ви интернираха в миналото? Не помня кога, мисля, че писаха в пресата…

— В 1917 година. Преди повече от трийсет години казах в една моя беседа, че ще има война и че Германия ще загуби. Не се задоволих с това и по-късно категорично предупредих правителството с едно послание от братството да сключи мир колкото се може по-скоро и в отговор ме арестуваха и интернираха. Минаха години и от 1930 година насам не престанах да предупреждавам, че иде нова, още по-страшна световна катастрофа, че германците отново ще загубят, България да внимава. Като обявихме „символичната война“, предупредих, че ще бъдем бомбардирани и кои градове ще пострадат. Викаха ме многократно в Обществената безопасност, заплашваха ме, но не посегнаха на бой. След първата бомбардировка отново ме привикаха. Казах им: ако искам, мога и да не дойда, но аз почитам законите и затова идвам. По този път, по който вървите, нищо няма да остане от София! Вие престъпвате Божиите закони и ще видите, че аз не говоря от себе си. И ако говоря вярно, вие ще понесете последствията. За българите иде нещо страшно. Пратиха ме по дяволите и ми казаха да си избера която ще чукара, но повече в София да не се мяркам.

— А после те панически я напуснаха! Мерзавци!

— Правят поразия след поразия и все казват: то е за Отечеството! Но каква полза са принесли войните на човечеството? Абсолютно никаква! И бъдещите също! Знаете ли, господин Скарлатов, когато попитали Конфуций как би управлявал държавата, мъдрецът отговорил: първо ще започна с възвръщането смисъла на думите! Оттук трябва да се почне и у нас! Управляващите извършиха много престъпления и в другите земи, и в самата България, все с лъжата напред! Нямат никаква мъдрост тези хора. Сега българските управници така са загазили, че само божественото може да ги избави. И ако не го разберат, камшикът на Съдбата ще ги налага по гърбовете, докато не узреят главите им.

Старецът се развълнува и за пръв път напусна своя равномерен и проникновен тон.

— Бъдете спокоен! — възрази Скарлатов. — Сега болшевиките ще им дооберат ума и ще ни платят за всичко!

Старецът помълча, докато се успокои, а после каза:

— Болшевиците, господин Скарлатов, са незаконните деца на аристократите и царете. Болшевиците ще направят корекция в живота на богатите хора. Бог ги изпраща като бирници да вземат от чорбаджиите това, за което от няколко хиляди години нищо не са плащали. Богатите хора не изпълниха своите задължения към Бога.

— Но болшевиките също проляха и сигурно ще пролеят още много кръв.

— Да, за съжаление. Но аз ги деля на два вида. Едните наричам бели, светли болшевици. Те не си служат с насилия и ограничения. Аз съм с тях и ги поддържам. Другите наричам тъмни болшевици. Те си служат само с насилие. Това са старозаветни герои с нов надпис. Държави, в които има затвори и лагери, в които се убива, са старозаветни. В Царството Божие няма бесилки и стрелби. Който е готов да убие своя ближен и мисли, че с това внася свобода, е на крив път. Човек няма право да убива! За съжаление много народи, в това число и нашият, са още в плен на идолопрклонството.

— В какъв смисъл?

— Когато хората изпълняват волята на един човек, те вършат престъпление. А когато един човек изпълнява волята на много хора, той върши добро. Злото има всякога предвид една личност, а Доброто има предвид всички! Тази е разликата, господин Скарлатов. Истинският комунизъм ще дойде не чрез насилие, а по общ избор, чрез закона на Любовта.

— Как бих желал да излезете прав, господин Константинов!…

— Има съмнение от желание за вяра, господин Скарлатов…

— А никак ли не се боите от това, което иде?

— Не, господин Скарлатов. Вярващият не се бои от злото, нито от смъртта. А и знам, че в края на годината ще ме приберат Отвъд.

Той се усмихна.

— И ще Ви помагам отгоре. А като Ви дойде времето, непременно ще се видим Там. Аз ще дойда да Ви посрещна.

Борис също се усмихна.

— Скоро ли ще бъде това, господин Константинов?

— О, не. Години след мен ще останете. Но, повярвайте, господин Скарлатов, това, което сега преживяваме, още не е живот, а само азбука на живота. Защото има други измерения, в които той се намира в различни състояния.

— Какво е животът, не зная, но знам, че моят си отиде — каза Борис не без горчивина.

Старецът искрено се натъжи.

— Вие се заблуждавате, господин Скарлатов. Жалко, ако чак след смъртта се убедите, че преминавате в друг свят. Не се плашете от нея. Никой не може да те убие и там е върховната заблуда на земния живот. Страшното е, когато съзнанието на човека след смъртта не е пробудено.

— По-скоро се боя от болката…

— О, тя се забравя в мига на преминаването. След това животът представлява един непрекъснат възход във все по-горни светове според степента на Вашето духовно просветление. Този свят е един малък сектор, една малка проекция на другия. Ангелският свят, господин Скарлатов, е по-реален от нашия.

Борис нищо не възрази. Изведнъж старецът необикновено пъргаво скочи.

— Аз съвсем забравих за водата…

И той отново смени котела под краката на госта си. Неочаквано старецът каза:

— Добре направихте, че скочихте от влака и се върнахте…

Скарлатов вече не се изненадваше. Усмихна се и отвърна:

— Уверен ли сте? Или искате да ме утешите?…

— Не, господин Скарлатов. Човек като Вас, свикнал да се отразява, трудно би живял в чужбина.

— Не Ви разбирам точно…

— Досега Вашата личност се е отразявала в семейството Ви, в обществото, в работата… а другаде ще живеете само с името си.

— Прав сте. Но сега трябва да се науча да не върша нищо, да стоя бездеен и само да мисля. Винаги съм се удивлявал как са живеели пустинниците. Трябва наистина особена нагласа на духа. А може би ме чака нещо далеч по-лошо?…

— Запомнете, господин Скарлатов, никой и нищо не може да превърне човешката душа във въглен. Винаги ще остане искра да тлее. Но от въглена може да стане диамант, колкото дълъг и мъчителен да е процесът. Душата Ви може би ще прилича на камъка през нощта — свива се от студа, но стон не издава. Идват обаче утрините лъчи, погалват го, той леко пропуква и се отпуска… Може би душата Ви ще мине, както плодът в утробата на майката, през всички ембрионални стадии на еволюцията, докато се роди наново… Където е Духът, там е свободата, господин Скарлатов.

Борис се развълнува и усети, че старецът също е възбуден. Изведнъж звездите леко побледняха, защото в небето изплува късната луна, чиито нощи бяха на привършване. Тя освети с леко червеникав, уморен пламък хълмовете и поляните. Двамата гледаха към нея. Старецът замислен я наблюдаваше и сякаш на себе си загадъчно произнесе:

— На разсип дойдоха…

Скарлатов продължаваше да мълчи напълно бодър. И тишината тук е лековита, помисли той. После вдъхна силно, сякаш да се изпълни с нея…

— Искате ли да си легнете в хижата, господин Скарлатов, може би Ви се спи. Аз много лесно ще се прибера. Със затворени очи мога да сляза в селото.

— О, не! — живо се отзова Скарлатов. — Предпочитам още да ми говорите. Аз Ви слушах с интерес и на Самотния връх. Някои неща ми се виждат невероятни и невъзможни. Не с всичко съм и съгласен, особено по въпроса за злото, на който нямам удовлетворителен отговор досега. Но Вие така искрено и проникновено, така увлекателно и убедително разказвате, както приказките, и аз Ви се доверявам. Не съм срещал досега българин като Вас и се радвам на този шанс. Може би повече няма да се видим…

Скарлатов пак се усмихна, а после се поправи:

— …поне на този свят не вярвам повече да се видим…

Тогава старецът тихо и нежно, както майката вечер ка рожбата си говори, започна да разказва… Големите идеи изгряват като съзвездие от много светила. Подобно съзвездие от нови идеи плува вече в небето над планетата. Една от тях е идеята за пробуждането на колективното съзнание у човечеството… Днес то преживява последните дни на зимата. Шестата раса, която идва, ще осъществи Културата на Любовта. За тази раса ще се издигне и нов континент от дъното на Великия океан. Там, дето сега се явяват тук-таме островчета по него, ще бъдат върхове и планини. На Слънцето, на Сириус и на другите небесни светила живеят други издигнати същества, които водят съвършен живот. Човешката култура в сравнение с тях е още в своите пелени. След тези безмерни страдания идва избавлението на Земята. Тогава за нашата планета ще настане такова посрещане, каквото светът не е виждал. Ангелите ще развяват своите знамена, ще слизат и възлизат нагоре, и песни ще пеят, и музики ще свирят, и навред радост ще цари. Велико ще бъде посрещането на Земята… Скарлатов се събуди на одъра в стаичката на хижата. Колко бе говорил старецът, какво бе говорил още, как бе го довел и положил да легне, той нищо не помнеше. Вън беше ден. Слънцето грееше с пълна сила и прозорчето блестеше като пламък. Борис се огледа. Бе покрит с едно войнишко одеяло. На земята пред одъра старецът бе поставил обувките му и върху тях бастуна. Покрай стените имаше наредени шест делви, от които идваше лек дъх на минерална вода. До главата му се намираше малка дървена масичка. Върху нея Скарлатов видя в една чиния пресни орехи, ябълки и малко бурканче мед с опряна лъжица на него. Последният дар, последният знак на внимание от стареца. Топло чувство нахлу в гърдите му. Борис стана и се обу. Раните на краката му бяха изчезнали. Изяде само ябълката и излезе. Постоя така неопределено. Имаше чувството, че всичко след скачането от влака е той и не е той, като гледане в огледалото…

Че другият, не тоя, отразеният преживява всичко, а той го наблюдава. Нещо прошумя в близките храсти. Борис се обърна, но силните лъчи го заслепиха. Очите му се насълзиха. После се взря още веднъж към върховете на планината — там в края на деня слънцето щеше да изчезне… Въздъхна дълбоко и тръгна в посока на височината, където в подножието й щеше да стигне до вилата. Но едва направи няколко крачки и внезапно се сети, че си е забравил бастуна в хижата. Спря се за миг, а после се усмихна и си каза — няма по-подходящо място, където би трябвало да го забравя… Проследи пред себе си зелената пътека сред високите треви и цветя, която се виеше на зигзаг по хълма и се спускаше към низината. Каквото има да се случи, ще се случи… И може би за пръв път душата му се изпълни със смирение. Скарлатов заслиза надолу.

* * *

Денят осми септември си отиваше. Идваше нощта и неизменно след нея — другият, деветият ден на месец септември 1944 година…

Епилог

Три дни след завръщането си във вилата Скарлатов беше арестуван. За своя изненада на следващия ден бе освободен по личното нареждане на Брезов, който се намираше вече в София и беше по върховете на новата власт. Въпреки освобождаването си, Скарлатов телеграфира на Карасулиев в Швейцария по предварително уговорения начин, указващ, че Яна не трябва да се връща, докато не се регулира още политическият живот в страната и лично той не й даде знак за това. А след седмица се чуха с Брезов по телефона и той го помоли непременно да го потърси, за да поговорят по много сериозни стопански и политически проблеми. Скарлатов изпълни обещанието си и в уречения срок го потърси. Но не го завари, понеже бил отпътувал с делегация в Москва. Минаха няколко месеца, докато му се обади втори път, защото огромната вълна на бурния политически живот в ония времена настигна с грохот и неговия бряг, като го завлече в своя въртоп заедно с пясъка. И както Борис очакваше, първоначалната инерция на тинята в мощния революционен порой, по правилото — „Ти на мене вчера, аз на тебе днес!“, или „Покрай сухото и зеленото“ — взе много излишни и невинни жертви. Скарлатов протестира за това пред своя приятел професор Иванов, който си остана в Университета, но активно работеше в ръководните органи на Отечествения фронт. Иванов се солидаризира с Борис и предупреди за фактите и опасността от тях пред съответните нови политически институции. Скарлатов обърна внимание на това тревожно явление и на съветския генерал, който бе настанен с обкръжението си в свободните стаи на вилата му. Съветският офицер се държеше извънредно коректно и обеща да сигнализира, където е необходимо. Беше интелигентен и образован мъж, с когото вечери наред прекарваха в приятни разговори за литературата, изкуството и историята, както и в спомени от войните. Когато Борис потърси наново Брезов, този път той бе заминал на фронта по някаква ревизия. По-късно вече Скарлатов изгуби възможността да му се обади. Съдбата сякаш бдеше да не се срещнат сега, а в определеното време… Борис бе поразен от избухването и мащаба на народната енергия, скривана и потискана досега. Бе дълбоко респектиран от вярата, ентусиазма и всенародната жертвоготовност в името на всеобщото светло бъдеще. Сравняваше ги само с националния подем на народните маси в България в навечерието на Балканската война в първия й етап. Присъстваше на многохилядни митинги, където ехтяха думите: „Да живей!“, и вълнението на хората заразяваше и него. Но бе свидетел и на други, където думата „Смърт!“ яростно огласяше въздуха по време на Народния съд и борбата срещу буржоазната демократическа опозиция.

Въпреки разтърсващите явления, които се разиграха пред очите му, Скарлатов не можа да измени на принципите, идеите и практическите изводи, до които бе стигнал в своя живот и дейност. Като последователен демократ той гласува с целия народ срещу монархията, за Република България. Но като убеден привърженик на свободната търговия и частната собственост, като противник на държавния монопол в стопанството и монопола на една партия в политиката, той гласува за платформата на опозицията и публично, многократно в печата и на събрания защити проекта за нова Конституция, която нейните депутати предложиха в Народното събрание. Опозицията на изборите за ново правителство спечели над един милион гласа, но основната маса от народа застана под знамето на Отечествения фронт и преди всичко зад комунистите. Той бе уверен в провала на опозицията, но гласува по съвест. Когато тя бе политически разгромена, нейните депутати изхвърлени от Народното събрание, а водачите й осъдени, като един от тях получи смъртна присъда, приведена в изпълнение, Скарлатов написа протестно писмо до новото отечественофронтовско правителство, в което окачестви този акт като политическо убийство и нарушение на самата програма на Отечествения фронт. Няколко дни след това той отново биде арестуван и пратен в трудововъзпитателен лагер в Тутраканско. Не се и опита да потърси закрилата на Брезов от гордост, а и от някаква подсъзнателна мисъл да не би да му навреди. Скарлатов обиколи всички тогавашни лагери край Дунава, измина всички стъпала и видове на човешкото унижение от горе на долу. Ако намереха по стърнищата житни зърна, дъвчеха ги или ги гълтаха направо. А ако попаднеха на костенурка, жаби или охлюви, бе шансът на деня!… Работеше принудително и живееше не само с единомишленици, с бивши индустриалци, банкери, министри, генерали, депутати, но и с такива, на които цял живот бе противник — фашисти, монархисти, „черни капитани“, полицейски садисти, а и с криминални престъпници. Не мина много време и взеха да пристигат и комунисти, които не знаеха защо са там. Започваше ерата на „врага с партиен билет“ и на скалъпените процеси по сталинския механизъм на монтиране още от 30-те години. Идолопоклонството, за което говориха в планината със стареца, бе в пълната си сила. По-късно щяха да го нарекат „периода на култа към личността“. Тогава разбра, че нищо не води повече до обезчовечаването еднакво на жертви и палачи от унижението. И унижението правеше наглед всички равни. Равни и… неравни. Неравни по тоя може би особен ген в човека, необясним, неподозиран дори от носителя му, който въпреки всички условия, свеждащи го до нечовек, оставаше у някои да мъждее и най-неочаквано възправяше душата, способността да наблюдава и да реагира като достойно същество. Тук, край белия Дунав, Скарлатов видя най-хубавите залези в живота си, каквито бяха в ранната му младост и изгревите на Босфора. До смъртта си нямаше да забрави и картината на „зелените палати“, в които се прибираха след изнурителен труд. Това бяха помещения, построени от леси, замазани с кал, по която без позволение се бяха полепили семена на треви и цветя и напролет те избуяваха. Тогава целите стени и покривите изглеждаха като вълшебни къщи от приказките. Винаги се усмихваше и на спомена от срещата си с една котешка майка… Случи се едно голямо наводнение на Дунава. Водата стигна почти до помещенията на лагера. Бе прогонила всякакви животинки и между личните сандъчета на лагерниците под наровете се криеха змии, гущери, мишки и какво ли не. Имаше и една котка с три котенца, които палуваха. Тя бе хванала мишка и дълго си игра с нея, като почти я омаломощи. В това време едно от котетата скочи върху майка си и тя, без да иска, изпусна мишката, която изведнъж оживя и с поразителна бързина се шмугна между сандъчетата. Котката дълго я търси, но не можа да я намери. Върна се, отиде към котето, виновно за изпускането на плячката, и три пъти го удари с лапа по муцуната. Скарлатов бе поразен от нагледния урок по наказание, разиграл се пред очите му. Тогава си каза, че непременно трябва да запомни тази история и някога да я разкаже на Яна. Някога…

Навръх Великден той бе откаран под строг конвой в София и затворен в една от килиите на Държавна сигурност. Бе обвинен, че още преди Девети септември е бил агент на Франция и Англия, а след Девети активно се е включил в шпионската подривна дейност на английските и американските разузнавателни служби в страната. Скарлатов им бил съдействал да превърнат Бургаското и Варненското пристанище в американски бази, с цел да се събори новата власт. На първия разпит следователят му обясни, че всеки човек има цена и може да се купува и продава като стока. Единственото, което Скарлатов му възрази, бе, че не е за продан. А после се занизаха дни и нощи. Нощите — независимо дали бе ден — за Скарлатов представляваха часовете на разпит. Дните, независимо дали бяха нощи, смяташе отдиха между разпитите. И докато в лагерите, макар да престояваше и да се трудеше принудително, макар да страдаше, можеше да приеме наказание, като възмездие за това, което все пак бе вършил противно на принципите на новата власт, тук участваше в нещо съвършено друго. Сега той се сблъска с безсмислието, влязло в съюз с политическата безотговорност и човешката безпощадност, стигаща до животинска жестокост. Веднъж на един от разпитите дежурният следовател (те бяха няколко и се меняха) мълчеше. Мълчеше и Скарлатов в очакване да се намотава познатото руло. Внезапно вратата се отвори и двама цивилни едва въведоха под мишниците един човек. Скарлатов отначало не го позна. А после се изправи без разрешение. Пред него стоеше една човешка развалина. От нея лъхаше ужасна воня. Това беше Марат Брезов. Скарлатов онемя. И докато се съвземе, Брезов рухна на пода и завали тия, които го подкрепяха. Бързо скочиха и го повлякоха навън. Дали ме позна? Едва ли… Борис не беше в по-добро състояние от него. Стори му се, че Брезов бе в несвяст. И с всичката сила на душата си Скарлатов пожела да не го е познал. Той, победителят Марат Брезов, който до този момент бе живял чрез и за идеите си!… За пръв път Скарлатов реално — като образ, като протичане на време, като физическо присъствие — почувства метафизичното понятие Абсурд. Откакто бе скочил от влака, за да се върне в България, това за него бе най-големият удар. По-голям би могъл да бъде само ако дъщеря му Яна се намираше на мястото на Брезов. От последвалите разпити разбра, че Брезов е обвинен във всички „смъртни грехове“ на Комунистическата партия — агент на полицията още като адвокат в Пловдив; завербуван за чуждите разузнавания още в Женева; скрит троцкист, заговарял тайно срещу Сталин и Съветския съюз; съдружник на предателя Тито; участник в заговор за преврат за сваляне на властта в сътрудничество с американските и английските шпиони в България; саботьор на народното стопанство; планировчик на убийства на видни комунистически ръководители и т.н. т.н. В Търговска банка Скарлатов е внасял своите юдови сребърници, получавани от империалистическите си господари, а Борис Скарлатов е бил посредник в адските му замисли. Очната ставка между Скарлатов и Брезов повече не се повтори. По-късно научи за разстрела му и всеки ден чакаше да го последва. До смъртта си Скарлатов не можа да изтрие от своята памет потресната картина на тяхната последна и трагична среща, в която те отново бяха равни, както в Женева, когато бяха равни в мечтите и надеждите си, а сега в мъките и страданията пред сигурната гибел. Защото както в кабинета на следователите, така и в лагерите, нямаше вече виновни и невинни, бедни и богати, фашисти и комунисти, прости и учени, вярващи и безбожници, бивши и сегашни, а само страдащи хора. Тогава неведнъж, рухнал и изтерзан, единственият порив на радостно съзнание у Скарлатов бе мисълта, че всеки живот има край, че и палачите ще умрат. Така стигна до идеята за смъртта като единствено справедливо и етично нещо на тоя свят, защото само тя неумолимо, неминуемо и неотклонно унищожаваше всички кандидати за безсмъртие, за власт, богатство и слава наред с останалите обикновени хора.

Той прекара в Държавна сигурност три години и половина без съд и ако издържа този срок, дължеше се на това неуловимо нито по място, ни по време, нито по сила присъствие на духа, което не позволи той да се превърне само в един разпадащ се биологически механизъм. Скарлатов много пъти си припомни сравнението на стареца за човешката душа, въглена и диаманта… И още нещо — резултат на свойствената му правдивост на ума и доблест на натурата му, — в най-скритите гънки на съществото си Борис Скарлатов допускаше, че плаща и за това, което е знаел, че е зло, но го е вършел. Като всички дълбоки хора, когато правят своята житейска равносметка, той констатира, че бе успявал да предусети още в млади години големите върхове в своя живот. И сега бе намерил собствена площадка, на която в малкото мигове без болка постигаше размисъл и просветление, като все по-уверено, крачка след крачка утвърждаваше сила, с която да посрещне мъченическия си край. И на финала, въпреки многото моменти на човешка слабост, той вътрешно бе уверен, че няма да са напразни последните епизоди на живота му. Освен всичко друго те щяха да носят за бъдещите поколения и цялостния символ на идеята, отразена в криво огледало, която налагаше окастрените си клони и се назоваваше с гръмки имена.

Борис Скарлатов бе осъден на доживотен затвор след едно на бърза ръка претупано съдебно дело, без номер, без свидетели. Три месеца след това той умря. Когато съблякоха трупа му, намериха едно измачкано листче на квадратчета от тетрадка по аритметика с дата от един месец преди смъртта му. С блед молив и с явно трепереща ръка, защото буквите бяха криви и нечетливи, той бе написал молба до гражданина началник на затвора от затворника Борис Скарлатов: „Гражданино началник, боледувам от декомпенсиран миокардит. В последните месеци положението ми се влоши извънредно много. С непрекъсната кашлица съм, задуха и нощите ми са безсънни. Пълна липса на апетит, обща слабост, пълно подуване на тялото ми от кръста надолу. Лекарят при затвора престана да ми дава лекарства, а страданията ми стават непоносими…“ Написаното свършваше дотук. Не бе довършил молбата си и не бе я предал.

Професор Иванов, който се бе пенсионирал и оттеглил от активна научна и обществена дейност, все пак узна за смъртта на приятеля си. Докато Скарлатов беше задържан, той прояви доблест и се опита да получи свиждане с него и му помогне по някакъв начин. Но му бе заповядано да си гледа професурата и не се бърка в чужди работи. Той съобщи на Яна и Карасулиев, с които поддържаше контакти, макар и много редки, за кончината на Скарлатов.

В началото на април 1945 година Иван Карасулиев падна със самолета в Северно море, свален от два немски „фокефулва“. Останките му не намериха. Яна Скарлатова роди момченце през май същата година. И то нямаше да види никога своя баща, както Яна майка си. Както за първото събитие, така и за второто Яна прати писма на баща си, които той никога не получи и до смъртта си не узна нищо за тях. Иван и Яна не се ожениха, но се обичаха докрая. Понеже двамата нямаха официален брак, детето прие фамилното име на майката. То се казваше Иван Скарлатов. Половин година по-късно тя временно остави детето на грижите на мис Стенли и замина с английската си военна част в Германия като преводач.

След края на войната за Йосиф Карасулиев остана тъжната задача да събере пълни сведения за мъртвите. Обиколи цяла Европа и успя да разбере кой, къде, кога и как е загинал. Печална статистика! Йосиф ликвидира банката в Швейцария. Вложи средствата си в доходни ценни книжа. Личното му богатство също бе голямо. Цената на колекциите му растеше в астрономически мащаби. Купи голям апартамент в Париж на улица Турбиго, близо до Отел дьо Вил. От апартамента му се виждаше Сена, Сите и Нотр Дам. Тогава повика при себе си да живеят мис Стенли и внука си, докато Яна още бе заета в армията. Тя се съгласи.

Неделев успя да се добере до Швейцария и там започна с малка лаборатория за фармацевтични препарати и бързо построи две фабрики с добър пласмент. По-късно остана да живее в Женева.

Туше Динев отначало се установи във Франция, а след това купи малка ферма в Белгия, в селището Босиер, близо до Намюр и Брюксел. Два пъти годишно посещаваше любимия си Париж и гостуваше на Карасулиев, а един път годишно във фермата идваше Карасулиев. Именно Туше Динев пръв, чрез свои стари канали, научи за арестуването на Борис Скарлатов. Всички — и Яна, и Йосиф, и Неделев, заедно с Динев направиха най-енергични постъпки от всякакъв род за освобождаването му. Но безуспешно. Този път не помогнаха нито „златните банкерски мостове“, нито дипломатическите намеси, нито Червеният кръст и други хуманни международни организации. До самия му край те не престанаха да се борят за неговото спасяване. Яна понесе особено болезнено смъртта на баща си. С мисълта за възможната гибел на Иван Карасулиев тя се помъчи да свикне поради ежедневния риск на военното му поприще. Войната си бе война. Риск имаше и за самата Яна. Но баща си, въпреки всичките трагични превратности на съдбата и далечните разстояния, тя не можеше да си представи мъртъв. Може би това бе единственото предимство на раздялата им. След вестта за смъртта му Яна заедно със сина си се пресели в САЩ. Спечели конкурс в един реномиран университет, където остана да преподава средновековна археология, пътуваше с експедиции и пишеше трудове и статии по много живописен и увлекателен начин. Имаше и развито чувство за хумор. Тя раздаде абсолютно цялото си наследство на различни организации за подпомагане жертвите на фашизма и на института за научни изследвания с хуманитарни цели. Йосиф Карасулиев също направи крупни дарения на подобни организации. Яна живееше от професионалните си доходи. Йосиф половината от годината прекарваше при тях, а през ваканциите му гостуваха те или го взимаха със себе си някъде на курорт. Яна не се омъжи. Синът й, за голямо огорчение на Йосиф, нямаше никакви наклонности към търговия и финанси. Беше музикален, имаше изтънчен вкус и разбираше от изкуство и литература, особено от поезия. Но го влечеше медицината и смяташе да се отдаде на психиатрията.

Минаха години. Дойде времето за промени и в социалистическия лагер. Бащата на народите и корифеят на науката Йосиф Сталин умря като всички смъртни. Разпукаха се навсякъде глинените идоли на създадената митология. На партийните форуми, по примера на Съветския Съюз, в повечето социалистически страни — в това число и в България, бе заклеймена практиката на периода на култа към личността. Политическото пролетно затопляне се почувства във всички международни взаимоотношения. Тогава Яна си втълпи, че трябва да замине за България, да издири и пренесе костите на баща си в софийските гробища. Но Йосиф упорито я разубеждаваше от недоверие към изненадите във всеки преходен политически период. В края на 1962 година се образува българско правителство, изцяло ангажирано с новата политическа линия, ориентирана към възстановяването на ленинските норми за партиен живот. Тогава Яна написа писмо до новия държавен глава на България, в което изложи молбата си. Получи много бързо положителен отговор и веднага замина със самолет.

Не я посрещна никой. Професор Иванов бе починал, а тя не пожела да се обади на семейството му, за да не би да им причини непредвидени затруднения. Отседна в грандхотел „България“. Властите се отнесоха учтиво и коректно и я улесниха на всички етапи безпрепятствено да пренесе останките на Борис Скарлатов от Пазарджишкото гробище в гроба на майка си в София. Баща й бе единственият мъж от рода, който не бе положен в древните саркофази на семейната им гробница в бившето село Скарлатово, сега запустяла и заключена. На Яна и наум не й мина за нея. А старият Кале-сарай на фамилията бе превърнат в почивен дом за миньорите от близката мина. Едно достойно превъплъщение, което вероятно Борис Скарлатов би одобрил. Когато възрастният свещеник от Централните софийски гробища отслужваше прощалната панихида и отпяваше „Вечная памят“, Яна, която до този момент стоически се бе държала, безутешно заплака. На сутринта отлетя за Париж, където на летището я чакаха Йосиф Карасулиев и Иван Скарлатов.

Сега тримата седяха на една скамейка в градинката пред Нотр Дам. Беше месец май и имаше много хора. В средата на градината стърчеше количка със сергия и платнен навес, закачена с каиши за едно магаре, което стоеше неподвижно като вкопано. На шията му висеше голям надпис от продавача: „Моля не разглезвайте и не разстройвайте храносмилането на моя верен, дългоух и четирикрак помощник с вашите щедри дарения от разни сладости. Купувайте ги от моята сергия, но за лично ползване! Мерси.“ В прочутата катедрала освен туристи, които непрестанно влизаха и излизаха, отиваха и много богомолци. Явно имаше някакъв църковен празник. Из отворените врати долиташе далечният отзвук от органа и пеенето на хора. Седемнайсетгодишният Иван Карасулиев, сякаш за да не обиди никого, бе взел по нещо от чертите на двата рода — Скарлатови и Карасулиеви. Имаше черните проникновени очи на дядо си Борис, русите коси на майка си, изтънчената интелигентност в израза на баща си, деликатността на баба си Анастасия, строен като дядо си Йосиф, но по-висок и снажен от всички. А имаше сега нещо в лицата на Яна и Йосиф, което ги правеше да си приличат. В дъното на очите и на двамата стоеше една дълбоко затаена тъга. Карасулиев въпреки годините бе все така тънък и изправен. Яна също бе запазила своята спортна моминска фигура. Бръчките едва личаха по лицето й, излъчващо много повече женска мекота отпреди.

— Мамо — каза Иван на съвършено правилен български език, — ще идем ли догодина в твоите любими планини в България?…

— Пущинаци има и в Америка — промърмори преди Яна Йосиф. — Дори с индианци, мечтата на всички хлапаци!…

Яна се усмихна и нежно погали ръката на сина си.

— Може би… — каза тя.

Йосиф стана.

— Предлагам — каза той — да послушаме Месата в Нотр Дам, заслужава си! Днес е Възнесение Господне, или Спасовден по български…

— Какво хубаво название… Спасовден — повтори младият Скарлатов.

Тримата станаха и се отправиха към входа на катедралата. Иван хвана под ръка майка си. Колкото повече се приближаваха, толкова по-ясно долавяха завършителните мощни акорди на органа и стремителното сливане на всички гласови партии на хора в едно върховно извисяване. Когато влязоха — не твърде скоро, тъй като трябваше да се наредят на опашка, — свещеникът произнасяше своята проповед. Въпреки многолюдието, всички го слушаха с почтително мълчание. Той осъди непримиримостта на властниците, безотговорността на военните, алчността на имащите и равнодушието на обикновените хора, като напомни на всички мисията на човека да се възвърне пречистен и преобразен в лоното на своя Създател. Последните му думи бяха от апостол Петър: „След като сте очистили душите си с послушност на истината чрез Духа за нелицемерно братолюбие, обичайте се постоянно помежду си един други от чисто сърце… Защото такава е волята Божия — с добротворство да обуздаваме невежеството на безумните човеци, като свободни, не като употребяващи свободата за було на злобата, като раби Божии…“

1

Таксират (ар.-тур.) — беда, нещастие, загуба. Бележката и следващите я до края на произведението, с изключение на френските изрази, е изнесена в отделен раздел „Пояснителни бележки“, с посочване на страниците, на които се среща обясняваната дума, между страници 297 и 309 на хартиеното издание. Автор: Проф. Цветана Тодорова.

2

Витийски (прилагателно). Производно от вития (книж.) — сладкодумен, красноречив оратор, но който си служи с надути фрази.

3

Петков, Димитър (1858–1907) — политически и държавен деец, публицист. Роден в добруджанското село Башкьой, в околията на Тулча. Сподвижник, съратник и съмишленик на Захари Стоянов и Стефан Стамболов. Хъш в Букурещ, четник при войводите Филип Тотю и Панайот Хитов. Като доброволец под Самарското знаме в руско-турската освободителна война загубва ръката си, откъдето получава прозвището Чолака (на турски — еднорък). Викали са му и Свирчо, под който псевдоним издава вестник „Свирка“, където е печатал своите шумни фейлетони и статии. След освобождението има сложна и трагична съдба. През стамболовисткия режим (1887–1894) е министър, кмет на София, председател на IV Велико Народно събрание и на VI и VII Обикновено Народно събрание. През втория стамболовистки режим (1903–1908) е министър на вътрешните работи и министър-председател. На 6 март 1907 г. е убит от наемна ръка.

4

Башибозук (тур.) — 1. Нередовна турска войска от XVIII и XIX в., известна със своята жестокост и безчинства. 2. Размирници, сбирщина, която се отдава на безчинства.

5

Петров, Рачо (1861–1942) — буржоазен военен и политически деец, генерал. Началник-щаб на армията (1885–1894), министър на войната (1894–1896), министър-председател (1900–1901, 1903–1906).

6

Савов, Михаил (1857–1928) — генерал, министър на войната във втория кабинет на ген. Р. Петров, в който министрите били изключително народнолиберали (стамболовисти). Известен с разкритата скандална афера през 1903 г. при възлагане доставката на 7 млн. патрона за българската армия на известна австрийска военна фабрика. Агентът на фабриката в София дал голям подкуп на министър-председателя Р. Петров и на военния министър М. Савов. В кореспонденцията си до фирмата във Виена българският агент нарича Р. Петров и М. Савов с условните имена Жан и Шарл. През 1912–1913 г. е заместник-главнокомандващ на българската армия, чийто главнокомандващ е цар Фердинанд. През 1920 г. е пълномощен министър в Париж. Умира във Франция.

И двамата генерали, въпреки че са от първите образовани и обучени български офицери, въпреки доказаните си военни способности, стават фаворити в двора на кобургската династия в България и сляпо провеждат политиката и личната воля на Фердинанд. Участват в тъмни сделки за лично обогатяване. И двамата са съдени от специален Държавен съд за нарушение на конституцията и за корупция.

7

Стамболов, Стефан (1854–1895) — възрожденски революционер, член на БРЦК. В 1876 г. участва в Старозагорското въстание и в подготовката на Априлското въстание. След Освобождението става един от най-изтъкнатите български държавници, един от строителите на буржоазнодемократичната българска държава с конституционна монархия. Изминава сложен и противоречив политически, идеен и нравствен път. Загива трагично от наемна ръка. Убийството му е подготвено от двореца. ОТ 1880 Г. е народен представител, през 1884–1886 г. е председател на Народното събрание. Участва в Съединението на Източна Румелия с Княжество България, а по-късно и на Фронта в Сръбско-българската война през 1885 г. След абдикацията на Александър Батенберг е назначен за регент в 1886 г. съдейства за избирането на Фердинанд Саксен-Кобург-Гота за княз на България в 1887 г. От 1887 Г. до 1894 г. е министър-председател.

Бил е редовен член на Българското книжовно дружество (дн. БАН — от 1884 г.), член-кореспондент на Белгийската национална академия по антропология, биология и праисторическа археология в Брюксел.

8

Александър I (5 април 1857 Г. Верона — 17 Ноември 1893 г. Грац) — княз на България (1879–1886), генерал от българската армия (1879). Хесенски принц. Александър Йозеф фон Батенберг, син на принц Александър фон Хесен и полякинята Юлия Хауке, графиня фон Батенберг. Александър I е в родствени връзки с руския императорски двор и с английската кралска фамилия. Получава военно образование в Потсдам. Като офицер от руската армия участва в руско-турската освободителна война 1877 — 1878 година. Избран е за княз на България от Първото Велико Народно събрание на 17 април 1879 г. На 27 април 1881 г. отменя конституцията и установява режим на пълномощията до 1883 г. На 7 септември 1883 г. възстановява конституцията. По време на Съединението на Източна Румелия с Княжество България той е начело на движението и е главнокомандващ българската армия в сръбско-българската война 1885 г. На 9 август 1886 г. е детрониран и на 26 август абдикира. Отказва се от българската княжеска титла и от привилегиите на принц. Оженва се за актрисата Лоазингер, графиня фон Хартенау. Като граф фон Хартенау постъпва на служба в австро-унгарската армия в Грац. Според желанието му е погребан в София в мавзолей.

Бил е интересна, богата и противоречива личност. Попада на българската историческа сцена в момент на бурно национално строителство на новоосвободената страна и на безмилостна битка между великите европейски сили за монополно влияние и подчинение на малката неукрепнала буржоазна българска държава. Въвлечен бързо, Александър Батенберг бива победен от шеметния водовъртеж на събитията и политическите страсти.

9

Фердинанд Саксен-Кобург-Гота (1861–1948) — немски принц, български княз от 7 юли 1887 г. и цар от 22 септември 1908 г. до 3 октомври 1918 г. Въвлича България в Междусъюзническата балканска война 1913 г. и в Първата световна война 1915–1918 г., през които тя претърпява две национални катастрофи. Абдикира в полза на сина си Борис III.

10

Хералдика (лат.) — помощна историческа наука за гербовете (отличителните знаци) на държавите, градовете, царстващите фамилии, дворянските родове и пр. Създадена е през XII век.

11

Меркурий — бог на търговията в римската митология, отъждествяван с Хермес в гръцката митология, водач на душите в царството на мъртвите, покровител на изкуствата и занаятите.

12

Сейф (англ.) — 1. Огнеупорна каса за пазене на ценности. 2. Помещение с такива каси.

13

Манто-колие (ФР.) — външен, страничен елемент от герб.

14

Герб; щит.

15

Салтанат (тур.) — разкош, церемониалност.

16

Гурман (фр.) — любител и ценител на хубаво ядене, чревоугодник, лакомник.

17

Сараф (тур.) — менител на чуждестранни монети.

18

Гешефт (нем.) — сделка, търговия.

19

Сити (англ.) — 1. Голям или важен (столичен) град. 2. Финансов и търговски център.

20

Брантия (тур.) — 1. Изоставен, напуснат. 2. Стара, изоставена жена. 3. Дърта проститутка (в преносен смисъл).

21

Бардак (тур.) — публичен дом.

22

Концерн — капиталистическо монополистическо обединение на юридически самостоятелни предприятия, които се подчиняват на едно централно ръководство, обхващащо цялата дейност на предприятията.

23

Акционер (фр.) — физическо или юридическо лице, притежател на акции в акционерно дружество.

Акционерно дружество — сдружение от лица, притежаващо основен капитал, разделен на акции, с които отделните съдружници участват и до които е ограничена тяхната отговорност, без да имат право да управляват и без лична отговорност за задълженията на дружеството.

Акция (фр.) — ценна книга, удостоверяваща размера на дяловото участие и правата и задълженията на акционера в акционерното дружество.

24

Рантие (фр.) — човек, който живее наготово от рента, т.е. определен доход от капитал, имот или земя, който не изисква от получателите да се занимават с някакво предприятие.

25

Трезор (фр.) — 1. Съкровище, хазна. 2. Оборудвано и съответно защитено помещение в банките, служещо за съхранение на ценности, благородни метали, резервни парични наличности, запаси от чуждестранна валута.

26

Oeuil de beuf.

27

Камердинер (нем.) — слуга, обслужващ дадено лице в богат дом.

28

Юнион-клуб — известно столично заведение, което започва да функционира в края на миналия и началото на нашия век, определено за посетители от висшето софийско общество. Достъпът до него е бил труден. Членуването в него изисквало кандидатът да бъде представен от двама „кръстници“ и подложен на гласуване. По замисъл е бил учреден от елитни български политици и чужди дипломати за съединително звено помежду им, откъдето произлиза името му Юнион-клуб, т.е. клуб на единението (фр. дума).

29

Условие, без което не може (лат.).

30

Кае Лискънс и сие.

31

Батиньол.

32

Концесия (фр.) — договор, по силата на който една държава предоставя на определено предприятие или на друга държава правото да експлоатира подземни богатства, да развива промишлена дейност в даден отрасъл, да извършва търговска дейност и услуги, да експлоатира железници, самолети, морски съдове, да събира шосейни такси и др.

33

Дивиденти (лат.) — част от печалбата на акционерно дружество, която се разпределя периодически, между собствениците на акции.

34

Ваше Превъзходителство.

35

Илинденско въстание — Избухва на 2 август 1903 г., но в редица райони започва преди определената дата. Трае три месеца. Това е най-голямото въстание на Балканския полуостров. В 239 сражения са участвали 26500 въстаници и четници и над 350-хилядна турска войска и башибозук. То е връхна точка на национално освободителното движение на българите в Македония и Одринско срещу турското робство и второ поред след Разложко-Кресненското въстание в 1878 г. срещу несправедливите решения на Берлинския договор, който остави изконни български земи с преобладаващо българско население в пределите на турската империя. Така се създава по вина на великите европейски сили македонският въпрос. Но населението не се примирява. По примера на българските възрожденски революционери в 1893 г. възниква Вътрешната македоно-одринска революционна организация, която започва създаването на революционна мрежа в поробена Македония и Тракия. Важно място в нейната структура заема четнишкият институт. Христо Матов пише: „Терорист или друг някой е подозрян и подгонен и трябва да се скрие, да забегне. Забягналите се намножиха. Да се препращат зад граница, в България например, значеше да се лиши и да се лишава Организацията от своите колко-годе калени сили… Не. Нека живеят вътре тайно и на групи, с пушки на рамо, такива каквито Организацията искаше да види на бойното поле. И заживяха живот нелегален. Така се зародиха четите.“ Именно македонската революционна организация ръководи Илинденското въстание. Макар и жестоко потушено, тя продължава да живее и да се бори за освобождението на Македония. Организацията просъществува до военния преврат в България на 19 май 1934 г., след което бива разтурена.

Развитието на македонското революционно движение е много преплетено, кърваво и трагично. То се разделя на две основни крила — централисти и върховисти. Първите са за самостоятелна и независима македонска република, която допълнително да се присъедини към България. Вторите са за прякото присъединяване на Македония към България. Двете крила започват, особено след Илинденското въстание, братоубийствена война помежду си. В различните периоди на своята история отделни представители на движението, отделните му крила нерядко са манипулирани от българската буржоазномонархическа върхушка с користни класови замисли. Но национално освободителните цели и усилия на българите в поробените земи винаги са срещали гореща подкрепа от българския народ и неговата патриотична интелигенция. Достатъчно е да споменем името на поета Яворов или на Кръстьо Асенов от Сливен, войвода в Македония, племенник на Хаджи Димитър.

Героят в настоящия роман Михаил Матов, който участва в Сръбско-българската война в 1885 г. и е ранен, който се бие в Илинденското въстание и по-нататък всячески се мъчи да помага на македонската кауза, изразява родолюбивите настроения на напредничавата част от населението в освободеното му отечество. В няколко епизода на романа, касаещи борбата на поробеното население в Македония и Одринско срещу турското робство, макар и да са дадени различни гледни точки за тактиката на тая борба, произтичащи от реалната картина на революционното движение и неговата организация, всички герои в тези епизоди на романа изхождат от български патриотични позиции и от естествената презумпция за българския произход и националноосвободителен характер на движението.

36

И така, господине?

37

Конфронтация (фр.) — съпоставяне, противопоставяне.

38

Бускѐ, Жорж — французин, делегат на Банк дьо Пари и де Пей Ба. Бивш държавен съветник, генерален директор на митниците, служител на френското министерство на финансите. В 1902 г. пристига в България. Получава дипломатическа инвеститура, т.е. ползва се с правата и закрилата на дипломатите в чужбина. Третиран е у нас като представител на Франция. Провежда финансов контрол над България до 1912 г., след което се завръща във Франция.

39

Династия (гр.) — поредица от монарси от един и същ род, сменяващи се по наследствена линия (напр. династията на Бурбоните, на Романовите, на Кобургите).

40

Нацяло.

41

Аллах керим (ар.-тур.) — каквото господ даде, добър е господ.

42

Пезевенк (перс.) — сводник.

43

Комисионно (фр.) — 1. Право на възнаграждение за посредническа услуга в търговията. 2. Възнаграждение за търговско посредничество, често процент върху сумата.

44

Постулат (лат.) — предпоставка, допускане, твърдение, приемано без доказателства и в същото време невъзможно да бъде оборено.

45

Орфей — митически герой на древна Тракия. Според гръцката митология той е син на тракийския речен бог Багра (вариант: Аполон) и на музата Калиопа. Вълшебен музикант и певец, който с изкуството си покорявал не само хората, но и боговете и природата.

46

Манихейска (от собств.) — манихейство, манихеизъм. Християнска ерес от ранното средновековие, чиито философски принципи възражда и обогатява по-късно богомилството. Неин създател е персиецът Манес — III в. сл.н.е., който оформя своята дуалистическа религиозна система, като се старае да обедини християнството с източното езичество. Той утвърждава съществуването на два вечни божествени принципа — този на светлината и този на сатаната, които са във вечна борба. Човечеството, създадено от злия принцип, не може да се освободи духовно и нравствено от греха, освен чрез истинското знание, пращано от светия дух, въплътен в случая в самия Манес. Последователите на манихейството са се разделяли на послушници и на съвършени.

47

Луцифер (лат.) — буквално: „носител на светлина“. 1. Едно от предишните имена на планетата Венера, Утринна звезда. 2. В християнството — Сатана, господар на ада.

48

Апокалипсис (гр.) — буквално: „откровение“. Последната глава на Новия завет (втората част от християнската библия). Според християнските теолози апокалипсисът е написан от апостол Йоан и в него той прозрял бедите, които ще постигнат човечеството за неговата греховност, и края на света.

49

Йоан — един от 12-те апостоли на Христа, най-младият и любим ученик, който според новия завет единствен е присъствал на Голгота, където Исус е бил разпънат на кръст.

50

Кабала (евр.) — предание, тайно учение. 1. Еврейско мистическо религиозно учение, което си служи с тайнствено тълкуване на букви и цифри. 2. (прен.) — Нещо неразбираемо, загадъчно.

51

Халдейство — от Халдея, древноизточна страна отпреди 3000 г. до н. ера около реките Тигър и Ефрат, със столица Вавилон. Около 1050 година до н.е. завладяна от асирийците. Думата се отъждествява често с тайните мистически учения на тая страна, наследени от Египет.

52

Стефан — един от първите християнски мъченици, чиято смърт е описана в Деянията на апостолите в Новия завет на Библията.

53

Ренегат (лат. — отричам) — човек, който изменя на своите убеждения и преминава към бившите си противници; отстъпник, изменник, предател.

Главният герой на романа, старият Скарлатов, нарича така Христовия апостол Павел, тъй като преди той е бил върл гонител на християните.

54

Щраус, Давид Фридрих (1808–1874) — немски философ — младохегелианец, от Тюбингенската школа. В съчинението си „Животът на Исус, критически преработен“ отрича историческата достоверност на евангелските предания, третирайки ги като митове, породени от духовната „субстанция“ на епохата. Самия Христос разглежда като историческа личност, откъсвайки го от „вечната“ идея за богочовечеството — основа на християнската вяра.

55

Бауер, Бруно (1809–1882) — немски философ — младохегелианец. Упражнява още по-радикална критика на евангелията от тази на Щраус.

56

Ренан, Жозеф Ернст (1823–1892) — френски писател, историк и филолог-изтоковед. В своите осем тома „История на произхода на християнството“ той се придържа към изводите на Тюбингенската школа. В първия си том („Животът на Исус“) той изобразява Христос не като божество, а като идеализиран човек, с което навлича върху себе си нападките на католическата църква.

— Младохегелианството възниква в 30-те — 40-те години на XIX век, в споровете по религиозните въпроси вътре в хегелианската идеалистическа философия /по името на нейния създател Хегел — един от най-големите немски философи/ — се оформят няколко течения. Така наречените десни хегелианци разглеждат хегеловата философска система като разумна форма на богословието, докато опозиционното ляво течение — така нареченото младохегелианство — се противопоставя на хегеловия всемирен дух в полза на субективния фактор в историята т.е. — личността.

57

Кант, Емануил (1724–1804) — един от най-големите немски философи, който се опитва, според характеристиката на Ленин, да примири материализма с идеализма. Философията му е компромис между тях.

И четиримата философи са оказали голямо влияние върху мисленето на образованите хора на Европа по това време и са изиграли немалка роля за олевяването и атеизирането на европейската критично мислеща и демократична интелигенция.

Естествено е влиянието на тия философи и върху ума на героя на романа — стария Скарлатов — един от начетените строители на буржоазна България не от заквасата на бай Ганьо, а от по-цивилизованата, европейска капиталистическа закваска. Това, разбира се, не му пречи да проявява класова безпощадност, когато се отнася до личните му интереси. В своя философски антирелигиозен монолог той проследява собствения си противоречив интелектуален път, свързан с духовното наследие по неговите земи. А то представлява една невероятна смесица от езичество, фолклор, ереси и православие, от Орфей през Сатанаил до църквата, за да отхвърли накрая с възмущение мистическата космогония на християнството, в която човекът представлява, по думите на героя, едно невинно опитно зайче във вселенската битка между бога и дявола. И като я отхвърля, той се мъчи трезво, материалистически да намери за себе си философска опора. В този монолог и по-нататък в образа на героя се описва сложната му същност, липсата на единство между философия и морал, между морал и действия до техния пълен разрив: „Той смело вършеше всички възможни грехове без особен страх от последствията. Когато се налага да печели пари, не се спираше пред никакви морални терзания… Цялата тая борба, която се извършваше в него, не го промени. Не стана нито по-добър, нито по-лош. Не промени и начина на работата си, и начина на живот. Не стана по никой начин по-добродетелен, но стана по-умен.“

58

Оферта (лат. — предложен) — предложение от търговец за доставка на стоки или от предприемач за извършване на определена работа, като се посочва цената, времето за доставки и др.; предложение за договор.

59

Орнитолог (спец.) — учен, специалист по орнитология (гр. — наука за птиците).

60

Суфльор (фр.) — театрален работник, който, скрит от публиката, подсказва на актьорите по време на представление текста на ролята им.

61

Делкасе, Теофил (1852–1923) — френски държавник. От 1898 до 1905 г. е министър на външните работи, а в 1914 г. — министър в правителството на националната отбрана.

62

Кауфман, Паул — фирмен представител, установил се в България след 1878 г. отначало като пратеник на британски фирми, а от 1885 г. като защитник на интересите на военнометалургичния концерн на фамилията Круп в Германия.

63

На война като на война.

64

Очи в очи.

65

Създание.

66

Дет Пюблик (фр.) — дълг, държавен. Сбор, система от финансови ангажименти за сметка на дадена държава.

67

Кайзер (нем.) — титла на германски императори — в конкретния случай в романа става дума за кайзер Вилхелм II.

68

Гръцката финансова политика.

69

За да направя приятелско посещение.

70

Държавата — това съм аз!

71

Сизифови мъки — от Сизиф, герой от гръцката митология. Според легендата за него той бил пратен в подземното царство и наказан от боговете вечно да търкаля нагоре по един хълм камък, който се търкалял пак надолу.

72

Александър Македонски (356–323 до н.е.) — цар на Древна Македония и велик пълководец на античността. Син на Филип II Македонски и ученик на Аристотел. Завладява цяла Мала Азия, Сирия, Египет, Месопотамия, Персия и обширни области в Средна Азия. Империята му се простира от р. Дунав до р. Инд и е най-голямата в древността. Умира от чума във Вавилон.

73

Цезар, Юлий (100–44 до н.е.) — римски държавен деец, талантлив пълководец и писател. Покорява цяла Галия и Британия. Предизвиква гражданска война, за да се провъзгласи за диктатор. Написва „Записки за Галската война“, „Записки за гражданската война“, „Трактат за аналогията“ и др. Убит от заговорници-сенатори начело с Касий и Брут, привърженици на Републиката.

74

Помпей, Гней (106–48 до н.е.) — римски военачалник и политически деец. Ръководи войската при потушаване въстанието на Спартак и въстанията в Испания. Повежда борба срещу Цезар за еднолична власт, но претърпява поражение и избягва в Египет.

75

Бонапарт, Наполеон (1769–1821) — френски държавен деец и пълководец, пръв консул на Френската република, император на французите, издига се в армията по време на Френската революция. Води непрекъснати завоевателни войни и подчинява почти цяла Западна и Централна Европа. В 1812 г. нахлува в Русия и е разгромен. Второто му поражение е през 1813 г. в Лайпцигската битка. Отрича се от престола и е заточен на остров Елба. На 1 март 1815 г. отново завладява властта (100-те дни на Наполеон), но в битката при Ватерлоо (18 април 1815) претърпява окончателно поражение. Изпратен е пак на остров Елба, където и умира.

76

Рококо (фр.) — стил в архитектурата, мебелното и приложно изкуство, с твърде извити линии и претрупани, главно мидообразни украшения.

77

Вече видяно.

78

Мурафет (ар.-тур.) — умение, изкуство, майсторство.

79

Камбио (ит.) — заемно писмо, полица, платежни средства в чужда валута.

80

Конверсия (лат.) — промяна в условията на предишен държавен заем, който засяга процента или срока за погасяване.

81

Братко мой.

82

Русо, Жан Жак (1712–1788) — френски философ, социолог, педагог, писател и музикален теоретик. Най-известни са съчиненията му „За обществения договор, или Принципите на политическото право“, „Юлия, или Новата Елоиза“, „Емил, или За възпитанието“. С тях става идеен предшественик на Великата френска буржоазна революция.

83

Еразъм Ротердамски Дезидерий (1469–1536) — псевдоним на Герхард Герхардс. Нидерландски писател, учен, общественик, писал на латински език, глава на хуманизма, виден представител на Ренесанса в Европа. Написал е знаменитата „Възхвала на глупостта“, „Пословици“, „Разговори между добри приятели“, „Беседа за свободата на волята“, с която влиза в спор с Мартин Лютер против фанатизма и догматизма.

84

Разходка край укрепленията.

85

Волтер (1694–1778) — псевдоним на Франсоа Мари Аруе. Френски писател, философ, историк. Един от идеолозите на Великата френска буржоазна революция. По-известните му съчинения са: „Кандид или Оптимизмът“, „Заира“, „Мохамед“, „Брут“, „Орлеанската дева“, „История на Карл XII“, „Векът на Людвик XIV“, „Философски писма“, „Есе върху нравите и духа на народите“.

86

Английската градина.

87

Шотландска пола.

88

Партньор за тренировки.

89

Терорист (книж.) — участник в терористичен акт, т.е. акт на разрушение или насилие, при който участникът, преследвайки целта, не се съобразява дали ще пострадат невинни хора и дали ще се нанесат ненужни щети.

Вътрешната македонска революционна организация (чиито представители са някои от героите на романа) в отделни моменти е упражнявала при крайна необходимост тактиката на терор. Тогава тази дейност няма такъв отрицателен резонанс и значение, както по-късно и особено вече в наши дни, защото е била свързана с благородни революционни цели. В създаването на революционната мрежа и подготовката на въстанието организацията се нуждае постоянно от пари за закупуване на оръжие и боеприпаси. Резултат на това са например т.нар. афери с отвличането за паричен откуп на Назлъм бей и на американската мисионерка мис Стоун. Някои буйни патриоти извършват терористични актове самостоятелно и независимо от организацията, какъвто е случаят с т.нар. солунски съзаклятници.

Динамитни атентати продължават и през всичките години след Илинденско-Преображенското въстание (вж. „Борбите в Македония и Одринско 1878–1912 г. Спомени“. Изд. „Български писател“, 1981). Целта е била да се покаже революционната непримиримост на организацията с турското робство, да се внесе смут и хаос в турската администрация и се настърви населението за борба.

След Първата световна война, когато настъпва ново, остро социално-класово и политическо разслоение в страната, когато коренно се променят условията за борба на македонското революционно движение, особено в окупираните вече от Сърбия и Гърция земи, националистическата върхушка на организацията се свързва с Военната лига и фашизираните елементи (вж. Палешутски, Костадин. „Вътрешната македонска революционна организация 1918–1924 г.“, Благоевград, 1983), терористическите акции изгубват своето революционно предназначение и се израждат в брутално насилие. Примери за това са завземането и кланетата в Неврокоп и Кюстендил, атентатът срещу Александър Стамболийски в Народния театър, убийството на Александър Димитров — министър на вътрешните работи в земеделското правителство, и още много други.

Опитът на македонското революционно движение в това отношение е много показателен и поучителен, защото сочи, че систематическото нарушение на равновесието между целта и средствата за постигането и води до израждане и погубване на благородния революционен смисъл.

Тесният социалист Марат Брезов в настоящия роман остро и принципиално осъжда терористическата тактика. За него и неговата партия освобождението на Македония „е дело на целия народ и може да се проведе само от революционна организация, дисциплинирани членове и революционни комитети“, но цялостното решение на македонския въпрос той вижда единствено в бъдещата Балканска федерация. „Нима тия наши дългокоси терористи — пита той младия Скарлатов — могат да повлияят върху хода на историята без Маркс и Енгелс?!“

90

Таверна (ит.) — механа, пивница.

91

Експроприация (лат.) — принудително изземване, отчуждаване на частен имот.

92

Теслимя (теслемя) (ар.-тур.) — предавам.

93

Захариас (Захарос), Базил (1842–1936) — роден в Турция. Крупен международен търговец на оръжие, свързан със световните фирми „Норденфелд“, „Максим“ и „Викерс“. Получава титлата баронет, става сър Базил, награден е с най-големите ордени на Британската империя и на Франция.

В неговия образ се разкрива нещо много характерно в дейността на международния капитал от XIX и XX в., актуално и до днес: използването на всички средства, включително и съблазънта от тайнствената практика на черното магьосничество и на разните мистически секти. Чрез тях той прониква до най-висшите сфери на буржоазното общество и монархическите дворове с най-различни цели — разузнавателни, печелене на влияния, въздействие върху мисленето на определени хора и т.н. Показателна в тази насока е ролята на Распутин в семейството на последните Романови в Русия. Но най-силно, с най-много резултати в това отношение е масонството (франкмасонството). То получава името си от средновековните зидарски цехове. На френски значи свободен зидар. Възниква в Англия в началото на XVIII в. като религиозно етическо учение, което се противопоставя на феодалното самодържавие и официалната църква, като увлича много просветени хора. Достатъчно е да си спомним страниците във „Война и мир“, където Толстой описва посещението на граф Пиер Безухов в една масонска ложа. Много са видните личности сред световното масонство — Фридрих II, Фридрих III, английските крале Едуард VII и Едуард VIII, Джордж Вашингтон, Франклин, Чърчил, Волтер, Гьоте, Кант, Моцарт и др. В България: княз Александър Батенберг, министрите Константин Стоилов, Александър Цанков, Богдан Филов, Димо Казасов, дипломатът Симеон Радев, проф. Александър Балан, проф. Михаил Арнаудов, банкерът Атанас Буров, писателите Михалаки Георгиев, Константин Величков, генерал Ал. Протогеров, солунският атентатор Павел Шатев и още много други — от всички професии, от всички поприща.

От XIX в. насам ръководството на масонските ложи е в ръцете на едрата буржоазия, която ги използва за свои политически цели. Сега центърът на масонството е в САЩ.

94

Запазен е правописът на хартиеното издание. Бел.ел.коректор.

95

Карма (древноинд.) — деяние, постъпка. Закон за причините и следствията в индуската философия, който се изразява в това, че съвкупността от всички добри и лоши дела, извършени от индивида в предишните му съществувания, определят неговата съдба в последващите му съществувания.

96

Ротшилд — фамилия от финансови магнати, основана от франкфуртския банкер Майер Амшел. В началото на XIX в. синовете му основават банки във Виена, Париж, Лондон, Неапол и Франкфурт на Майн.

97

Дядо Коледа.

98

3а мен?

99

Марат, Жан Пол (1743–1793) — деец на Великата френска буржоазна революция, един от вождовете на якобинците, учен и публицист. Чрез вестника си „Приятел на народа“ оказва голямо влияние върху френското революционно демократическо движение, съдействал е активно за установяването на якобинската диктатура. Убит от Шарлота Корде д’Армон.

100

Робеспиер, Максимилиян Мари Исидор (1758–1794) виден деец на Френската буржоазна революция. Застава начело на якобинската диктатура, безмилостен и безпощаден към враговете й. Проявява голяма революционна енергия, патриотизъм и неподкупност. Загива на гилотината — жертва на заговора на едрата буржоазия — на 9 термидор (27 юли).

101

Под лунната светлина, приятелю Пиеро…

102

Детето ми, детето ми.

103

Обикновена молитва.

104

стр. 277. — Франциск Азиски — светия на католическата църква, живял в края на XII и началото на XIII в.

105

Белчева, Мара (1868–1937) — българска поетеса. Авторка на стихове с интимни настроения: „На прага стъпки“, „Сонети“, „Избрани песни“. Вдовица на убития през 1891 г. Христо Белчев — Министър на финансите в кабинета на Стефан Стамболов. Предана приятелка на поета Пенчо Славейков до края на живота му.

106

д-р Генадиев, Никола (1868–1923) — български буржоазен политически деец, роден в Битоля. Взима участие в делото за Съединението, доброволец в отряда на Паница в Сръбско-българската война — 1885 година. Завършва право в Брюксел. В 1903 година е министър на правосъдието в кабинета на Рачо Петров, а по-късно министър на земеделието. През 1913 година е министър на външните работи в кабинета на д-р Радославов. През септември 1923 г. напуска Национално-либералната партия и основава нова политическа партия „Народно единство“. На 30 октомври 1923 година е убит в София от наемна ръка.

107

Dindon (фр.) — пуяк — Б.р.

108

Demi-dindon (фр.) — полупуяк — Б.р.

109

полис (гр.) — град-държава в древния свят (Гърция, Рим, Финикия).

110

Та̀лес (ок. 624–547 пр.н.е.) — древногръцки философ от град Милет в Мала Азия. Първият исторически достоверен представител на древногръцката философия, създател на стихийно-материалистическата Милетска школа. Милетските философи били едновременно и естествоизпитатели. Милетците са направили първите открития в геометрията, географията, астрономията и математиката. Те разглеждат природата като материя, намираща се във вечно движение и развитие, но й приписват всеобща одухотвореност. Талес приема като първооснова на материята — водата.

111

Крас, Марк Люцилий (ок. 115–53 пр.н.е.) — древноримски политически и военен деец. Един от най-богатите хора в късната римска република. В 71 пр.н.е. е потушил въстанието на Спартак. Загива във война.

112

Катилина, Луций Сергий (ок. 108 — 62 пр.н.е.) — древноримски политически деец, разорен патриций, безуспешен кандидат за консул. Организира редица заговори, но е бил разобличен от Цицерон. Загива в битка срещу сенатските войски.

113

Лукул, Люций Лициний (последният век пр.н.е.) — даровит древноримски пълководец, воювал заедно с Помпей десетилетия срещу гръцкия цар Митридат. Прочут е с любовта си към лукса и смайващите пиршества. Той е въвел черешовото дърво в Европа. Прен. — името му служи за назоваване на някой, който е голям и изискан гурман.

114

Цицерон, Марк Тулий (106–43 пр.н.е.) — древноримски политически деец, оратор и писател, идеолог и защитник на републиканската демокрация. Бил адвокат. Избиран е и за консул. Голямото литературно наследство на Цицерон съдържа речи, риторически и философски съчинения, богата кореспонденция. От речите му са запазени 57, по-значителни от които са: „Против Верес“, „Срещу Катилина“, „Срещу Антоний“, Теоретически съчинения: „За оратора“, „Брут“ и др. Популяризира съчиненията на гръцките философи и политици. Гениален художник на словото, който е пишел и говорел на латински език. Бил убит по време на гражданската война между привържениците на Републиканската демокрация и тези на Диктатурата. Главата и ръката, с която пишел знаменитите си свободолюбиви речи, дълго стояли до Антоний на пиршеството в чест на победата на триумвирата на Антоний, Октавиан и Лепид — над републиканците.

115

— Тиберий, Тит Клавдий Нерон (42 пр.н.е.-37 от н.е.) — вторият древноримски император по ред. Успешно воюва срещу германските племена. Силно обогатява държавното съкровище. Последните си двадесет години установява пълно самовластие в управлението, опрян на преторианската гвардия. Прочут е с крайната си подозрителност и жестокост в запазването на безграничната си лична власт.

116

Веспасиан, Тит Флавий (9–79 от н.е.) — древноримски император, основател на Флавиевата династия. Произхожда от средните незнатни слоеве на Сабинската област в Италия. Кариерата си започва като военен трибун в Тракия. Стреми се да легализира самодържавието на принципата и засилва романизацията сред населението на римските провинции. През неговото управление завършва Юдейската война. Отличен финансист.

117

тамплиери (лат.-фр.) — храмовници — членове на католическия духовно-рицарски орден „Тампл“, основан в Йерусалим (1119) за защита на „светите места“ и държавите на кръстоносците. След 1291 центърът му е преместен в Европа (от 1306 в Париж), където орденът се оформя като голяма банкерска къща с разклонения във всички католически страни. В 1307–12 е разтурен след кръвопролитни боеве.

118

Ломбардски банкери — произлизат от северната богата област на Италия — Ломбардия — през средните векове. Именно по това време във Франция започват да наричат ломбардци всички финансисти, обменители и лихвари.

119

гечинмек (араб.) — поминък, прехрана.

120

Devises (фр.) — валута — Б.р.

121

Веднага (фр.) — Б.р.

122

Думата е отпечатана с този правопис на хартията. — Бел.ел.коректор.

123

якобинци, якобинска (фр.) — революционери-демократи, членове на парижкия политически клуб по време на буржоазната френска революция, получил името си от помещението, което заели за клуба в парижкия манастир „Свети Яков“. Якобинците имат славата на най-смелите, безкомпромисни борци срещу монархията и феодалите. Начело на тяхната партия са Робеспиер, Марат, Дантон, Сен Жюст и др. На 2 юни 1793 г. установяват диктатура. Но не винаги са изразявали интересите на широките народни маси. Забраняват работническите съюзи и стачки, не позволяват да искат повишение на надниците си. На 9 термидор (27 юни) 1794 год. Якобинската диктатура е съборена от контрареволюцията на едрата буржоазия.

124

сконто (итал.) — спадане от сумата на сметката, заради плащане в брой или преди срока; отбив, отстъпка.

125

ресконто (итал.) — повторение на сконтото.

126

ажио (лат.) — повишаване курса на парични знакове, полици и ценни книжа в сравнение с тяхната номинална цена; положителната разлика, премията над номиналната стойност на златните по отношение на книжните пари. Изразява се в процент.

127

анюитет (фр.) — периодична парична вноска за погасяване на част от дълг и приспадащата се предварително изчислена лихва.

128

ценна книга (от тук и държавни ценни книжа) — документ, материализиращ определени имуществени права, които могат да се реализират чрез предявяване на самия документ или чрез неговото прехвърляне. Ценни книжа са: облигациите от държавните заеми, купоните от тях, съкровищните бонове, менителницата, чекът, акциите и др. Правото, материализирано в документа, се осъществява чрез притежаването на самия документ.

129

емитирам (лат.) — пущам в обръщение ценни книжа, монети или книжни пари.

130

Клемансо, Жорж (1841–1929) — френски политически и държавен деец. Основоположник и водач на Радикалната партия. Министър-председател (1906–09 и 1917–20). Привърженик на твърд военен курс, заради което си спечелва прозвището „Тигърът“. Един от организаторите на интервенцията в Съветска Русия. Председател на Парижката мирна конференция 1919–20 година.

131

Екстензивен (лат.) — противно на интензивен, означава не качествено, а само количествено увеличение, разширение, разпространение на даден стопански отрасъл или производство, основано на сравнително големи капиталовложения и примитивна техника.

132

консорциум (лат.) — съглашение на няколко банки или големи капиталисти за съвместно осъществяване на определена финансова операция (реализиране на заем и др.п.); форма на капиталистически монопол.

133

Киркегор, Сьорген (1813–1885) — датски философи теолог, считан за „баща на екзистенциализма“. На хегелианската диалектика той противопоставя драмата на всекидневното съществувание. Главните му творби са: „Или… или“, „Концепция на мъката“, „Философски трохи“, „Трактат за отчаянието“.

Екзистенциализъм (лат.) — ирационалистическо течение в съвременната буржоазна философия, възникнало в Германия в началото на XX век. Главни негови представители са: М. Хайдегер и К. Ясперс в Германия, Ж. П. Сартр, А. Камю, Г. Марсел във Франция. Екзистенциализмът отрича обективния характер на човека и неговите преживявания.

134

Адана — град в Южна Турция, основан от римляните.

135

Палеолог, Жорж Морис — френски дипломат от края на XIX и началото на XX век. Бил е дипломат в Русия по време на Първата световна война и е написал интересни спомени за своя престой там. Преди това е бил дипломат в България.

136

Палеолог — знаменита византийска фамилия, дала редица императори на Византия, между които Михаил VII и Андроник ІI, а по-късно — маркизите на Монферат. Палеолозите са се пръснали след завладяването на Византия от турците.

Византия — Византийската империя — държава, обособена в края на IV в. върху източната територия на Римската империя. Съществувала е 1000 години до средата на XV век. В състава й влизат различни народи. Столицата й е била Константинопол (Цариград), превзет от турците през 1453 година. Официалният език е бил латинският, а от VII век — гръцкият. Византия окончателно е унищожена през 1460 г. с падането на Пелопонеското деспотство.

137

Сарданапал — легендарна личност, асирийски цар от XI в. пр.н.е., последният потомък на прочутата Семирамида. Оставил е славата на развратен и разглезен принц, който в момента на пленяването си от завоевателя Арбацес подпалил двореца си и изгорял със съкровищата, жените и евнусите си. Писателите от времето на Александър Македонски свидетелствуват, че била издигната статуя върху гроба на Сарданапал, представляваща полупиян танцувач, носеща надпис, съчинен някога от самия Сарданапал: „Пътнико, яж, пий, забавлявай се! Всичко друго е едно нищо!“

138

Популярен стих от Пушкин — Б.р.

139

Людовик XIV (1638–1715) — френски крал от династията на Бурбоните. При неговото царуване абсолютната власт във Франция стига своя пълен разцвет. Наричали го краля-слънце. На Людовик XIV принадлежи знаменитата фраза: „Държавата — това съм аз!“ Води непрекъснати войни, разходите по които разоряват страната.

140

Макиавели, Николо (1469–1527) — италиански политически мислител, историк и писател, идеолог на зараждащата се буржоазия. Бори се против феодалната аристокрация и папството. Автор на исторически съчинения, военни трактати и комедии. В политическия трактат „Князът“ сочи необходимостта от силна, неограничена монархическа власт за постигане на обединението на Италия с всякакви средства — насилие, лукавство, вероломство и т.н. (политика, наречена по-късно „макиавелизъм“). Исторически съчинения: „Разсъждения върху първите десет книги на Тит Ливий“, „Флорентински истории“. Комедии: „Мандрагора“, „Клизия“, „Девойката от Андрос“.

141

Малинов, Александър Павлов (1867–1938) — български буржоазен политически и държавен деец, юрист. От 1902 е ръководител на Демократическата партия. Министър-председател (16 януари 1908 до 16 март 1911; 21 юни — 28 ноември 1918 и 29 юни — 12 октомври 1931). От 15 октомври 1931 г. до 19 май 1934 г. е председател на 23-то Обикновено Народно събрание.

142

балотирам (фр.) — решаване на въпрос за избирането на някого чрез гласоподаване; изобщо решаване на нещо чрез гласуване.

143

униати (лат.) — православни, които признават папата за глава на черквата, привърженици на уния (съюз, обединение) с католическата черква.

144

Гешов, Иван Евстатиев (1849–1924) — български буржоазен политически деец и публицист, действителен член на Българското книжовно дружество 1884 (от 1915 БАН) и негов председател (1898–1924). Завършил е Лондонския университет. От 1901 г. възглавява Народната партия, а от 1920 — Обединената народнопргресивна партия. Министър-председател на коалиционното правителство на Народната и Прогресивнолиберална партия (1911–1913 г.). След 9 юни 1923 г. преминава в Демократическия сговор. Съчинения: „Думи и дела“, „След двете катастрофи“, „Спомени и студии“.

145

Бисмарк, Ото фон, княз (1815–1898) — пруско-германски държавен деец. Като министър-председател и министър на външните работи на Прусия постигнал обединение на Германия „от горе“, опирайки се на юнкерството и пруската армия. През 1871 — 90 е райхсканцлер на Германската империя. Води борби с антипруската сепаратистка опозиция и с работническото движение („Изключителният закон срещу социалистите“). Създал Австро-германския съюз и подкрепил Австро-Унгария на Берлинския конгрес 1878 година за унищожение на Сан-Стефанския мирен договор.

146

борса (лат.) — 1. В средните векове фонд и общежитие на бедни студенти. 2. Учреждение в капиталистическите страни, представляващо пазар на ценни книжа и на масови заменими стоки без тяхното предявяване. Борсите водят регистрация на сделките, на борсите се установяват курсовете на ценните книжа и акции, фиксират се цени на стоките и се съставят сведения за курсовете на котирането; особеност на борсовата работа е неудържимата хазартна спекулация. 3. Борса на труда — учреждение, което регистрира безработните и посредничи за намиране на работа.

147

Котиране (фр.) — установяване борсовата цена на ценни книжа или стоки в борсата, както и установяване курса на валутата.

148

Поанкаре, Раймонд (1860–1934) — френски политик и държавен деец, член на Френската академия. Министър-председател (1912–13, 1922–24, 1926–29), президент на Френската република, (1912–20). Дейно участвува в разпалването на Първата световна война. Един от главните организатори на империалистическата интервенция срещу Съветска Русия.

149

Сенека, Луций Аней (ок. 4 пр.н.е. — 65 от н.е.) — древноримски философ, писател и политически деец. В 57 — консул. Автор на „Морални послания“, „Писма до Люцилий“, на драмите: „Медея“, „Едип“ и „Федра“. Основател и главен представител на римската (нова) стоическа философия, чиято най-важна съставна част е етиката. Неговото голямо влияние върху философията и литературата през следващите векове се обяснява с близостта му до християнския морал. По заповед на императора Нерон се самоубива, като си прерязва вените. Умира с голяма твърдост и достойнство.

150

крезовски — баснословно богат, по името на легендарния последен цар на Лидия в древността — Крез (560–547 пр.н.е.). Покорил гръцките малоазийски градове и западната част на Мала Азия. Смятан е за най-богатия и „щастлив“ човек на своето време. Пръв е започнал да сече монети. Разбит е от персийския цар Кир II и пленен.

151

Франц Йосиф I (1830 — 1916) — австрийски император (1848–1916, от 1867 — австроунгарски) от династията на Хабсбургите. При него Австрия след поражението си във войни с Франция и Сардинското кралство, с Прусия и Италия изгубва господството си в Германската империя. В 1867 преустройва Хабсбургската империя в дуалистична монархия — Австро-Унгария. Сключва съюз с Германия (1879), от 1882 — Троен съюз. Води завоевателна политика на Балканите, която допринася за разпалването на Първата световна война.

152

Тоя е напълно луд, той е свършен (фр.) — Б.р.

153

розенкройцери (нем.) — окултно, тайно общество на посветени, изповядващи мистичното християнство, основано още през XVII в. в Германия. Вътрешната му организация и разпоредби никога не са били разкрити. Знае се, че членовете му е трябвало да полагат изпит и са получавали степени според техния духовен напредък.

154

Тамерлан (Тимур Куцият) (1336–1405) — татарски завоевател, далечен родственик на Чингис хан. Царуването му минава в дълги войни срещу Афганистан, Русия, Египет и др. Умира по време на поход срещу Китай. Той е вторият след Чингис хан основател на Монголската империя.

155

сицилианска квадрига (лат.) — древна, четириъгълна монета от остров Сицилия; у римляните — двуколка с четири коня.

156

Авоар (фр.) — парична сума или вземане по сметка, намираща се в друго лице или кредитен институт, с която собственикът може да се разпорежда. При международни плащания, под „авоар“ се разбират всички видове парични вземания от чуждестранни лица, платими при поискване, които физическите и юридическите лица от дадена страна имат и които им дават право за получаване на чуждестранна валута. Към авоара се отнасят сумите по текущи сметки при чуждестранни банки, а също и чекове, трати, преводи и акредитиви, издадени в чуждестранна валута. Авоарът бива: свободен — използва се без ограничения, блокиран — под разпореждане на държавата или банката, при която се намира, и подчинен — с определен режим на ползване.

157

Командитно дружество (фр.) — дружество за извършване на търговия или друга стопанска дейност, при която един или няколко от съдружниците отговарят солидарно, но ограничено до определен размер, и един или няколко от съдружниците отговарят неограничено и солидарно.

158

Полица — в професионалната финансова терминология: 1. Писмен формен документ, с който едно лице се задължава да изплати в определен срок поето задължение; 2. Писмен договор, с който дадено учреждение се задължава да плати при уговорени условия и определени вноски обезщетение на някого; 3. Писмен документ за направена застраховка.

159

Менителница — писмено нареждане, облечено в предписана от Закона форма с означение „менителница“, по силата на което издателят нарежда на друго лице да плати на определен падеж (определена дата за погасяване (плащане) на задължение) на поемателя или на негова заповед посочената сума. Води началото си от XII век от обичайното право на североиталианските градове, където са се провеждали панаири. В първоначалния си вид менителницата е служила като средство за превод на суми от една в друга страна. С развитието на търговските отношения менителницата се превръща в кредитно средство, а впоследствие и като платежно, което се налага окончателно в международната търговия. В менителницата участват: издателят — лицето, което издава менителницата, платецът — лице, което ще изплати сумата по документа, и поемателят — лице, в полза на което се извършва изплащането.

160

Варантен[277] кредит (нем.) — кредит, който се отпуска от банка или от кредитен институт на дадено физическо или юридическо лице срещу залог на стока. Стоката се депозира обикновено в публично влагалище, като залогът се осъществява с варанта, който при отпускането на кредита се предава на банката-кредитор, като се джиросва[278] на нейна заповед. Това джиро е особено, тъй като при него се вписват сумата на кредита и лихвите по него, името и седалището на длъжника и срокът за издължаване на сумата.

277

Варант — свидетелство за приемане стока на съхранение, издавано от стоков склад

278

Джиро тр. (прехвърляне): 1. надпис за прехвърляне на полица, чек или други ценни книжа от едно лице на друго; 2. прехвърляне на собствеността на полица или други ценни книжа върху трето лице чрез надпис на гърба: 3. парите, които се получават от продажбата в определен срок (най-често за един ден); 4. оборот

161

Левитан (собствн. евр.) — 1. название на водно чудовище в библейската митология (псалм 74:14 и Книгата на Йов, глава 41). Отличителните свойства на това водно чудовище се схождат с тия на нилския крокодил. В псалом 104:26 с думата „Левитан“ в по-широк смисъл се разбира кое и да е голямо морско животно. На няколко места в Библията (Ис. 27:1: Йез. 28:3) египетският цар се нарича Левитан: 2. Риба в еврейското поверие, която трябва да бъде сварена за „праведните“ в деня на Страшния съд: 3. Название на политическо произведение на английския философ Хобс от XVII век, според което държавата поглъща всички нрава на отделните личности: 4. Нещо грамадно, чудовищно. 5. Текстилна машина за изчистване на вълна от нечистотии чрез промиване със сапунен разтвор.

162

Девизи (фр.) — валута

163

Хрисовул (гр.) — царска заповед с позлатен печат; Хрисовулът на цар Иван Шишман (XIV в.) определя правата на Рилския манастир и се намира в музея на манастира.

164

Ва банк (фр.): 1. В хазартна игра на карти, в комарджийска игра — залог, равен на цялата банка; 2. Отивам на риск, залагам всичко.

165

Ла Консиержери (фр.) — част от бившия дворец-резиденция на френските крале, определена за седалище на кралската стража-охрана. Когато дворецът се превръща в Съдебна палата на Париж. Ла Консиержери е затвор, който се прочува с това, че в неговите килии и зали са били затворени, съдени и екзекутирани последната бурбонска кралица на Франция Мария Антоанета, революционерите Дангон и Робеспиер, поетът Андре Шение и хиляди аристократи, якобинци и други участници във Великата френска революция от 1789 г. от двете страни на барикадата. Понастоящем Ла Консиержери е музей.

166

Тюйлери (фр.) — дворец и парк на старите френски монарси от 1564 г., построен върху терена на тухларницата на Париж, откъдето произлиза и името. Дълго време е стоял празен, тъй като кралете предпочитали Версайския дворец. По време на Френската революция е седалище на екзекутивната власт. По-късно френските императори отново го превръщат в своя резиденция. По време на Френската комуна (1871 г.) е подпален. Оцелелите и възстановени павилиони са присъединени към Лувъра световен музей на изобразителното изкуство в Париж.

167

Д-р Данев, Стоян Петров (1858–1949) — български буржоазен държавен деец. Професор-юрист. Ръководител на Прогресивно-либералната партия от 1899 г… Председател на Петото велико и Петнадесетото обикновено народно събрание. Министър-председател 1901–1903. Юни-юли 1913. Подписва Лондонския мирен договор 1913 година. След 9 юни 1923 г. влиза в Демократическия сговор.

168

Камбиален синдикат (ит., гр.) — финансово-валутно сдружение. Засилването на дефицита в платежния баланс и инфлацията през 1913 година в България имаха за последица обезценяването на българския лев. Курсът на лева срещу френския франк на Парижката борса се качи от 101 лев за 100 франка, на 122.25 лева за 100 франка. За да се смекчи високият курс на камбиото, се образува Камбиален синдикат между Народната банка — от една страна, и частните банки, банкери и лица, притежаващи чужди девизи, от друга страна, които имаха кредити в странство. Този синдикат бе образуван на 19 декември 1913 год. Целта му бе да задоволи търсенията на камбио при по-нисък курс. Благодарение на него камбиалните курсове в западните борси бързо почнаха да спадат и през 1914 г. достигнаха 108 лв. за 100 франка.

169

Синдикат (гр.) — вид монополистическо обединение на капиталистите, с цел да се ограничи конкуренцията, да се повишат цените и печалбата.

170

Абдикация (лат.) — отричане от престол, от власт, от длъжност или чин

171

Вавилонски плен — библейско понятие, свързано с древната история на еврейския народ и старата империя Асировавилония, разказана в Стария завет на Библията, тоест до появата на Христа.

Дванадесетте еврейски племена са попадали под чуждо иго шест пъти. Израилтяните са били пленени от един асирийски цар около 740 години преди Христа, а юдеите са заробени и откарани в столицата Вавилон в 606-та година преди Христа, където са изкарали 70 години вавилонски плен. Персийският цар Кир през първото лято от царуването си, в 536 година преди Христа, провъзгласил опрощение на евреите, свобода да се завърнат в отечеството си и съградят наново божия си храм в Йерусалим.

172

Назорей, назарей, назорянин (по името на Исус от Назарет) — 1. название на първите християни измежду юдеите, съблюдаващи строго Христовия морал; 2. човек на изключителната нравствена чистота и целомъдрие

173

Склера (гр.) — анатомическо понятие — бялата, непрозрачна част от външната обвивка на окото

174

Бибело дивер (фр) — Бибело — дребно украшение; дивер — разни

175

Инок — монах

176

Сузана и старците — легенда от Стария завет на Библията, книга на пророк Данаил, 13 глава. В нея се разказва как двама старци-съдии изпитали нечистоплътна похот към младата, красива и добродетелна Сузана, съпруга на богатия Йоаким. Те се опитали да я обладаят. Но тя не позволила. Тогава старците я оклеветяват пред съпруга й и я осъждат на смърт, от която я спасява пророк Данаил с божия помощ.

Рембрандт и други велики художници на Ренесанса са нарисували картини по този библейски сюжет.

177

Преторианска гвардия (лат.) — войскова част от телохранители (преторианци) на древноримските императори, особено привилигирована и подкупена от правителството, на което тя се опира и от което фактически зависи. С течение на времето преторианците започват да се разпореждат с трона.

178

Военна лига (Военен съюз) — конспиративна офицерска организация, основана през 1919 година. По-късно участва в държавните преврати на 9 юни 1923 г. и на 19 май 1934 г. Разтурена е през 1936 г.

179

Армагедон (евр.) — планина на Магедон (местност, спомената в Апокалипсиса — 16:16) — последната част от Новия завет на Библията… Магедон е град в Исахара и е бил столица на ханаанците от древната история на еврейския народ. Намирал се в полите на планината Кармел, където са станали много и страшни кръвопролития. Според пророчеството, именно в Армагедон бесовските духове ще подтикнат всички царе от цялата Вселена да се сбият във всеобща война и така бог ще събере своите врагове от всички народи, за да ги погуби.

180

Принцепс (лат.) — буквално значи пръв. Римският император, превърнал се вече в единодържавен управител, се считал между сенаторите пръв принцепс

181

Ролан, Ромен (1866 — 1944) — френски писател, музиковед, общественик, пацифист. През Първата световна война ратува за мир и братство между народите, а през 30-те години организира с писателите Анри Барбюс и Максим Горки движението за мир, срещу фашизма. Излиза в защита на Георги Димитров по време на Лайпцигския процес. Написал е: цикъл драми — „Трагедии на вярата“, „Театър на революцията“; биографиите — „Животът на Бетховен“, „Животът на Микеланджело“, „Животът на Толстой“; серия романи — „Жан Кристоф“, „Кола Брьонон“, „Очарована душа“ и др.

През 1915 г. получава Нобелова награда.

182

Пинакотека (гр.) — вместилище на картини (буквално): 1. у древните гърци помещение, в което са се пазили произведения на живописта; 2. картинна галерия

183

Д-р Радославов, Васил Христов (1854 — 1929) — български буржоазен политически деец, юрист. Действителен член на Българското книжовно дружество (днес БАН, 1884). Водач на Либералната партия, отделила се през 1887 г. от старата Либерална партия. Многократно министър. Председател на Второто и Четвъртото народно събрание и на Третото велико народно събрание, министър-председател (1886 — 87, 1913 — 1918). Заедно с Фердинанд въвлича България в Първата световна война. След Солунското примирие — 1918 г., избягва в Германия.

184

Патер фамилиас (лат. — патер фамилиас) — баща на семейството. В разговорния език се произнася неточно, като „патер фамилия“.

185

Тацит, Лублий Корнелий (ок. 55 — 120) римски историк и писател от императорската епоха, оратор. Творби: „Диалог за ораторите“, „За живота и характера на Ю. Агрикола“ с данни за Британия и характеристика на политическото положение в Рим след смъртта на Домициан; „Германия“ — етнографско-географско описание. Най-висок връх като стилист и историк стига в „Истории“ за времето от смъртта на Нерон до смъртта на Домициан, както и в „От смъртта на божествения Август“, известна под заглавието „Анали“. Тацит е измежду най-надарените велики антични историци, който е дал простор на възмутената си съвест срещу самозабравилите се императори като Нерон.

186

Via Apia (лат.) — исторически път, шосе, запазило и днес името си, започващо от центъра на италианската столица Рим и водещо извън неговите предели.

187

Детерминиран (лат.) — определен, обусловен, предопределен

188

Трансфер (лат. — фр.) — I. пренасяне на сделка от една сметка на друга; 2. превеждане на пари от едно финансово учреждение в друго или от една страна в друга; 3. прехвърляне именни ценни книжа от един притежател на друг

189

На война — като на война! (фр.)

190

Хипократ (ок. 460–377 пр.н.е.) — древногръцки лекар и естественик, реформатор на античната медицина, наречен „баща на медицината“. Приема значението на външната среда за формирането на телесните и душевни качества, определя четири основни типа на човека — сангвиник, холерик, флегматик и меланхолик. Дава методи за лечението на различните болести, формулира принципите на лекарската етика (прочутата Хипократова лекарска клетва) и др.

191

Девизи (фр.) — валута.

192

Немска терминология — заградено място за събиране на вода; водоем.

193

Интерпелация (лат.) — писмено парламентарно питане от страна на един или група народни представители към министър или към целия кабинет по някой важен въпрос или факт.

194

„Имя им легион“ — името им е легион (израз от Евангелието).

195

Вас (нем.) — Какво?

196

Произлиза от името Сарданапал (гръц. Sardanapols) — 1) Според легендата, име на последния от асирийски крале, когото старите гърци смятали за олицетворение на самоволието, разкоша и сладострастието. 2) Сарданапал — фигуративно похотливец, сладострастник.

197

Каналия (лат.) — мръсник, мерзавец.

198

„Всяко заминаване е една малка смърт“.

199

Дупница — днес гр. Станке Димитров — Марек.

200

Абориген (лат.) — коренен жител, туземец.

201

Локомобил (фр.) — парна движеща се и стационираща машина, която служи за придвижване на различни машини — Б.а.

202

Гологан — народен израз за паричен знак с най-малка стойност.

203

Фразата произлиза от мит за последния вавилонски цар Валтасар. Означава: Весело и лекомислено прекарване на времето при някакво бедствие.

204

Екзистенциална (лат. — фр.) — засягаща съществуванието.

205

„Пиротска“ — улица по името на бившия български град Пирот, намиращ се в югославска територия. Днешната улица „Жданов“.

206

Какво е това? (нем.).

207

Илзе Майтнер, Ото Хан, Харолд Ърей, Енрико Ферми, семейство Кюри — учени от края на XIX и XX век — създатели на съвременната атомна физика.

208

„s’engage et puis on voit…“ „Да почнем, после ще видим…“ (фр.).

209

Песталоци, Йохан (1746–1827) — прочут швейцарски педагог, демократ.

210

Държавна сигурност по времето на Сталин. — Б.а.

211

Sit down (англ.) — Седни. — Б.р.

212

Вийон, Франсоа (1431–1463) — френски поет, предвестник на Френския ренесанс.

213

Шели, Пърси Биш (1792–1822) — английски поет-романтик, удавил се в едно швейцарско езеро.

214

Шение, Андре (1762–1794) — френски поет, гилотиниран по време на революцията.

215

Порнокрация (гр.) — управление по време на упадъка на Римската империя, характерно с пълното разложение на управляващите, използващи властта само за свое лично удоволствие и изгода (Калигула, Нерон и пр.).

216

Съарвейър (англ.) — инспектор; контрольор.

217

Камбаната Лутин е от потънал кораб и е била закачена в салона на застрахователната компания, по-късно корпорация „Лойд“. Бие, когато някой морски съд, застрахован при „Лойд“, се обявява за потънал.

218

Сибаритство (гр.) — от сибарит — жител на старогръцката колония Сибарис (в Южна Италия), прославен с богатство и разкош; човек, който живее в безделие.

219

Фройд, Зигмунд (1856–1939) — австрийски невропатолог и психиатър, създал теорията на психоанализата.

220

Хамсун, Кнут (1859–1952) — голям норвежки писател. Автор на романите: „Виктория“, „Глад“, „Мистерии“, „Пан“ и др.

221

„Доброто творение е доброто сърце наивно“ (фр.).

222

Пастал (тур.) — термин в тютюнопроизводството от по-стари времена. Означава купчинка от 50 до 100 изсушени и надиплени един върху друг, дръжка върху дръжка тютюневи листа, които са се превързвали с канап.

223

Произлиза от името Сарданапал (грц. Sardanapols) — 1. според легендата, име на последния от асирийски крале, когото старите гърци смятали за олицетворение на самоволието, раскоша и сладострастието; 2. сарданапал — фигуративно похотливец, сладострасник — Б.ел.к.

224

Вид, изглед, състояние на човек. — Б.ел.к.

225

Коминтерн — Комунистически Интернационал, Трети интернационал, създаден по почина на Ленин през 1919 г. в СССР и разпуснат на 15 май 1943 г.

226

Та нали реформите могат да се извършват не само чрез бедност, инквизиция, заточение и камшик (рус.) — Б.р.

227

Некрофилия (гр.) — извратена любов към смъртта.

228

Хандра (от руски ез.) — състояние на униние, ипохондрия, скука. — Б.ел.к.

229

Произходът на думата идва от тракийската дума за конче — кабиле, кабил — кон, кибелла, кабила — женски кон, кобила. — Б.ел.к.

230

Аукцион (лат.) — публична разпродажба, търг.

231

Ендорската вещица — текст от Библията, първа Книга на царете, глава 28 (от стих трети) до двадесет и девета глава. В него се разказва как Саул потърсил предсказателката от Ендор, за да извика духа на Самуил поради заплахата от фелистимците, и Самуил му предрекъл гибел.

232

Бурнус — част от ориенталско облекло, нещо като було — платно около главата, закрепено със специален обръч.

233

Пъблисити (англ.) — реклама, публичност, известност.

234

Оптова търговия — търговия на едро.

235

Августейши (лат.) — най-висш, превъзвишен.

236

Амундсен, Руал (1872–1928) — норвежки полярен изследовател.

237

Мусолини, Бенито (1883–1945) — италиански политик и държавен деец, идеолог на фашизма, заловен, съден и екзекутиран от италианските партизани.

238

Комплот (фр.) — заговор.

239

Топси — малката очарователна негърка — героиня от романа на Хариет Бичер Стоу „Чичо Томовата колиба“.

240

Плутарх, Херонея (около 46–120) — древногръцки писател-моралист. Автор на произведения с философско, културно-историческо съдържание. Платоновата академия — създадена от гръцкия философ Платон (427–347 г. пр.н.е.) след смъртта на Сократ, на когото е бил ученик.

241

Аристотел (384–322 пр.н.е.) — древногръцки философ и многостранен учен.

242

Свети Августин Блажений, Аврелий (354–430) — християнски теолог, един от „отците на черквата“, епископ на град Хипон от Северна Африка. Пишел е религиозни трудове.

243

Света Тереза от Авила (1515–1582) — испанска католичка, реформаторка на монашеския орден на кармелитките, прочута със своите видения.

244

Йов — главен образ от Книгата за Йов в Стария завет на Библията, издържал на всички изпитания чрез вярата си в бога.

245

Гюро Михайлов — на 24.12.1880 г. войникът Г. Михайлов е на пост номер едно при хазната и секретния архив на Пловдивска област. В полунощ избухва пожар в сградата, но той остава на поста си и изгаря. В разговорната реч се употребява като символ на безсмислено подчинение.

246

Александър III (1845–1894) — руски император, установил жесток реакционен режим.

247

Магнаурската школа (IX-XV в.) — висше училище в Константинопол, където са се преподавали всички дотогава известни светски науки — граматика, математика, философия, риторика, астрономия, музика и др. В нея са се учили Константин-Кирил Философ, цар Симеон и др.

248

Свети Седмочисленици — прозвище на братята Кирил и Методий и учениците им Климент, Горазд, Наум, Сава и Ангеларий.

249

Уелз, Хърбърт (1866–1946) — английски писател-фантаст.

250

Троцки, Лев Давидович (1877–1940) — виден деец на Болшевишката партия, заемащ крайни, екстремистки идеологически позиции, един от ръководителите на Октомврийската революция, убит от наемници по поръчение на Сталин.

251

Расколников — главният герой от романа „Престъпление и наказание“ на Достоевски.

252

Распутин, Григорий (1864–1916) — роден в Русия. Безпътен монах и авантюрист, който успява да се добере до императорския двор и стане приближен особено на царица Александра Фьодоровна, съпруга на последния руски император Николай II. Убит чрез заговор от руските офицери Юсупов и Пурищкевич.

253

Едипов комплекс — сексуално влечение на сина или дъщерята към родителя и обратно, на името на древногръцкия герой Едип, цар на Тива, който се оженва за майка си, без да знае това, и когато научава, избожда очите си и сам отива в изгнание.

254

Ашрам (инд.) — поселение на религиозни единомишленици в Индия.

255

Гуру (инд.) — духовен учител.

256

Сатиаграха (инд.) — мирното движение, без употреба на насилие, на Махатма Ганди срещу британския колониализъм в Индия.

257

Ганди, МоханДас Карамчанд (1869–1948), наречен Махатма — „Велика душа“ — виден деец на индийското национално-освободително движение срещу британското колониално робство.

258

Буда, Сидхарта Гаутама — живял в VII-VI в. пр.н.е. в Индия, създател на нова религия — будизъм, близка до християнството.

259

Тагор, Рабиндранат (1861–1941) — виден индийски поет, писател и обществен деец, посетил и България през 1926 година.

260

Ябълката — в текста се отнася за ябълката, която Адам откъснал по внушение на Ева от Дървото на познанието, според библейската легенда.

261

Рави (евр. гр.) — еврейски духовник, законоучител.

262

Фрахтовам (нем.) — наемам превозно средство за пренос на товари.

263

Свети Антоний (251–356) — египтянин, копт, баща на монашеството. На 20 години раздал цялото си богатство и се отдал на религиозно подвижничество. 20 години прекарал в пост, молитви и борба със земните изкушения в едно пустинно място отвъд десния бряг на Нил.

264

Ларж (фр.) — широк, щедър.

265

Григорий Богослов (IV в.) — един от великите свети отци на Източното православие.

266

Мария Тереза Шарлота (1778–1851) — ангулемската херцогиня — дъщеря на Людвиг XVI и Мария Антоанета, затворена със своите родители, видяла смъртта на всичките си близки, освободена чрез размяна на френски арестанти от австрийския двор. Твърда привърженица на кралската Реставрация.

267

Парти-при (фр.) — взимаш страна, пристрастен.

268

Анверс — голям стар пристанищен град в Белгия.

269

Крал Александър — сръбски крал, убит в Марсилия от терористи през 1934 година.

270

Остракирам (гр.) — подлагам се на самоизгнание, на самозаточение; произлиза от остракизъм — изгонване на опасни за държавата граждани чрез тайно гласуване с парчета от счупен съд, на който са се написвали имената на изгонваните.

271

Горна Джумая — старото име на днешния Благоевград.

272

„Чу ви паролас есперанто?“ (есп.) — „Говорите ли есперанто?“

273

Дишхак (или диш-хакъ) (тур. — ар.) — данък, който взимали османлиите от християните, задето били хабили зъбите си при угощаване.

274

Стела (лат.) — археологически термин, обозначаващ каменна плоча, върху която е написан текст с определено съдържание.

275

Юлиан Вероотстъпник (322–363) — Флавий, Клавдий, Юлиан; римски император, философ, неоплатоник, направил безуспешни опити да възстанови езичеството на мястото на християнството.

276

Дънов, Петър Константинов (1864–1944) — роден в семейство на свещеник, завършил средното си образование във Варна и Свищов, а после богословие и медицина в САЩ. След като в 1895 г. се завръща, започва да проповядва обновяване на християнството, покварено според него от държавните църковни институции. Ратува за прилагане на дело основните принципи на Христос, като ги съчетава с елементи от религиозната практика и идеи на източните религии и школи. Беседата във финала на романа е извлечена от негови печатани произведения и спомени на негови последователи.

Content

Свобода Бъчварова
Земя за прицел
Сборник "Земя за прицел" (от 1 до 5 та част)

КНИГА 1 Земя за прицел

Част първа

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

КНИГА 2 Наследникът

Част първа

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

КНИГА 3 Изборът

Част първа

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Трета част

Глава първа

Глава втора

Глава трета

КНИГА 4  Гонитбата

Част първа

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Част трета

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

КНИГА 5 Жребият

Част първа

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Част втора

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Част трета

Глава първа

Втора глава

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Епилог

1