Гай Гавриел Кай

Бог на императори

(книга 2 от Сарантийска мозайка")

На Сам и Матю,

„пеещите майстори на душата ми“.

Това е за тях, отначало и докрай.

Благодарности

„Сарантийската мозайка“ е вдъхновена и отчасти съградена около напрежението в късноантичния свят между градските стени и дивото пространство. За запознанството ми с тази диалектика (и нейните обрати) съм задължен на авторитетния труд на Саймън Шама „Пейзаж и памет“. Същият труд ме запозна и с литовския див бик, със символизма, който го обкръжава, което роди моя зубир.

Общите и конкретни трудове, цитирани в „Пътуване към Сарантион“, са опората и на този втори том, а Йейтс си остава властващ дух, в епиграфа и навсякъде другаде.

Сега е редно да добавя и великолепния труд „Помагащата ръка: Човек й рана в Древния свят“ на Гуидо Мажно. За Персия и нейната култура книгите на Ричард Н. Фрай и Оливър Харпър ми бяха безкрайно полезни. По въпросите на трапезния етикет бях подпомогнат от текста и коментара на Архистрат на Уилкинс и Хил, наред с трудовете на Ендрю Долби и Магуелън Тусен-Самат. Въпросите на свръхестественото са изследвани в книги на Гагър, Кикхефер и Флинт, и в сборник есета, издаден от Хенри Магуайър за изследователския център Дъмбъртън Оукс във Вашингтон. Дъмбъртън Оукс също така осигури преводи на византийски военни трактати, доклади, изнесени на различни симпозиуми, и много вдъхновяващи артефакти в постоянната им колекция.

На по-лично ниво в голяма степен бях облагодетелстван от уменията, приятелството и ангажираността на Джон Джаролд, Джон Дъглас и Скот Селърс; и съм задължен заради грижливия и съчувствен поглед на моята редакторка на двата тома от този труд, Катрин Мейджърибенкс. Дженифър Баркли в „Уестуд Криейтив Артист“ привнесе интелект и необходимия усет за ирония при справянето с все по-сложните чуждоезични текстове. Рекс Кай, както винаги, предложи навременен и ясен коментар, особено (но не само) по медицински теми.

Искам също така да отбележа тук своята благодарност за окуражаването и постоянния интерес, предлагани ми от Леонард и Алис Коен вече от петнадесет години. Енди Патън е извор на идеи и поддръжка от още по-дълго време и в този случай особено съм му задължен за дискусиите за Равена и светлината, и различните прагове (и клопки), които трябва да се превъзмогнат, когато един романист се занимава с изобразителните изкуства.

Има още две лица, които продължават да са в центъра на моя личен свят и с това — на работата ми. Обичайните заподозрени, би могъл да каже някой, но подобно лекомислие би прикрило дълбочината на онова, което се надявам да изразя. Ето защо просто ще завърша тук със споменаването на Сибил и Лора, моята майка и моята съпруга.

И се върти ли върти в спирала…

I.

ЦАРСТВА НА СВЕТЛИНА И МРАК

1

В разгара на първите бурни ветрове на зимата Царят на царете на Басания Ширван Велики, Брат на Слънцето и Луните, Меч на Перун, Бич за Черния Азал, напусна своя укрепен със стени град Кабад с голяма част от двора си и пое на юг и запад, за да огледа укрепленията си в тази част от земите, над които властваше, да принесе жертви на древния Свят огън на жреческата каста и да лови лъвове в пустинята. В първото утро на първия лов беше прострелян точно под ключицата.

Стрелата заседна дълбоко и никой от свитата му сред пясъците не посмя да се опита да я изтръгне. Царят на царете беше отнесен до близката крепост Керакек. Имаше силни опасения, че ще умре.

Ловните злополуки бяха обичайни. В басанидския двор имаше немалко мъже, въодушевени от ловната тръпка и непредпазливи с лъковете. Тази истина повишаваше силно вероятността за незабелязано покушение. Ширван нямаше да е първият цар, убит в суматохата на един царски лов.

Като предпазна мярка Мазендар, везир на Ширван, се разпореди тримата най-големи синове на царя, които бяха дошли с него на юг, да се поставят под наблюдение. Удобна фраза, прикриваща истината: всъщност те бяха задържани под стража в Керакек. Същевременно везирът изпрати конни вестоносци в Кабад със заповед за подобно задържане на майките им в двореца. До тази зима Ширван Велики беше властвал над Басания двадесет и седем години. Орловият му поглед беше ясен, сплетената му безупречно брада — все още черна, прашинка от сивината на старостта не беше се посипала по него. Можеше да се очаква нетърпение от страна на пълнолетните му синове, както и гибелни интриги между царските жени.

Простосмъртните хора можеха да търсят радост сред децата си, опора и утеха в семействата си. Битието на Царя на царете не беше като на другите смъртни. Нему се полагаше бремето на божествеността и владетелството, а Азал Врагът все дебнеше наблизо и вършеше черните си дела.

В Керакек тримата царски лекари, пътували с двора на юг, бяха призовани в стаята и застанаха до ложето на Великия цар. Един по един всеки от тях огледа раната и стрелата. Опипаха кожата около раната, опитаха се да извадят загнездилата се пръчка. Пребледняха от това, което откриха. Стрелите, използвани за лов на лъвове, бяха най-тежки от всички познати. Ако се откъртеха перата и стрелата се избуташе през гръдния кош и навън, вътрешните поражения щяха да са огромни и смъртоносни. А стрелата не можеше да се издърпа назад, толкова дълбоко беше проникнала, толкова широко бе желязното острие. Който и да се опиташе да я извади, щеше да разкъса плътта на царя и да изтръгне тленния му живот заедно с кръвта му.

Ако ги бяха завели при друг пациент в това състояние, всички лекари щяха да изрекат словата на официално оттегляне: „С това страдание не ще се боря“. Стореха ли го, никой не можеше да ги обвини в причиняване на смърт.

Разбира се, не им беше позволено да изрекат това, ако пострадалото лице е царят.

С Брата на Слънцето и Луните лекарите бяха принудени да приемат задължението да лекуват, да се преборят с онова, което са открили, и да се заловят с изцеряването на раната или болестта. Ако приет пациент умре, вината падаше на името на лекаря, както е редно. В случая с обикновен мъж или жена се налагаха глоби, като обезщетение за семейството.

В този случай можеше да се очаква лекарите да бъдат изгорени живи на погребалната клада на Великия цар.

Онези, на които се предлагаше лекарски пост в двора, с цялото съпътстващо го богатство и слава, знаеха това много добре. Ако царят беше издъхнал в пустинята, неговите лекари — тримата в тази стая, както и останалите в Кабад — щяха да са сред почетните опечалени от жреческата каста на траурните ритуали пред Святия огън. Сега беше друго.

Последвалият лекарски консилиум до прозореца мина шепнешком. Всички бяха обучени от своите наставници — преди много време за всекиго от тримата — на спокойно и невъзмутимо поведение в присъствието на пациента. При сегашните обстоятелства това спокойствие бе демонстрирано неубедително. Един по един те се проснаха пред болничното ложе, изправиха се, отново докоснаха черната стрела, китката на царя, челото му, погледнаха го в очите, които бяха отворени и гневни. Един по един изрекоха разтреперани онова, което трябваше да изрекат:

— С това страдание не ще се боря.

Когато и третият лекар изрече тези слова и отстъпи колебливо назад, в стаята настъпи тишина, въпреки че между запалените светилници и гаснещия пламък в огнището се бяха побрали десетима мъже. Вятърът отвън бе задухал отново.

В това безмълвие се чу дълбокият глас на самия Ширван, тих, ала отчетливо ясен, богоподобен. Царят на царете каза:

— Те не могат да направят нищо. Изписано е на лицата им. Устните им са сухи като пясък от страх, мислите им са като подет от вятъра пясък. Представа нямат какво да правят. Махнете тримата от очите ни и ги убийте. Те са безполезни. Сторете това. Намерете нашия син Дамназес и да бъде набучен на кол сред пустинята, да го изядат зверовете. Майка му да бъде дадена на дворцовите роби в Кабад за тяхно удоволствие. Сторете това. След това идете при нашия син Мураш и го доведете тук при нас. — Ширван замълча да си поеме дъх, да потисне унизителната слабост, причинена от болката. — Доведете ни също жрец с жарава от Святия огън. Изглежда, ще умрем тук, в Керакек. Всичко, което става, е по божествената воля на Перун. Анахита очаква всички нас. Писано е и се пише. Сторете всичко това, Мазендар.

— Съвсем без никакъв лекар ли повече, велики господарю? — попита със сух глас, със сухи очи ниският пълничък везир.

— В Керакек? — с горчивина и гняв каза Царят на царете. — В тази пустиня? Помисли къде сме. — Докато говореше, от мястото, където го бе пронизала боядисаната в черно стрела, оперена с черни пера, се стичаше кръв. Брадата на царя се бе слепила от собствената му съсирваща се тъмна кръв.

Везирът сведе смирено глава. Изведоха от стаята осъдените лекари. Те тръгнаха покорно, без никакви молби за пощада, без възражения или съпротива. Слънцето вече беше подминало най-високата точка от пътя си и започваше да се спуска. Беше зимен ден в Басания, в една далечна крепост край пясъците. Времето се движеше; каквото имаше да става, отдавна беше написано.

Някои хора намират понякога ненадейно кураж, изненадват самите себе си, променят хода на своя живот и на времето. Мъжът, който се смъкна на колене до ложето и опря чело в застлания с килим под, беше военачалникът на укреплението Керакек. Благоразумието, деликатността, чувството за самосъхранение му диктуваха този ден да запази мълчание сред коварните опасни придворни. След време нямаше да може да обясни защо е проговорил. Щеше да трепери като в треска, когато си спомняше всичко това, и да пие вино до забрава дори и в ден на въздържание.

— Царю — промълви той в огряната от колебливия пламък стая, — тук имаме лекар, пътувал нашир и длъж, в селото под крепостта. Да повикаме него?

Погледът на Великия цар сякаш вече се беше отнесъл другаде, с Перун и Богинята, отвъд границите и дребните тегоби на тленния свят. Той отрони:

— Защо да убиваме още едного?

За Ширван казваха, написано бе на пергамент и беше изсечено на каменни плочи, че никой по-милостив и състрадателен, по-пропит от духа на Анахита от него не е седял на трона в Кабад, да държи скиптъра и цветето. Но Анахита я наричаха също Жътварката, тя призоваваше хората в жизнения им край.

Везирът промълви тихо:

— Защо да не го направим? Има ли значение, господарю мой? Може ли да изпратя да го доведат?

Царят на царете полежа още миг неподвижно, после махна за съгласие, кратък, равнодушен жест. Погледът му под натежалите клепачи се отмести към огъня и се задържа там. Някой излезе навън по знак на везира.

Мина време. В пустинята отвъд крепостта и селото под нея се надигна северен вятър. Зафуча над пясъците, раздуха ги и ги заразмества, заличаваше дюни и ваеше други, а забравените от ловците лъвове подириха убежище в пещерите сред скалите, за да дочакат нощта.

Синята луна на Анахита се извиси в късния следобед, за да уравновеси снишилото се слънце. В крепостта Керакек в този сух вятър тръгнаха хора — да убият трима лекари, да убият един син на царя, да призоват един син на царя, да отнесат послания в Кабад, да призоват жрец със Святия огън при Царя на царете в стаята му.

И да намерят и доведат друг един човек.

Рустем от Керакек, син на Зорах, седеше кръстато на тъканото испаханско килимче, както обикновено по време на уроците си. Четеше и вдигаше от време на време глава да огледа четиримата си ученици, които грижливо преписваха един от драгоценните му текстове. Сегашната тема беше „Меровий за катаракта“. Всеки ученик трябваше да препише различна страница. Ден по ден щяха да си ги разменят, докато всеки не се сдобиеше с пълен препис на трактата. Рустем се придържаше към възгледа, че древният тракезийски западен подход е за предпочитане в лечението на повечето — макар и не всички — проблеми, свързани с окото.

Вятър лъхна през прозореца от прашната улица. Беше все още кротък, не неприятен, но Рустем долавяше в него наближаващата буря. Пясъците щяха да завият. В село Керакек под крепостта пясъкът нахлуваше във всичко, щом дойдеше вятърът от пустинята. Привикнали бяха с него, с вкуса му в храната си, с грапавината в дрехите си и в постелките, в интимните си места.

Рустем долови леко шумолене иззад учениците си, при сводестия вътрешен вход към семейните стаи. Зърна сянка на пода. Шаски беше дошъл на обичайното си място зад мънистената завеска и щеше да изчака да започне по-интересната част от следобедните уроци. Синът му, седемгодишен, проявяваше и търпение, и страстна упоритост. Преди по-малко от година бе започнал да мъкне свое малко килимче от спалнята си до вратата за учебната стая. Сядаше на него и прекарваше толкова време от следобеда, колкото му позволят, заслушан през завеската в поученията на баща си. И ако майките му или домашните слуги го отведяха, се връщаше в коридора веднага щом успееше да се измъкне.

Двете жени на Рустем бяха на мнение, че е неподходящо за малко дете да слуша изрични подробности за кървави рани и телесни течности, но за лекаря интересът на момчето беше забавен и се беше споразумял с жените си да позволяват на Шаски да се задържа зад прага, стига да е научил своите си уроци и да е изпълнил задълженията си. Учениците му като че ли също се радваха на невидимото му присъствие и веднъж-дваж го бяха подканяли да отговори на въпросите на баща си.

Имаше нещо мило и затрогващо дори за един предпазлив, сдържан човек в това как седемгодишен хлапак изрича важно, според предписанията: „С това страдание ще се боря“, след което описва предлаганото лечение на болезнено отекъл пръст на крак или кашлица с кръв и откъртено телесно вещество в нея. Интересното беше, помисли си Рустем, докато гладеше разсеяно подрязаната си остра брада, че отговорите на Шаски често пъти се оказваха съвсем точни. Веднъж дори накара момчето да отговори на въпрос, затруднил един ученик, хванат неподготвен след нощно пиене, макар че по-късно същата вечер съжали за това. Редно беше младежите да посещават кръчмите от време на време. Това ги учеше на живота и удоволствията на простолюдието, предпазваше ги да не се състарят преждевременно. Един лекар трябваше да е наясно с хорските нрави и слабости и да не бъде суров в присъдата си над обичайната глупост. Присъдата бе за Перун и Анахита.

Допирът на ръката му до брадата му напомни нещо, което си бе помислил през нощта: време беше да я боядиса отново. Чудеше се дали все пак е нужно да прошарва светлокафявото със сиво. Когато преди четири години се беше завърнал от Испахан и островите Ажбар, за да се задържи в родното си село и да открие лекарска практика и училище, беше сметнал за благоразумно да си придаде известна благонадеждност, като се направи на по-стар. В Изтока испаханските лекари-жреци имаха обичая да се подпират на тояжки, без да се нуждаят от тях, преднамерено да дебелеят, да отронват думите си в бавен, отмерен ритъм и с очи, съсредоточени в някакъв вътрешен образ, всичко това — за да си придадат желания образ на достойнство и авторитет.

Имаше нещо наистина самонадеяно в това един двадесет и седем годишен мъж да се изтъква като учител по медицина на възраст, в която мнозина едва-що започваха учението си. Всъщност двама от учениците му в тази първа година бяха по-възрастни от него. Чудеше се дали са го разбрали.

Но в един момент не започваше ли лекарската ти практика и преподаването ти да говорят сами за себе си? Тук в Керакек, на ръба на южните пустини, Рустем беше уважаван и дори почитан от селяните и често го викаха и в крепостта да се справи с наранявания и страдания сред войниците, с което си печелеше гнева и неприязънта на цял низ военни лечители. Учениците, които му пишеха и идваха толкова отдалече, за да слушат поученията му — някои дори бяха от сарантийските поклонници на Джад и преминаваха границата откъм Амория, — едва ли щяха да се обърнат и да си отидат, като открият, че Рустем от Керакек не е никакъв стар мъдрец, а млад съпруг и баща, който просто притежава дарба за медицина и е чел и пътувал по света повече от мнозина други.

Може би. Учениците или възможните ученици можеше да се окажат непредсказуеми в много отношения, а доходът, който Рустем си докарваше от преподаването, бе необходим за мъж вече с две жени и две деца — особено след като и двете искаха по-ново бебе в препълнената къща. Малко хора от селото бяха в състояние да си платят полагащата се цена за лечението, а имаше и още един лекар — към него Рустем изпитваше едва прикрито презрение, — с когото трябваше да дели и без това оскъдните приходи, които можеше да се съберат оттук. Като цяло, май щеше да е най-добре да не разваля нещо, което уж вече му носеше успех. Ако сивото по брадата му вдъхнеше чувство за благонадеждност дори у един-двама възможни бъдещи ученици или военни в замъка (където обикновено бяха склонни да плащат подобаващо), значи боята си струваше.

Рустем отново погледна през прозореца. Небето над малката му градина с билки вече бе притъмняло. Идваше истинска буря, залисването и загубата на светлина щяха да осуетят уроците му и да затруднят следобедната хирургическа практика. Той се покашля. Четиримата ученици, привикнали с този обичаен знак, оставиха принадлежностите за писане и вдигнаха глави. Рустем кимна и най-близкият до изхода стана да отвори външната врата и да пусне първия пациент от покрития портик, където чакаха болните.

Обикновено приемаше пациенти преди обед и преподаваше във втората половина на деня, но съселяните, които най-малко бяха в състояние да си платят, се примиряваха Рустем да ги прегледа в присъствието на питомците си, като част от учебния процес. Мнозина от тях бяха поласкани от това внимание, някои се чувстваха неудобно, но в Керакек се знаеше, че това е начин да си осигуриш достъп до младия лекар, учил изкуството си в загадъчния Изток и завърнал се при тях с тайните на неведомия външен свят.

Жената, която влезе и застана колебливо до стената, където Рустем бе окачил китките билки и бе подредил по рафтовете гърненцата и ленените торбички с лекарства, имаше катаракт на дясното око. Рустем го знаеше — вече я беше прегледал и беше поставил диагнозата. Подготвяше се предварително и всеки път, когато болестите на селяните позволяваха, предлагаше на учениците си практическия си опит наред с трактатите, които трябваше да запаметяват и преписват. Няма голяма полза, обичаше да им казва, да научиш какво е казал ал Хизари за ампутацията, ако не знаеш как се борави с триона.

Самият той беше прекарал месец и половина с източния си учител на една провалила се испаханска военна кампания срещу бунтовниците в североизточните им предели. Научил се беше да борави с трион.

Онова лято видя също и достатъчно жестока смърт и ужасна болка, така че реши да се върне у дома при жена си и малкото си дете, което едва-що беше видял, преди да замине на изток. Тази къща с градината в края на селото, а сетне и втората жена и момиченцето бяха дошли след завръщането му. Момченцето, което бе оставил, беше вече седемгодишно, седеше на килимчето зад вратата и слушаше бащините си уроци.

А Рустем лекарят в някои тъмни нощи все още сънуваше бойно поле на изток, спомняше си как реже крайниците на крещящи от непоносима болка мъже под пушливата колеблива светлина на факлите на вятъра, докато слънцето гасне над касапницата. Спомняше си черни фонтани от кръв, съсиреци, целият бе оплескан с кръв — дрехите, лицето, ръцете и гърдите… самият той превърнал се в същество, от което капе ужас, с толкова хлъзгави длани, че едва можеше да държи сечивата си и да реже с триона, да изрязва гнойта със скалпела и да спира кръвта с нажежения ръжен, а ранените прииждаха и прииждаха безкрай, несекващ поток дори след като паднеше нощта.

Много по-лоши неща имаше на този свят от практикуването в едно село в Басания, решил беше една заран, и оттогава не беше се разколебал, макар амбицията понякога да се надигаше в душата му и да шепнеше друго, изкусителна и опасна като кабадска куртизанка. Рустем беше преживял голяма част от живота си, като се стараеше да изглежда по-стар, отколкото бе в действителност. Но не беше стар. Още не. Неведнъж се беше чудил в часовете на здрача, когато обикновено го спохождаха такива мисли, какво ли щеше да направи, ако някоя нова възможност и риск почукат на вратата му.

След време, когато поглеждаше назад, така и не можеше да си спомни имало ли беше наистина почукване в онзи ден. Вихърът на случилото се бе толкова силен, че навярно го беше пропуснал. Но му се струваше, че външната врата просто се бе разтворила с трясък, без предупреждение, и за малко щеше да удари болната, която чакаше до стената, и войниците с ботуши нахлуха вътре и изпълниха до пръсване тихата стая с хаоса на външния свят.

Рустем познаваше един от тях, водача: служеше от много време в Керакек. Лицето му беше разкривено, очите му блестяха трескаво. Гласът му изстърга като трион в сухо дърво:

— Трябва да дойдеш! Веднага! В крепостта!

— Някаква злополука ли? — попита сдържано от килимчето си Рустем, като пренебрегна заповедническия тон на войника; опитваше се с кротостта си да възвърне спокойната атмосфера. Това бе част от обучението на всеки лекар и той искаше учениците му да видят как го прави. Идващите при тях често бяха възбудени; лекарят не можеше да си го позволи. Забеляза, че войникът се бе обърнал на изток, когато изрече първите си думи. Знамение нито добро, нито лошо. Мъжът беше от воинската каста, разбира се, което можеше да е добро или лошо, според кастата на пострадалия. Вятърът беше северен; не добре, но пък никакви птици не се виждаха, нито чуваха през прозореца, което донякъде го уравновесяваше.

— Злополука! Да! — извика войникът все така без капка сдържаност. — Хайде! Става дума за Царя на царете! Стрела!

Цялото самообладание на Рустем дезертира като новобранец, пратен срещу сарантийска конница. Един от учениците му ахна стъписано. Жената с болното око се свлече на пода и зарида. Рустем стана бързо, мъчеше се да вкара в някакъв ред забушувалите в главата му мисли. Бяха влезли четирима. Число, носещо лош късмет. С жената ставаха петима. Можеше ли да се брои и тя, за да се нагодят поличбите?

Докато пресмяташе трескаво предзнаменованията, отиде до голямата маса до вратата и дръпна ленената си торба. Прибра набързо в нея няколко китки билки и гърненца и взе кожената чанта с хирургическите си принадлежности. Обикновено щеше да прати напред някой от учениците или слуга, да успокои хората в крепостта, а и да не го видят, че е хукнал сам по улицата. Но обстоятелствата изобщо не допускаха нормално поведение. „Става дума за Царя на царете!“

Сърцето му се бе разтуптяло лудешки. Помъчи се да успокои дъха си. Чувстваше се замаян, с олекнала глава. Уплашен всъщност. По много причини. Важно беше да не го покаже. Взе пътната си тояга, преднамерено бавно си сложи кожената шапка, обърна се към войника, пак така бавно извърна очи на север и каза:

— Готов съм. Можем да тръгваме.

Четиримата войници изхвърчаха през вратата. Рустем се задържа, за да опази някакъв ред в стаята, която напускаше. Бхараи, най-добрият му ученик, го гледаше в очите.

— Можете да се поупражнявате с хирургическите инструменти по зеленчуци и парчета дърво. Използвайте сондите. Оценявайте се един-друг поред. Пациентите ги пратете по домовете им. Затворете кепенците, ако вятърът се усили. Разрешавам ви да си накладете огън и да използвате масло, да ви е достатъчно светло.

— Учителю — отвърна с нисък поклон Бхараи.

Рустем последва войниците.

Спря се в градината, отново с лице на север, прибрал стъпала, и откъсна три бамбукови стръка. Можеше да му потрябват за сонди. Войниците чакаха нетърпеливо на улицата, възбудени и уплашени. Въздухът пулсираше, натежал от тревога. Рустем се изправи бавно, промълви молитвата си към Перун и Богинята, след което се обърна, за да поеме след тях. Погледна Катюн и Джарита, застанали на прага на къщата. В очите им се четеше страх: очите на Джарита бяха огромни дори отдалече. Тя се взря мълчаливо в него, облегната на Катюн за опора, с бебенцето в ръце. Някой от войниците сигурно им бе казал какво става.

Той кимна успокоително на двете си жени и Катюн му отвърна на свой ред с кротко кимване, докато прегръщаше Джарита през раменете. Всичко с тях щеше да е наред. Ако се върнеше.

Мина през малката дворна порта и излезе на пътя, първата си стъпка направи с десния крак и погледна нагоре за знаци от птиците. Не видя такива: всички птици се бяха изпокрили от усилващия се вятър. Тук поличби нямаше да намери. Съжали, че бяха пратили четирима войници. Някой там горе трябваше да съобрази по-добре. Но вече едва ли можеше да се направи нещо за това. Щеше да запали тамян в крепостта, за умилостивяване. Стисна тояжката и се постара да си придаде невъзмутимост. Не мислеше, че успява. Царят на царете. Стрела.

Спря внезапно на прашния път.

И в мига, в който спря и се прокле наум за глупостта си, готов вече да се върне в учебната стая, макар да знаеше колко лошо знамение ще е това, чу как някой проговори зад него.

— Тате — каза тъничкият глас.

Рустем се обърна и видя какво държи синът му в двете си ръце. Сърцето му за миг замря или поне така му се стори. Едва преглътна. Насила си пое дълбоко дъх, застинал точно до портата.

— Да, Шаски — промълви той тихо. Погледна момченцето в градината и го обзе странно спокойствие. Учениците му и пациентите наблюдаваха сцената струпани при портика, войниците откъм пътя, жените — от другия вход. Вятърът духаше.

— Човекът каза… каза стрела, тате.

— Това каза, нали? — отвърна тежко Рустем. — Значи трябваше да го взема, нали?

Шаски кимна. Изпънал дребното си телце, с кафявите очи, сериозни като на жрец, поднасящ свещен дар. „Седемгодишен е — помисли си Рустем. — Анахита да го пази“.

Върна се през дървената порта, наведе се и взе от момчето тънкия инструмент в кожената му кания. Беше го донесъл от Испахан, прощален дар от тамошния му учител.

Войникът наистина беше казал, че е стрела. Рустем изпита внезапно, съвсем ненадейно желание да положи ръка на мъничката глава на сина си, на къдравата тъмнокафява коса, да усети мекотата й. Това, разбира се, сигурно имаше нещо общо с факта, че може би нямаше да се върне от крепостта. Това можеше да се окаже сбогуване. Човек не можеше да откаже лек на Царя на царете…

Изражението на Шаски бе толкова напрегнато, сякаш по някакъв свръхестествен начин съзнаваше всичко това. Не можеше да го съзнава, разбира се, но момчето му все пак току-що го бе спасило от най-ужасната поличба — да се наложи да стъпи отново в стаята за лечение, след като бе излязъл от нея и бе взел бамбуковите пръчки, или да прати някой от спътниците си.

Рустем се обърна, бързо излезе отново през портата и продължи с войниците нагоре по стръмния път, в усилилия се северен вятър. Не погледна назад, знаеше свързаната с това поличба, но беше убеден, че Шаски още стои там и го гледа, вече сам в градината, изпънат като копие, мъничък като тръстика край речен бряг.

Винаш, син на Винаш, командирът на южната крепост Керакек, беше роден още по-далече на юг, в малък оазис с палми източно от Кандир, рехаво, напоявано от извор островче зеленина, обкръжено от суровата пустиня. Беше пазарно селце, разбира се. Разменяха се стоки и услуги с тъмнокожите мрачни племена от пясъците, които идваха яхнали камилите си и си тръгваха отново, смаляваха се и чезнеха зад блещукащия хоризонт.

Отраснал като търговски син, Винаш беше опознал много добре номадските племена, както във времена на търговия и мир, така и през онези сезони, когато Великият цар пращаше армии на юг в поредното безплодно усилие да наложи достъп до западното море отвъд пясъците. Пустинята, в не по-малка мяра от дивите племена, кръстосващи необятната й шир, наново и наново правеше това невъзможно. Нито пясъците, нито обитателите им бяха склонни да търпят господство.

Но детството му в юга го бе превърнало — Винаш бе предпочел армията пред живота на търговец — в чудесен, неоспорим избор за началник на едно от пустинните укрепления. Рядък пример за разумно мислене от страна на висшите служители в Кабад представляваше решението да го назначат за управител на Керакек, след като достигна полагащия се офицерски ранг, вместо да му поверят, да речем, командването на войници, охраняващи някое рибарско пристанище в Севера, и да си има работа с облечените с дебели кожи едри търговци и разбойници от Москав. Военщината успяваше понякога да прави нещата както трябва, едва ли не напук на самата себе си. Винаш познаваше добре пустинята и изпитваше към нея, както и към обитателите й, подобаващото се уважение. Можеше да се оправи с някои от номадските диалекти, говореше малко и от киндатската реч и не го смущаваше пясъкът в постелята му или в гънките на кожата му.

Все пак в биографията на този мъж нямаше нищо, което да предполага, че той, войникът — син на Винаш търговеца, — може да намери у себе си дързостта да проговори пред най-могъщите мъже на Басания и без да се иска от него, да предложи един лекар от малко провинциално селище — който дори не беше от жреческата каста — да бъде призован при издъхващия Цар на царете.

Наред с всичко останало думите му подлагаха на риск и неговия живот. Беше си мъртъв, само да решеше някой след това, че лечението на местния лекар е ускорило или причинило смъртта на царя — нищо, че Ширван Велики бе извърнал вече лицето си към огъня, все едно гледа пламъците на Перун Гръмовержеца или тъмната фигура на Богинята.

Стрелата беше в него, забита много дълбоко. Кръвта продължаваше бавно да се стича, цапаше с тъмни петна завивките на ложето и ленените превръзки. Всъщност изглеждаше чудо, че царят все още диша, все още е сред тях, загледан втренчено в танца на пламъците, докато пустинният вятър отвън се усилваше. Небето бе помръкнало.

Ширван като че ли не възнамеряваше да предложи на придворните си сетни напътствени слова или официално да назове наследник, макар да беше направил жест, който намекваше за избора му. Коленичил до ложето, третият син на царя, Мураш, посипал глава и рамене с пепел от огнището, се поклащаше назад-напред и редеше молитва. Никой от останалите царски синове не присъстваше. Гласът на Мураш, извисяващ се и глъхнещ в монотонен напев, бе единственият човешки звук в стаята, ако не се броеше тежкият ритъм на дъха на Великия цар.

В тази тишина и въпреки пронизителния вой на вятъра тропотът на ботуши отекна ясно откъм коридора. Винаш си пое дъх и за миг затвори очи, призоваваше в ума си Перун и проклинаше ритуално Азал Вечния враг. След това се обърна и видя как вратата се отвори и влезе лечителят, който го бе изцерил от онзи обрив при един есенен разузнавателен набег към сарантийските погранични градове и укрепления.

Лекарят, последван от явно уплашения капитан на охраната на Винаш, направи още няколко стъпки навътре и спря, подпря се на тояжката си и бавно огледа стаята, преди да насочи погледа си към ранения. Не водеше слуга — сигурно бе тръгнал набързо, дадените на капитана заповеди бяха недвусмислени — тъй че сам носеше торбата си. Без да погледне назад, протегна торбата с лековете, тояжката и някакъв инструмент в кожена кания, а капитанът на Винаш притича с готовност, за да ги поеме. Лекарят — казваше се Рустем — имаше строг, сдържан нрав, който всъщност не допадаше на Винаш, но не приличаше на убиец и наистина бе изцерил обрива му.

Лекарят поглади с ръка прошарената си брада, след което коленичи и се просна ничком пред царственото ложе в изискано почтителен жест и проява на неочаквана ловкост. Приканен от везира, бавно се изправи. Царят не беше извърнал поглед от огъня; младият принц не беше престанал да се моли. Лекарят се поклони на везира, след това внимателно се обърна — на запад, забеляза Винаш — и заяви отривисто:

— С това страдание ще се боря.

Дори не беше се доближил до ранения, да не говорим да го прегледа — но пък нямаше кой знае какъв избор. Длъжен беше да направи каквото може. „Защо да убиваме още едного?“, беше попитал царят. Винаш почти със сигурност бе направил точно това, като бе предложил да доведат доктора.

Лекарят се обърна към него.

— Ако командирът на гарнизона благоволи да остане да ми помага, ще бъда благодарен. Може би ще ми е нужен войнишки опит. Наложително е всички останали, почитаеми и презнатни господа, веднага да напуснете тази стая. Моля.

Коленичилият принц заяви гневно:

— Аз няма да оставя баща си!

Този млад човек почти със сигурност скоро щеше да е Царят на царете, Мечът на Перун — щом секнеше завинаги дъхът на мъжа в ложето.

— Разбираемо желание, преблагородни принце — отвърна спокойно докторът. — Но ако сте загрижен за своя възлюбен баща, а виждам, че е така, й желаете да му помогнете сега, ще ми окажете чест, ако изчакате навън. Хирургическата операция не може да се проведе сред тълпа.

— Няма да има никаква… тълпа — каза везирът и изкриви недоволно устни при тази дума. — Принц Мураш ще остане, аз също. Вие, разбира се, не сте от жреческата каста, както и командирът. Поради това ние трябва да останем тук. Всички останали ще напуснат, както помолихте.

Лекарят поклати глава.

— Не, господарю. Убийте ме веднага, ако желаете. Но съм научен и съм убеден, че членове на семейството и скъпи приятели не трябва да присъстват, когато един доктор лекува пострадал. Човек трябва да е от жреческата каста, за да е царски лекар, знам. Но аз нямам такъв пост… идвам при Великия цар по покана. Ако ще се боря с това страдание, длъжен съм да го сторя според обучението си. Иначе с нищо не бих могъл да помогна на Царя на царете, а ако е така, то животът ми се превръща в бреме.

Този тип беше превзет позьор, побелял преждевременно, помисли си Винаш, но храброст не му липсваше. Видя как принц Мураш вдигна глава, черните му очи блестяха от гняв. Но преди принцът да успее да отвори уста, тих хладен глас от ложето проговори:

— Чухте лекаря. Доведен е тук заради уменията му. Защо е цялата тази препирня в мое присъствие? Излезте. Всички.

Настъпи тишина.

— Разбира се, премилостиви господарю — отвърна везирът Мазендар, а принцът преглътна и се изправи колебливо. Царят все още не бе откъснал очи от пламъците. Гласът му прозвуча за Винаш все едно вече идва някъде отвъд селенията на живите. Щеше да умре, и докторът щеше да умре, Винаш най-вероятно също щеше да умре. Беше глупак над глупаците, към края на дните си.

Мъжете започнаха нервно да се изнизват в коридора, където междувременно бяха запалили факли в халките по стените. Вятърът свиреше — неземен и самотен звук. Капитанът на гвардията остави на пода вещите на лекаря и също бързо излезе. Младият принц пристъпи пред дребничкия лекар, който стоеше съвсем спокоен, в очакване да напуснат, вдигна ръце и изръмжа, много тихо и с гняв:

— Спаси го или тези пръсти ще сложат край на живота ти. Заклевам се в мълнията на Перун.

Лекарят не отвърна нищо, гледаше кротко как пръстите на развълнувания принц се разтвориха, затвориха и се свиха внезапно в жест на удушване. Мураш се поколеба още миг, после погледна през рамо към баща си — можеше да е за последен път, помисли Винаш и го споходи мигновен спомен за смъртното ложе на собствения му баща, далече на юг. След това принцът излезе с широки крачки. Чуха от коридора как гласът му отново се извиси в молитва.

Мазендар щеше да излезе последен. Спря до леглото, погледна Винаш и лекаря за първи път разколебан и промълви:

— Имате ли указания за мен, прескъпи ми господарю?

— Дадох ги — отвърна тихо мъжът в леглото. — Видя кой беше тук. Служи му вярно, ако ти позволи. Може и да не поиска. Богът на мълниите и Богинята да пазят душата ти, ако е така.

Везирът преглътна.

— И вашата, велики мой господарю, ако не се срещнем повече.

Царят замълча. Мазендар излезе. Някой затвори вратата.

Лекарят моментално се оживи, отвори енергично кожената си торба и извади малка кесийка. Отиде до огнището и изсипа съдържанието й върху жаравата.

Пламъците изведнъж станаха сини и мирис на диви цветя изпълни стаята, като в източна пролет. Винаш примига. Тялото в леглото се размърда.

— От Испахан? — каза Царят на царете.

Лекарят изглеждаше изненадан.

— Да, премилостиви господарю. Изобщо не бих си помислил, че вие…

— Имах някога лекар от островите Ажбар. Беше много вещ. За жалост взе да ухажва една жена, която щеше да е по-добре изобщо да не докосва. Използваше тази миризма, спомням си.

Рустем се доближи до леглото.

— Мъдреците ни учат, че обликът на стаята за лечение може да въздейства на естеството на лечението. Влияем се от тези неща, господарю.

— Стрелите не се влияят — каза царят. Но се измести леко, за да погледне лечителя.

— Може и така да е — отвърна докторът сдържано. Спря до леглото, наведе се, за да огледа стрелата и раната, и Винаш видя как изведнъж задържа протегнатата си ръка. По брадатото му лице пробяга странно изражение. Отпусна ръце и се обърна към Винаш. — Командире, налага се да ми намерите ръкавици. Най-добрите кожени в крепостта, и колкото се може по-бързо.

Винаш не попита защо. Вероятно щеше да умре, ако царят умреше. Излезе, затвори вратата и забърза по коридора покрай чакащите отвън, а после надолу по витото стълбище, за да донесе ръкавиците си за езда.

Рустем се беше уплашил. Объркан и съкрушен, едва беше успял да овладее последните си остатъци от самообладание, за да не се издаде. За малко не беше изтървал принадлежностите си, боеше се, че някой ще забележи как треперят ръцете му, но капитанът на охраната бързо бе пристъпил, за да ги вземе. А Рустем се възползва от официалното падане ничком пред царя, за да изрече наум успокояващо заклинание.

След това прояви повече безцеремонност, отколкото може би беше редно, като помоли придворните — дори везира и един принц! — да напуснат. Но винаги се беше придържал към такова енергично, самоуверено поведение, за да внуши авторитет над годините си, а сега не беше нито времето, нито мястото да се отклонява от обичайните методи. Ако трябваше да умре, едва ли щеше да е от значение какво мислят за него, нали? Помоли командира да остане. Един войник нямаше да се развълнува от проливането на кръв и от крясъците, а и можеше да се наложи някой да държи пострадалия.

А той… той беше Царят на царете. Мечът на Перун. Братът на Слънцето и Луните.

Рустем се постара да си наложи да не разсъждава по този начин. Това тук беше пациент. Ранен човек. Това беше важното. Придворните излязоха. Принцът — Рустем не знаеше кой от синовете на царя е той — спря пред него и му показа ясно заплахата от смърт, която крачеше с Рустем от мига, в който бе излязъл от градината си.

Не можеше да си позволи всичко това да е важно. Каквото имаше да става, вече беше написано.

Хвърли ажбарска прах в огъня, за да приведе стаята в съзвучие с по-хармонични присъствия и духове, а след това отиде до леглото, за да огледа стрелата и раната.

И надуши кааба.

Смая се. Миризмата задвижи една затаила се мисъл, а миг след това се появи втора и го уплаши много. Така че отпрати бързо командира за ръкавици. Трябваха му.

Докоснеше ли стрелата с голи ръце, щеше да умре.

Сега, сам в стаята с Царя на царете, Рустем откри, че страховете му са вече на лекар, а не на низш поданик. Зачуди се как да изрече онова, което мислеше.

Очите на царя, тъмни и хладни, се бяха спрели на лицето му. Рустем видя гнева в тях.

— На стрелата има отрова — повтори Ширван.

Рустем сведе глава.

— Да, господарю. Кааба. От растението фиджана. — Пое си дъх и попита: — Вашите лични лекари докоснаха ли стрелата?

Царят кимна, много леко. Без знак, че гневът му е намалял. Сигурно изпитваше ужасна болка, но не го издаваше.

— И тримата. Забавно. Заповядах да ги екзекутират заради некадърността им, но всеки от тях скоро щеше да умре, нали? Никой не забеляза отровата.

— Рядко се среща тук — отвърна Рустем, мъчеше се да приведе мислите си в ред.

— Не толкова рядко. Взимам малки дози от двайсет и пет години вече — каза царят. — Кааба, други зли вещества. Анахита ще ни призове всички, когато пожелае, но хората все пак е добре да са благоразумни в живота си, а царете са длъжни.

Рустем преглътна. Вече имаше обяснение защо пациентът му е още жив. Двайсет и пет години! В ума му изплува образ: младият цар докосва с пръст — боязливо несъмнено — прашеца от смъртоносната отрова; гаденето, което щеше да последва… как го прави след това, отново и отново, после започва да го вкусва във все по-големи и по-големи количества. Поклати глава и каза:

— Царят много е изтърпял за своя народ. — Мислеше за дворцовите лекари. Каабата стягаше гърлото, преди да стигне до сърцето. Човек умираше в агония, от задушаване. Виждал го беше в Изтока. Метод на официална екзекуция. „Забавно“, бе казал царят.

А сега си помисли и за още нещо. Помъчи се да го изтласка назад, доколкото можеше.

— Все едно е — каза царят. Гласът му звучеше точно така, както си го беше представял Рустем: хладен, монотонен, дълбок. — Това е стрела за лъв. Защитата от отровата не помага, ако стрелата не може да се извади.

На вратата се почука. Винаш се върна. Беше задъхан, явно беше тичал. Носеше кафяви кожени ръкавици. Много дебели бяха за хирургическа работа, отбеляза Рустем, но нямаше избор, така че си ги сложи. След това развърза калъфа с дългия тънък метален инструмент. Онзи, който синът му бе донесъл в градината. „Той каза стрела, тате“.

— Понякога има начини да се извадят дори такива стрели — каза Рустем, мъчеше се да не мисли за Шаски. Обърна се на запад, затвори очи и започна да се моли, подреждаше в ума си следобедните поличби, добри и лоши, и в същото време отброяваше дните от последното новолуние. Щом привърши изчисленията си, извади указаните талисмани и магически прегради. Предложи затъпяваща сетивата билка за болката, която щеше да последва. Царят я отказа. Рустем повика гарнизонния командир до леглото и му каза какво трябва да прави, за да задържи пациента здраво на място. Този път не каза „царя“. Това беше страдащ човек. Рустем беше доктор с един помощник и с една стрела, която трябваше да извади, ако успее. Сега беше във война — с Азал Врага, който можеше да затули луните и слънцето и да сложи край на един живот.

Оказа се, че командирът не е необходим, както и билката. Рустем първо счупи черната пръчка колкото може по-близо до раната, след това с помощта на няколко сонди и нож ушири самата рана, процедура, за която знаеше, че е мъчително болезнена. Някои мъже не можеха да я понесат дори със затъпени от лекарството сетива. Мятаха се и крещяха, дори губеха съзнание. Ширван Басанийски така и не затвори очи, нито помръдна, макар дъхът му да стана плитък и учестен. На челото му избиха капки пот, мускулите на челюстта му се стегнаха под сплетената брада. Когато реши, че отворът е достатъчно широк, Рустем намаза със зехтин дългата тънка метална Лъжица на Ениати и я хлъзна навътре към вгнездения връх на стрелата.

Трудно му беше да е точен с дебелите ръкавици, при това вече подгизнали от кръв, но вече имаше представа за разположението на острието и знаеше накъде да закриви загребващата част на изобретението на Ениати. Плитката чашка се хлъзна през плътта на царя — той бе спрял да диша, но все така не помръдваше. Рустем изви малко, усети как лъжичката се хлъзна покрай най-широката част на острието и я притисна в нея. Плъзна още малко навътре, самият той затаил дъх в този най-деликатен момент от цялата операция, призоваваше Богинята в облика й на Изцерителка — и след това отново изви и нежно, много леко дръпна назад.

Царят изохка и понечи да вдигне ръка като да възрази, но Рустем усети как върхът на стрелата се плъзна в чашката. Беше го направил с един ход. Познаваше един човек, учител далече на изток, който щеше да е много, дълбоко удовлетворен. Сега само гладките смазани ръбчета на самата лъжичка щяха да имат досег до наранената плът, назъбеното острие вече беше прибрано безопасно вътре.

Рустем примига. Посегна да изтрие потта от челото си с опакото на накървавената ръкавица и се сети — в последния миг, — че ще умре, ако го направи. Сърцето му затуптя.

— Почти… почти свърши — промълви той. — Готов ли сте, прескъпи ми господарю? — Везирът беше използвал тази фраза. В този момент, докато гледаше как мъжът в леглото мълчаливо се справя с ужасната болка, Рустем я изрече съвсем искрено. Винаш го изненада, като пристъпи леко до леглото и опря длан на челото на царя: по-скоро като милувка, отколкото за да го задържи.

— Кой изобщо е готов за това? — изпъшка Ширван Велики и в думите Рустем долови — за свое изумление — призрака на сардонична насмешка. Щом я чу, обърна стъпала на запад, изрече испаханската дума, гравирана върху инструмента, стисна го с две ръце и го дръпна рязко, извън плътта на Царя на царете.

— Ще живея, както разбирам?

Бяха сами в стаята. Беше изтекло време. Вятърът все още духаше. По указание на царя Винаш бе излязъл навън да съобщи само, че лечението продължава и че Ширван още е жив. Нищо повече. Войникът не зададе въпроси, Рустем също.

Първата опасност винаги беше обилното кървене. Рустем беше запушил разширеното отверстие на раната с марля и чиста гъба. Остави я незатворена. Преждевременното затваряне на рани беше най-обичайната грешка, която правеха докторите, и от това умираха пациенти. По-късно, ако всичко минеше добре, щеше да събере ръбовете на раната с най-малките игли и шев, като се постарае да остави място за дренаж. Но все още не. Засега само превърза покритата рана с чист лен, минаващ под мишницата и около гърдите, след това нагоре около двете страни на врата в предписваната триъгълна форма. Довърши превръзката горе и нагласи възела да сочи надолу към сърцето, както се полагаше. Този път поиска чиста марля и лен, чисти ръкавици за себе си, гореща вода. Командирските накървавени ръкавици хвърли в огъня. Никой не трябваше да ги пипа.

Царският глас, задал въпроса, беше тих, но ясен. Добър знак. Този път беше приел успокояващата билка от торбата на Рустем. Тъмните му очи бяха спокойни и съсредоточени, не прекомерно разширени. Рустем беше предпазливо доволен. Втората опасност вече, както винаги, беше зелената гной, макар че раните от стрела обикновено се изцеряваха по-добре от тези от меч. Можеше да смени превръзката по-късно, да промие раната и да поднови мехлема и марлята преди края на нощта: вариант, до който сам беше стигнал. Повечето лекари оставяха първата превръзка за два-три дни.

— Вярвам, че да, господарю. Стрелата я няма и раната ще заздравее, ако такава е волята на Перун, а се постарах да избегна вредните изтичания. — Поколеба се за миг. — А вие имате своя… защита срещу отровата вътре.

— Искам да поговорим за това.

Рустем преглътна с усилие.

— Господарю?

— Ти засече отровата от фиджана по миризмата. Въпреки благовонните ти треви на огъня.

Рустем се боеше от този въпрос. Беше добър в шикалкавенето — повечето лекари бяха, — но това тук беше царят, смъртният брат на слънцето и луните.

— Имал съм си работа с нея и преди. Изучил съм се в Испахан, господарю, където расте…

— Знам къде расте — прекъсна го Царят на царете. — Какво още имаш да ми кажеш, лекарю?

Нямаше къде да се скрие. Рустем си пое дъх.

— Помирисах я и на друго място в тази стая, велики господарю. Преди да хвърля билковото ухание в огъня.

Последва тишина.

— Помислих си, че може да е така. — Ширван Велики го погледна студено. — Къде?

Само една дума, тежка като ковашки чук.

Рустем отново преглътна. Усети горчив вкус в устата си: осъзнаването за собствената си тленност. Но какъв избор можеше да има тепърва? Отвърна:

— На ръцете на принца, велики царю. Когато ми заповяда да спася живота ви с риск за моя.

Ширван Басанийски за миг затвори очи. Когато ги отвори, Рустем отново видя тъмния гняв в дълбините им, въпреки опиата, който беше взел царят.

— Това ме… наскърбява — много тихо отрони Царят на царете. Но това, което долови Рустем в думите му, не беше скръб. Изведнъж му хрумна дали и царят не беше надушил каабата на стрелата. Беше я поемал от двадесет и пет години. Ако беше познал отровата, значи бе позволил на трима лекари днес да я пипнат, без да ги предупреди, и се беше канил да остави и него да направи същото. Изпитание за вещината им? Докато е на ръба на смъртта? Що за човек?! Рустем потръпна, не можа да се сдържи.

— Изглежда, че и друг освен мен се е предпазвал от отрови, като е изграждал съпротивителни сили у себе си — каза Ширван Велики. — Умно. Длъжен съм да призная, че е умно. — Дълго мълчание, след което: — Мураш. Добър цар щеше да излезе от него всъщност.

Извърна се и погледна през прозореца. Нищо не можеше да се види в тъмното. Чуваха само воя на вятъра, духащ от пустинята.

— Изглежда, заповядах смъртта на погрешния син и майка му. — Ново мълчание, по-кратко този път. — Това ме наскърбява — за втори път отрони царят.

— Тези заповеди не може ли да се отменят, велики господарю? — колебливо попита Рустем.

— Не, разбира се — отвърна Царят на царете.

Категоричността на тези думи бе може би най-страшното в този ден, щеше по-късно да реши Рустем.

— Повикай везира — каза Ширван Басанийски, загледан навън в нощта. — И моя син.

В този миг Рустем лекарят, син на Зорах, изведнъж горещо съжали, че не си е у дома, в малката си къща със спуснатите кепенци срещу вятър и мрак, с Катюн и Джарита, двете кротко заспали дечица, последната чаша подправено с билки вино до лакътя му и тлеещия огън в огнището, а онова чукане на света на вратата му изобщо да не беше идвало.

Вместо това се поклони на мъжа в болничното ложе и тръгна към вратата.

— Лекарю.

Рустем се обърна. Изпитваше страх, чувстваше се ужасно безсилен.

— Все още съм твой пациент. Продължаваш да си отговорен за живота ми. Действай съобразно. — Тонът беше равен, хладният, сдържан гняв все още се долавяше в него.

Не беше нужна особена прозорливост, за да разбере човек какво може да означава това.

А едва този следобед, в часа, когато вятърът се бе надигнал в пустинята, той си седеше в скромната лечебна стаичка и се подготвяше да покаже на четирима ученици как се маха обикновен катаракт според изучените предписания на Меровий от Тракезия.

Рустем отвори вратата. В треперливата светлина на факлите видя десетината уморени придворни. Слуги или войници бяха донесли пейки. Някои от чакащите седяха отпуснати до каменните стени. Някои спяха. Други го видяха и взеха да стават. Той кимна на Мазендар, везира, а след това на младия принц, който бе застанал малко встрани от останалите, с лице към тесния тъмен прозорец-амбразура, вглъбен в тиха молитва.

Винаш, гарнизонният командир — единственият човек, когото Рустем познаваше тук — вдигна вежди в безмълвен въпрос и пристъпи напред. Рустем поклати глава, но веднага премисли. „Продължаваш да си отговорен — беше казал Великият цар. — Действай съобразно“.

Рустем се отмести, за да пропусне везира и принца да влязат в стаята. После махна с ръка на командира да влезе и той. Нищо не каза, но за миг погледите им се кръстосаха, Винаш кимна и пристъпи вътре. Рустем го последва и притвори вратата.

— Татко! — извика принцът.

— Каквото има да става, отдавна е написано — промълви кротко Ширван Васанийски. Беше се подпрял на възглавницата, с оголената гръд, стегната в ленените превръзки. — По милостта на Перун и Богинята козните на Черния Азал бяха разбити, поне засега. Лекарят извади стрелата.

Везирът, видимо развълнуван, отри лицето си с длан, коленичи и опря чело в пода. Принц Мураш, зяпнал баща си с широко отворени очи, бързо се извърна към Рустем.

— Слава на Перун! — Мина пред стаята, пресегна се и стисна ръцете на Рустем. — Ще бъдеш щедро възнаграден, лечителю!

На Рустем му беше нужно огромно самообладание и отчаяна вяра в онова, което бе учил, за да не се дръпне от ужас. Сърцето му затуптя бясно.

— Слава на Перун! — повтори принц Мураш, върна се до леглото и също се смъкна на колене до везира.

— И още как — съгласи се сдържано царят. — Сине мой, стрелата на убиеца лежи там, на раклата под прозореца. По нея има отрова. Кааба. Хвърли я в огъня.

Рустем затаи дъх. Бързо извърна очи към Винаш, срещна отново погледа на войника, после пак загледа принца.

Мураш се изправи.

— С най-голяма радост ще го сторя, татко мой и царю. Но отрова? Как е възможно това? — Отиде до прозореца и предпазливо посегна за ленения парцал до медицинските принадлежности на Рустем.

— Вземи я с ръцете си, сине — каза Ширван Басанийски, Царят на царете, Мечът на Перун. — Вземи я отново с голи ръце.

Много бавно принцът се извърна към леглото. Везирът вече беше станал и го гледаше изпод вежди.

— Не разбирам. Нима вярваш, че аз съм държал тази стрела? — възкликна принц Мураш.

— Миризмата е останала на дланите ти, сине — отрони тежко Ширван.

Рустем пристъпи предпазливо към царя. Принцът се обърна — привидно озадачен, не повече, погледна дланите си, а след това Рустем.

— Но тогава значи съм отровил и доктора.

Ширван извърна глава и погледна Рустем. Тъмна брада над бялата ленена превръзка, очите — черни и студени. „Действай съобразно“, беше казал. Рустем се покашля.

— Само опитахте. — Сърцето му туптеше в гърдите. — Ако сте държали стрелата, когато сте простреляли царя, каабата е минала през кожата ви и вече е вътре във вас. Няма заплаха от допира ви, принц Мураш. Вече не.

Вярваше, че е истина. Учили го бяха, че е така. Никога не го беше виждал в опит. Чувстваше се странно замаян, сякаш цялата стая леко се полюшваше като бебешка люлка.

И тогава видя как потъмняха очите на принца — досущ като на баща му. Мураш посегна към колана си, извади нож, обърна се към леглото…

Везирът извика. Рустем скочи напред, без оръжие.

Винаш, командирът на гарнизона в Керакек, уби принц Мураш, третия от деветимата синове на Ширван Велики със собствената си кама, метната от вратата.

Принцът, с нож, забит в гърлото, изпусна оръжието от безжизнените си пръсти и бавно се свлече към леглото с лице в коленете на своя баща, кръвта му обагри в червено белите завивки.

Ширван не помръдна. Никой от другите трима също.

Мигът замръзна. Най-сетне царят вдигна очи от мъртвия си син, погледна Винаш, а сетне — Рустем. Кимна бавно на двамата.

— Лекарю, кажи ми името на баща си. — Думи, изречени с равнодушен тон, примесен с леко любопитство.

Рустем примигна.

— Зорах, велики господарю.

— Име от воинската каста.

— Да, господарю. Беше войник.

— Но ти избра живот, различен от неговия?

Разговорът бе толкова не на място, че звучеше зловещо. Рустем се почувства замаян от него. Тук имаше мъртвец — син, — проснат в скута на мъжа, с когото разговаряше така.

— Воювам срещу болести и рани, господарю. — Това, което казваше винаги.

Царят кимна отново, замислено — сякаш беше останал доволен от нещо.

— Знаеш, че човек трябва да е от жреческата каста, за да стане царски лекар, разбира се.

Разбира се. Светът все пак чукаше на вратата му.

Рустем сведе глава. Не отвърна нищо.

— Ще се уреди на следващия Ритуал на вписването, след летния Свят огън.

Рустем преглътна с усилие. Това май го правеше вече цяла нощ.

— Една от жените ми е от кастата на париите, велики царю.

— Ще бъде щедро възмездена. Дете има ли?

— Да, момиче, господарю.

Царят сви рамене.

— Ще се намери добър съпруг. Мазендар, погрижи се за това.

Джарита. Името й означаваше Пустинен извор. Черни очи, черна коса, лека стъпка на влизане в стаята, на излизане, сякаш се бои да не смути въздуха вътре. Най-нежната милувка на света. И Иниса, бебенцето, което наричаха Иса. Рустем притвори очи.

— Другата ти жена е от воинската каста?

Той кимна.

— Да, господарю. И синът ми.

— Те може да бъдат издигнати с теб на церемонията. И да дойдат в Кабад. Ако там пожелаеш втора жена, ще се уреди.

Рустем отново стисна очи.

Светът все пак блъскаше и блъскаше на вратата му, нахлуваше като вятър.

— Това не може да стане преди лятото, разбира се. Искам да се възползвам от теб преди това. Изглеждаш способен човек. Такива никога не достигат. Ще ме лекуваш тук, лекарю. След това ще предприемеш едно зимно пътуване, заради мен. Личи, че си наблюдателен. Можеш да служиш на своя цар и преди да си издигнат в каста. Ще заминеш веднага, след като се оправя достатъчно, за да мога да се върна в Кабад, по твоя преценка.

Рустем отвори очи. Вдигна бавно глава.

— Къде трябва да отида, велики царю?

— В Сарантион — каза Ширван Басанийски.

Тръгна си за дома скоро след като Царят на царете потъна в сън, да смени зацапаните си с кръв дрехи, да вземе още билки и мехлеми. Ветровитата нощ беше студена. Везирът му даде ескорт войници. Май беше станал важен човек. Всъщност не беше изненадващо, освен че изненадите вече следваха една след друга.

Въпреки късния час двете жени бяха будни. Бяха оставили светилниците да горят в предната стая: излишен харч на масло. В обикновена нощ щеше да сгълчи Катюн за това. Влезе тихо. Двете станаха бързо да го посрещнат. Очите на Джарита се напълниха със сълзи.

— Слава на Перун — промълви Катюн.

Рустем запремества поглед от едната към другата.

— Тате — чу се сънен детски глас.

Рустем се обърна и видя дребната рошава фигурка, станала от килимчето пред огнището. Шаски потърка очи. Беше спал, но го чакаше тук с майките си.

— Тате — повтори момчето колебливо.

Катюн пристъпи и сложи ръка на тъничкото му рамо, сякаш се боеше, че Рустем ще го нахока, че е тук, буден толкова късно.

Нещо странно стегна Рустем за гърлото. Не беше кааба. Нещо друго беше. Промълви предпазливо:

— Всичко е наред, Шаски. Върнах се у дома.

— А стрелата? — попита синът му. — Стрелата, за която казаха?

Защо му беше толкова трудно да заговори? Джарита плачеше.

— Стрелата е извадена безопасно. Използвах Лъжицата на Ениати. Тази, която ми донесе. Много добре направи, Шаски.

Момчето се усмихна свенливо, сънено, опряло глава на кръста на майка си. Ръката на Катюн поглади косата му, нежна като лунна светлина. Очите й подириха неговите, с толкова много въпроси в тях.

Дълги щяха да са отговорите.

— Сега иди да поспиш, Шаски. Ще поговоря с майките ти и после ще се върна при моя пациент. Утре ще се видим. Всичко е наред.

Беше. И не беше. Да те издигнат в жреческата каста бе нещо зашеметяващо, чудодейно. Кастите на Басания бяха непоклатими като планини — освен когато Царят на царете не пожелаеше да ги разклати. Лекарски пост в царския двор означаваше богатство, сигурност, достъп до библиотеки и схолари, без повече тревоги как да купи по-голяма къща за семейството или масло за светилниците нощем. Пред бъдещето на самия Шаски вече се разкриваха невъобразими хоризонти.

Но какво можеше да каже човек на жена, която щеше да бъде отхвърлена по заповед на Царя на царете и дадена на друг мъж? А малката? Иса, която спеше сега в люлката си? Малката щеше да си отиде от него.

— Всичко е наред — повтори Рустем, мъчеше се сам да повярва на думите си.

Вратата се беше отворила, за да открие света пред прага му. Добро и зло крачеха ръка за ръка, неразделими. Перун и вечният му враг, Азал. Двамата богове бяха влезли във Времето едновременно; единият не можеше да съществува без другия. Тъй проповядваха жреците пред Святия пламък във всеки храм в Басания.

Двете жени поведоха заедно детето към стаята му. Шаски се пресегна и ги хвана за ръцете, мина през вратата, без да ги пусне. Глезеха го прекалено, помисли си Рустем. Но точно тази нощ не можеше да ги укори. Не можеше да се занимава с това.

Стоеше сам в предната стая на малката си къща, сред горящите светилници и светлика от огъня, и мислеше за съдбата и за капризните мигове, преобръщащи живота на човек.

И за Сарантион.

2

Пардос изобщо не харесваше ръцете си. Пръстите му бяха прекалено къси, като пънчета, и дебели. Никак не приличаха на ръце на майстор на мозайки, макар да бяха покрити с мрежа от драскотини и срезове, като на всички други.

Имал беше много време да мисли за това, а и за други неща, по дългия път под вятъра и дъжда, докато есента невъзвратимо обръщаше на зима. Виж, пръстите на Марциниан или на Криспин, или на най-добрия му приятел Куври — те имаха правилна форма. Бяха големи и дълги, изглеждаха ловки и пригодни. Пардос смяташе, че дланите му са като на селяк или ратай, човек със занаят, в който сръчността едва ли е от значение. Това го притесняваше понякога.

Но все пак беше майстор на мозайки, нали? Завършил беше чиракуването си при двама прочути майстори в занаята и официално бе приет в гилдията във Варена. Имаше си вече свидетелството в кесията, името му бе добавено в списъците у дома. Тъй че видът на пръстите му не беше толкова важен в края на краищата. Какво като бяха къси и дебели, нали все пак бяха достатъчно ловки, за да свършат каквото трябва. Окото и умът бяха важни, Криспин непрекъснато го повтаряше, преди да замине: че ръцете могат да се научат да правят каквото им се каже.

Май си беше вярно. Тук те наистина правеха каквото трябва, макар Пардос да не беше и сънувал, че първата му изява на пълноправен майстор на мозайки ще даде плодовете си тук, в тази далечна и студена пустош на Саврадия.

Всъщност не беше и сънувал, че изобщо някой ден ще се озове толкова далече от дома, и то сам-самичък. Не беше от типа младежи, жадуващи за приключения по далечни места. Беше благочестив, предпазлив, склонен към притеснения и ни най-малко импулсивен.

Но все пак бе напуснал Варена — своя дом, единственото, което познаваше от света, сътворен от Джад — почти моментално след убийствата в светилището и това бе едва ли не най-импулсивното действие, което можеше да си въобрази.

Не го беше почувствал като някаква проява на безразсъдство, по-скоро като че ли нямаше никакъв друг избор и се чудеше защо другите не можеха да го разберат. Колчем го притиснеха приятели, както и Марциниан и неговата загрижена добросърдечна жена, Пардос само повтаряше едно и също — че не може да остане в място, където стават такива неща. Започнеха ли да го убеждават, с циничен или с тъжен тон, че такива неща ставали навсякъде, Пардос отвръщаше — съвсем простодушно, — че не ги е видял навсякъде, а само в храма край стените на Варена, разширен, за да приюти костите на крал Хилдрик.

Освещаването на този храм бе най-великолепният ден в живота му, отначало. Той и останалите бивши чираци, наскоро приети в гилдията, бяха насядали с Марциниан, жена му и белокосата майка на Криспин на почетни места за церемонията. Най-знатните особи на кралството на антите се бяха събрали, както и мнозина изтъкнати родийци, сред тях и представители на самия Висш патриарх, дошли във Варена по разкаляните пътища от Родиас. Кралица Гизел, забулена и облечена в чисто белия траур, седеше толкова близо, че Пардос почти можеше да я заговори.

Само дето се оказа, че не е кралицата. Оказа се жена, престорила се на нея, придворна дама. Жената беше загинала в храма, както и великанът на кралицата, немият й страж, посечени от меч, чието място изобщо не беше в онова свято място. След това убиецът — Агила, началник на конницата — също бе загинал на място при олтара, когато отгоре засвистяха стрели. Други също станаха жертва, докато хората пищяха и се тъпчеха, втурнали се към вратите, и кръв бе оплискала слънчевия диск под мозайките, които Криспин, Марциниан, Пардос и Радулф, и Куври, и другите с толкова труд и усърдие бяха направили в почит към бога.

Насилие, жестоко и нечестиво в свещен храм, оскверняване на мястото и оскърбление към самия Джад. Пардос се беше почувствал омърсен и опозорен, отвратен, че е ант и с обща кръв, от едно племе дори, както се оказа, с мъжа с мръсния език, който стоеше с извадения запретен меч и мърсеше младата кралица със зли и скверни слова, а сетне издъхна сред онези, които беше убил.

Пардос излезе през двукрилата врата в двора на светилището още докато службата — по заповед на мазния канцелар Юдрик Златокосия — се подновяваше. Мина покрай външните пещи, при които в течение на едно лято и една есен се грижеше за варовата подложка, излезе през портата и след това тръгна по пътя към града. Още преди да стигне градските стени, реши, че се маха от Варена. И почти мигновено след това осъзна къде смята да отиде, макар никога в живота си да не се беше отдалечавал от дома и въпреки идващата зима.

След това се опитаха да го разубедят, но Пардос беше упорит младеж и трудно можеше някой да го отклони, щом веднъж си е наумил нещо и е настроил сърцето си. Трябваше да остави разстояние между себе си и случилото се в онова светилище — стореното от собственото му племе и родна кръв. Никой от колегите и приятелите му не беше от антите, всички бяха родийци по рождение. Навярно заради това не изпитваха срама така жестоко като него.

Зимните пътища на изток можеше и да крият опасности, но ако питаха Пардос, нямаше да е по-зле от онова, което скоро щеше да сполети народа му, след като кралицата я нямаше и в свети места се вадеха мечове.

Искаше отново да види Криспин и да работи с него, далече от предстоящите племенни войни. А те идваха. Антите и преди бяха тръгвали по този тъмен път. Пардос обаче сега щеше да тръгне в друга посока.

Не бяха получавали вест от по-младия и пламенен съдружник на Марциниан след единственото донесено писмо, пратено от някакъв военен лагер в Саврадия. Писмото дори не беше адресирано до тях, връчили го бяха на един алхимик, приятел на Марциниан. Човекът — казваше се Зотик — ги бе известил, че Криспин е добре, поне до тази част от пътуването си. Защо беше писал на стареца, а не на своя съдружник или на майка си, не бе обяснено, поне на Пардос.

Оттогава нищо, въпреки че Криспин трябваше вече да е стигнал в Сарантион… ако изобщо беше стигнал. Пардос, наумил си вече твърдо да напусне, се вкопчи в образа на бившия си учител и заяви намерението си да го последва в имперския Град.

След като разбраха, че няма да го разубедят, Марциниан и жена му Кариса насочиха цялата си енергия да се погрижат Пардос да е подготвен добре за пътуването. Марциниан скърбеше за наскорошното — и съвсем внезапно — заминаване на стария си приятел алхимик, който явно знаеше много за пътищата на изток, но успя да събере мнения и съвети от разни пътували нашир и длъж търговци, негови бивши клиенти. Пардос, който с гордост можеше да се похвали, че разбира от четмо и писмо, бе снабден с грижливо направени списъци на места, където да отсяда, и други, които да избягва. Изборът му беше ограничен, разбира се, след като не можеше да си осигури с подкупи място в крайпътните имперски ханове, но все пак бе полезно да научи за онези кръчми и каупони, където един пътник го грози повече от обичайното — вероятност да бъде ограбен или убит.

Една сутрин, след молитвените призиви към слънцето в малкия древен параклис недалече от стаята, която делеше с Куври и Радулф, Пардос отиде — донякъде притеснен — да посети хейромант.

Жилището на хейроманта беше близо до дворцовия квартал. Някои от другите чираци и занаятчии, работили в храма, бяха склонни да търсят съветите му, било за хазарт или за любов, но това само по себе си не можеше да облекчи смущението на Пардос от онова, което се канеше да извърши.

Хейромантиката беше осъдена като ерес, разбира се, но тук в Батиара духовенството на Джад стъпваше на пръсти между антите, а завоевателите не се бяха отказали напълно от някои страни на предишната си вяра. Вратата открито беше белязана с табела с изрисувана пентаграма. Когато Пардос я отвори, звънна камбанка, но никой не се появи. Пардос влезе в малко тъмно преддверие и след като поизчака, почука с пръсти по разклатения тезгях. Гадателят се появи иззад една мънистена завеска и го отведе безмълвно в задната стая без прозорци, затоплена само от малък мангал и осветена със свещи. Изчака все така мълчаливо, докато Пардос остави три медни фолии и изрече въпроса си.

Хейромантът посочи една пейка. Пардос седна предпазливо — пейката беше много стара.

Мъжът, тънък като кол на ограда и облечен в черно, с липсващо кутре на лявата ръка, хвана късата широка длан на Пардос, надвеси глава над нея и я заоглежда дълго под светлината на свещите и пушливия мангал. Докато траеше старателното оглеждане, Пардос изпита странна смесица от страх, яд и самосъжаление. След това гадателят — все още дума не беше казал — го накара да хвърли няколко изсушени пилешки кокалчета от шепата си върху мръсната маса. Огледа и тях много продължително, след което заяви с тънък хриплив глас, че Пардос няма да умре по време на пътуването си на изток и че на пътя го чакат.

Последното прозвуча съвсем безсмислено и Пардос го попита за това. Хейромантът поклати глава и се закашля. Извади мръсна кърпа и я опря до устата си. Щом кашлицата позатихна, отвърна, че било трудно да се разчетат повече подробности. Искаше още пари, досети се Пардос, но отказа да предложи повече, отколкото вече беше платил, и излезе вън, на утринната слънчева светлина. Зачуди се дали човекът е толкова беден, колкото изглежда, или опърпаното му облекло и мизерното жилище са хитрина, за да не привлича внимание. Хейромантското изкуство определено се търсеше във Варена. Кашлицата и хрипливият глас бяха прозвучали достоверно, но пък и богаташът може да се поболее почти толкова лесно, колкото и беднякът.

Все още смутен от стореното и съвсем наясно какво ще изпита клирикът, който водеше службите в параклиса, ако разбере, Пардос се постара да сподели за посещението си с Куври.

— Ако ме убият — каза му, — да идеш и да ги вземеш онези три фолии, ясно?

Куври се съгласи, без обичайните задевки.

В нощта преди да замине Куври и Радулф го заведоха да пийнат в любимата им винарна. Радулф също щеше скоро да замине, но на юг, до Баяна близо до Родиас, където живееше семейството му и където очакваше да си намери постоянна работа по украса на домове и летни къщи покрай морето. Надеждата му можеше да се изпари, ако избухнеше гражданска война или при морско нашествие, но в тази последна нощ заедно решиха да не говорят за това. В придруженото с много течност сбогуване Радулф и Куври изразиха пламенното си и най-скръбно съжаление, че няма да тръгнат с Пардос. След като вече се бяха примирили с внезапното му заминаване, бяха започнали да гледат на него като на велико приключение.

Пардос изобщо не го виждаше така, но нямаше да разочарова приятелите си, като им го каже. Дълбоко се трогна, когато Куври отвори един пакет и му връчи нови ботуши за път. Премерили му сандалите една нощ, докато спял, обясни Радулф, да не сбъркат размера.

Кръчмата затвори рано, по заповед на Юдрик Златокосия, доскорошния канцелар, който се бе провъзгласил за регент в отсъствието на кралицата. След тази прокламация бяха последвали размирици. Немалко хора бяха загинали в уличните боеве през последните няколко дни. На местата за пиене бяха наложили вечерен час. Напрежението в града беше високо и щеше да се усилва.

Наред с всичко останало никой нямаше представа къде е заминала кралицата и това явно подсилваше вълнението сред сегашните обитатели на двореца.

Пардос просто се надяваше, че е добре, където и да е, и че ще се върне. Антите хранеха неприязън към жени владетелки, но според него с дъщерята на крал Хилдрик щеше да е много по-добре, отколкото с който и да е от онези, които се канеха да заемат мястото й.

Тръгна на другата заран, веднага след сутрешните молитви към слънцето, и пое на изток, към Саврадия.

Най-големият проблем по пътя се оказаха псетата. Обикновено отбягваха по-големи групи, но имаше две-три зазорявания и свечерявания, когато Пардос трябваше да върви сам, а в една особено лоша нощ се озова насред пътя между два хана. В такива случаи псетата го погваха. Той размахваше тоягата и сам се изненадваше от свирепите си удари и скверния си език, но беше понахапан доста. Никое от животните не изглеждаше болно — което беше добре, иначе вече щеше да издъхва или да е умрял, а на Куври щеше да му се наложи да прибере парите от гадателя.

Хановете обикновено бяха мръсни и студени, с храна с неясен произход, но и стаята на Пардос във Варена не беше градски палат и малките хапещи твари, с които делеше постелята си, не му бяха чужди. Видя немалко неприятни типове, които пиеха твърде много лошо вино в мокрите нощи, но сигурно им беше ясно, че кроткият млад мъж не носи със себе си никакви богатства или скъпи вещи, които да окрадат, тъй че общо взето го оставяха на мира. Все пак, като мярка на предпазливост той зацапваше ботушите си, та да изглеждат по-стари.

Харесваше си ботушите. Изобщо нямаше нищо против студа или вървенето. Големия черен лес на север — Елшовия лес — пък намираше за странно възбуждащ. С удоволствие се опитваше да отличи и определи оттенъците на тъмнозелено и сиво, на смътно кафяво и черно, докато местещата се светлина менеше багрите в края на леса. Хрумна му, че дядовците му и техните бащи са обитавали тези гори; навярно заради това толкова го привличаха. Антите дълго бяха живели в Саврадия, между инициите, врачите и други войнствени племена, преди да се отправят на великото си преселение на югоизток в Батиара, където една империя западаше и бе готова да рухне. Може би дървесата покрай имперския път мълвяха нещо древно в кръвта му. Хейромантът беше казал, че го чакат на пътя. Не беше казал кой или какво го чака.

Търсеше други, с които да пътува, както го бе посъветвал Марциниан, ала след първите няколко дни всъщност не се притесняваше много, ако се окажеше сам. Верен беше, доколкото можеше, на утринните молитви и на ритуалите по залез-слънце, стараеше се да намери крайпътни параклиси за молитвите си, тъй че често изоставаше след не толкова благочестиви спътници, дори да тръгнеше с тях.

Един гладко обръснат търговец от Мегарион предложи да му плати, за да сподели леглото му — в имперски хан при това, — и се наложи да го шибне с тоягата в сгъвките на коленете, та да се откаже да посяга към чатала му, когато здрачът загърна групата им на пътя. Притесни се, че приятелите на търговеца може да реагират на болезнения му вик и да го сполети неприятност, но те явно знаеха нрава на съдружника си, тъй че не му създадоха главоболия. Един от тях даже му се извини, което бе неочаквано. Групата им беше спряла в имперския хан, щом той грейна от тъмното — голям, осветен от факли и подканящ — и Пардос продължи сам. Същата нощ накрая се озова свит до южната страна на каменен зид в хапещия студ и трябваше да се оправя с подивели псета на светлината на бялата луна. Стената уж трябваше да задържи кучетата навън, но беше порутена на много места. Пардос знаеше какво означава това. Чумата и тук беше вилняла през последните години. Когато умираха толкова много хора, не стигаха ръце да се направи каквото трябва.

Тази нощ се оказа много тежка и той наистина се зачуди, докато трепереше и се мъчеше да остане буден, дали ще умре тук, в Саврадия, след краткия си и съвсем незначителен живот. Мислеше си какво търси тук, толкова далече от всичко, което познаваше, без да има с какво да си накладе огън, вторачен в тъмното да зърне длъгнестите дебнещи привидения, които щяха да го убият, ако не забележеше приближаването им навреме. Чуваше също така и други звуци, откъм леса от другата страна на стената и пътя: дълбоко, повтарящо се ръмжене и вой, а веднъж — стъпки на нещо много голямо. Не стана, за да погледне какво може да е, но след това кучетата се махнаха, слава на Джад. Пардос остана да седи свит в наметалото си, подпрян на пътната си торба под грубия заслон на зида, гледаше нагоре към далечните звезди и едната бяла луна и си мислеше къде сред творението на Джад се е озовал. Къде в божия свят това малко, дишащо, незначително същество Пардос прекарваше тази студена нощ. Звездите бяха твърди и ярки като диаманти в тъмното.

След време щеше да реши, че онази дълга нощ му е дала ново вникване в бога, макар мисъл като тази да бе натежала от самонадеяност, защото как изобщо можеше човек като него да говори за вникване в бога? Но мисълта си остана с него; та нима Джад не вършеше нещо безкрайно по-трудно всяка нощ, нима не воюваше вечно срещу врагове и зло в горчивия студ и тъма? И — по-важната истина — нима богът не го правеше заради други, заради своите тленни чеда, а не заради себе си? Пардос просто бе воювал за живота си, не заради друг някой жив.

В един момент в тъмното, след като бялата луна залезе, помисли за Безсънните, за онези святи духовници, които поддържаха еженощно бдение и така изразяваха признателността си за онова, което богът вършеше нощем. А след това изпадна в трескав, неспокоен сън.

А още на другия ден, премръзнал, болезнено схванат и много уморен, стигна до някаква църква на същите онези Безсънни, малко встрани от пътя, и влезе с благодарност, с желанието да се помоли и отблагодари, може би да намери малко топлина в студеното ветровито утро. И тогава видя какво има горе.

Един от духовниците беше буден и излезе да го поздрави вежливо. После заедно изрекоха призовната молитва към слънцето пред диска и под страховитата фигура на тъмния брадат бог горе на купола. След това Пардос колебливо каза на клирика, че е от Варена, майстор на мозайки, и че творението горе на купола е — наистина — най-изумителното, което е виждал в живота си.

Святият мъж в бялото расо на свой ред колебливо го попита дали познава друг един майстор на мозайки от запада, мъж на име Марциниан, минал по този път по-рано същата есен. А Пардос си спомни тъкмо навреме, че Криспин беше тръгнал на изток под името на съдружника си, и каза, да, познавам Марциниан, чиракувах при него и сега съм се запътил при него, в Сарантион.

При тези думи клирикът с изнуреното лице за втори път се поколеба, а после помоли Пардос да го изчака няколко мига. Влезе през малка вратичка от едната страна на храма и скоро се върна с друг мъж, по-стар, със сива брада, и този мъж обясни смутено, че другият майстор, Марциниан, им е намекнал, че образът на Джад горе може би се нуждае от малко повечко… внимание, ако искат да се опази задълго, както подобава.

А Пардос погледна нагоре, по-внимателно този път, и видя това, което беше видял и Криспин, кимна и рече, че наистина е така. А те го попитаха дали би пожелал да им помогне в това. Пардос примига уплашено и изломоти нещо за многото тесери, които ще трябват за това дело, с качество неотстъпващо на използваните горе, почти неизпълнима задача. А и инструменти щяха да му трябват, и скеле…

Двамата святи мъже се спогледаха и след това го отведоха през храма до една от пристройките отзад, а след това надолу по скърцащо дървено стълбище до едно мазе. И там, на светлината на факлите, Пардос видя разглобените части на скеле и сечивата на занаята си. Имаше и сандъци покрай каменните стени, духовниците ги отвориха един по един и Пардос видя тесери с такава яркост и качество, че едва не се разплака, като си спомни мътното калпаво стъкло, което Криспин и Марциниан бяха принудени да използват във Варена. Точно тези бяха тесерите, с които бе изписан ликът на Джад горе на купола: клириците ги бяха пазили тук долу през всичките тези стотици години.

Двамата святи мъже го гледаха с очакване, без нищо да кажат, докато най-сетне Пардос не кимна и не рече:

— Да. Да. — А после: — Някои от вас ще трябва да ми помагат.

— Трябва да ни научите какво да правим — отвърна по-старият, вдигнал горящата факла и загледан в блесналите отразили уловената светлина стъкълца в древните сандъци.

Така Пардос се задържа на това място. Работи сред святите хора, живя сред тях почти цялата зима. Струваше му се, че по някакъв престранен начин наистина са го очаквали тук.

Дойде момент, в който достигна границите на онова, което се чувстваше годен да направи, като влага труда си в толкова величествено творение без чуждо напътствие и по-голям опит, и го каза на клириците. Те вече го почитаха, ценяха благочестивостта и грижовността му и дори му се струваше, че го обичат. Никой не се възпротиви. Облякъл бялото расо, което му предложиха, последната нощ Пардос остана на бдение с Безсънните и с трепет чу да припяват името му в ритуалите си като на човек добродетелен и достоен, за когото измолваха божията милост. Дадоха му дарове — ново наметало и слънчев диск, — когато отново пое по пътя с тоягата и торбата си, и с птичата песен, предвестник на пролетта, за да продължи към Сарантион.

С цялата си искреност Рустем бе длъжен да си признае, че суетността му е оскърбена. Реши, че като изтече малко повече време, тази сприхавост, това безпокойно чувство за ранимост сигурно ще отмине и той навярно ще започне да гледа на реакциите на жените си, както и на начина, по който сам беше откликнал, като на нещо смешно и поучително. Но нужното за това време още не бе изтекло.

Явно се беше поддал на някакви семейни илюзии. Едва ли беше първият мъж, който го е правил. Слабичката крехка Джарита, която щеше да бъде изоставена, пропъдена по волята на Царя на царете, за да бъде издигнат Рустем от Керакек в жреческата каста, се оказа напълно доволна, когато я уведоми за този развой — веднага щом разбра за обещанието, че ще й се осигури подходящ добър съпруг. Единствената й молба беше това да стане в Кабад.

Като че ли втората му нежна женичка питаеше повече неприязън към пустинния пясък и зной, отколкото изобщо бе издавала досега, и също толкова силен интерес да види и да живее сред стълпотворението и възбудата на царския град. Объркан, Рустем я увери, че това й желание вероятно ще бъде задоволено. Джарита го целуна с радост, страстно дори, и отиде да нагледа бебенцето си в детската стая.

Катюн, първата му жена — спокойната, сдържана Катюн, която щеше да бъде почетена, както и синът й, с издигане в най-висшата от трите касти, с възможността да живее в невъобразимо богатство и разкош — изригна в буря от скръб, като чу същите вести. Отказа всякакви утешения, разплакана и отчаяна.

Катюн изобщо не я привличаха великите градове на света, не й допадаха, никога не беше ги виждала и никога не бе изпитвала каквото и да било желание да ги види. Пясъкът в дрехите или косата беше дребна неприятност; горещината на пустинното слънце можеше да се понесе, стига човек да знае как да живее правилно; малкият отдалечен Керакек беше съвсем приятно място за обитаване, ако си жена на уважаван лекар с полагащото се високо положение.

Кабад, царският двор, прочутите водни градини, терените чурка, отрупаната с цветя зала за танци с пурпурни колони… по тези места жените щяха да са боядисани, напарфюмирани, облечени в прескъпи коприни, с усвоените от дълга практика и опит маниерност, коварство и злост. Една жена от пустинните провинции сред такива…

Катюн плака в леглото си, стиснала очи, и не искаше да го погледне, а Рустем се мъчеше да я утеши с приказки за възможностите, които тази царска щедрост предлага за Шаски — и за всяко дете, което тепърва ще си имат.

Последното излезе от устата му импулсивно, непреднамерено, но помогна сълзите да секнат. Катюн искаше друго бебе и Рустем го знаеше. След преместването в Кабад на високия пост царски лекар нямаше да има повече пречки пред идеята за ново дете заради жилищно пространство и средства.

Вътрешно обаче все още беше уязвен. Джарита прекалено спокойно бе приела, че ще я изоставят с дъщеря й; Катюн с нищо не показваше, че съзнава колко смайващо щастлива е тази промяна, никаква гордост от него, никаква радостна възбуда заради новата им обща съдба.

Виж, намекът за второ дете обаче я успокои. Тя изтри очите си, седна в леглото, погледна го и леко му се усмихна. Рустем прекара остатъка от нощта с нея. Катюн, не толкова деликатно красива, колкото Джарита, бе също така по-малко свенлива от втората му жена и много по-веща в умението да го възбуди по всевъзможни начини. Преди разсъмване, все още полусънен, той бе склонен да направи първия опит със зачеването на обещаното отроче. Ласката на Катюн и шепнещият й глас в ухото му бяха като балсам за мъжката му гордост.

По изгрев-слънце се върна в крепостта, за да види състоянието на царствения си пациент. Всичко беше наред. Ширван се изцеряваше бързо, знак за желязно телесно здраве, както и за благоприятна подредба на знамения. Рустем изобщо не разчиташе на първото и преусърдно следеше и пренагласяше второто.

Между посещенията при царя често се оказваше насаме с везира Мазендар, а на моменти към тях се присъединяваха и други. Рустем набързо бе образован за някои аспекти от света, какъвто го познаваха до тази зима, с особено наблягане върху характера и възможните намерения на Валерий Втори Сарантийски, когото някои наричаха Императора на нощта.

След като щеше да ходи там, и то с определена цел, имаше неща, които трябваше да знае.

Когато най-сетне тръгна — след като уреди набързо учениците му да продължат с един лекар, когото познаваше в Кандир, още по на юг — зимата вече беше съвсем в разгара си.

Най-трудната раздяла — и това бе съвсем неочаквано — се оказа с Шаски. Жените се бяха примирили със ставащото, можеха да го разберат; бебето беше твърде малко, за да разбере. Синът му, прекалено мекушав, помисли си Рустем, видимо се мъчеше да не заплаче, когато той стегна каишките на пътната си торба и се обърна да каже за последно сбогом на всички.

Шаски беше излязъл няколко стъпки напред по пътеката. Търкаше очи със свити юмручета. Опитваше се, длъжен бе да признае Рустем. Мъчеше се да не заплаче. Но кое малко момче се привързваше толкова нелепо към баща си? Това беше слабост. Шаски все още беше на възраст, в която светът, който трябваше да познава и от който се нуждаеше, бе този на жените. Един баща трябваше да осигури храна, подслон и морално напътствие, и да осигури дисциплина в дома. Навярно бе допуснал грешка, в края на краищата, като бе позволил детето да слуша уроците му от коридора. Шаски не биваше да реагира така. Войници имаше при това, които гледаха — ескорт от крепостта щеше да го придружи в първата част от пътуването, в знак на уважение.

Рустем отвори уста да смъмри момчето и откри — за свой срам, — че в гърлото му е заседнала буца, гърдите му се бяха стегнали и му беше трудно да проговори. Покашля се.

— Слушай майките си — каза по-дрезгаво, отколкото очакваше.

Шаски кимна.

— Добре. — Още не плачеше, увери се Рустем. Беше стиснал юмручета до бедрата си. — Кога ще се върнеш, тате?

— Когато свърша каквото трябва да свърша.

Шаски направи още две стъпки към портата, където стоеше Рустем. Бяха сами, по средата между жените при входната врата и военния ескорт малко по-надолу на пътя. Можеше да докосне момчето, ако се пресегнеше. Птица пееше в светлото мразовито зимно утро.

Синът му си пое дъх, видимо сбираше кураж. После каза:

— Не искам да заминаваш.

Рустем се опита да се ядоса. Децата не можеха да говорят така. Не и на бащите си. После видя, че момчето го знае, беше навело очи и свило рамене, все едно очакваше порицание.

Рустем го погледна и преглътна, а после се обърна, без нищо да може да каже. Отнесе торбата си на няколко крачки, а един от войниците скочи от коня си, взе я и я стегна здраво на гърба на едно муле. Рустем го наблюдаваше. Командирът им го изгледа питащо с вдигната вежда и посочи коня, който бяха докарали за него.

Рустем кимна, безпричинно ядосан. Пристъпи към коня, след това изведнъж се обърна да погледне назад към портата. Шаски все още беше там. Вдигна ръка да махне на момчето и леко, неловко се усмихна, да не би детето да помисли, че баща му се е ядосал заради онова, което беше казало, макар че трябваше да е ядосан. Очите на Шаски не се откъсваха от лицето му. Все още не плачеше. Все още изглеждаше все едно всеки миг ще заплаче. Рустем го погледа още малко, наведе глава, обърна се рязко, хвана предложената му ръка, качи се на коня и тръгнаха. Неловкото чувство се позадържа в гърдите му, после го остави.

Ескортът го придружи до границата и после Рустем продължи на запад в сарантийските земи — за първи път в живота си сам, ако не се броеше тъмноокият брадат слуга Нишик. Коня остави с войниците и продължи вече на муле: беше по-подходящо за ролята му.

Слугата беше поредната заблуда. Също както Рустем сега не беше просто преподаващ лекар, тръгнал да търси ръкописи и да води учени беседи със западните си колеги, така и слугата му не беше никакъв слуга. Нишик беше ветеран, опитен в ръкопашния бой и в оцеляването. В крепостта на Рустем успяха да му втълпят, че подобни умения може да се окажат важни в пътуването му, а сигурно още повече, когато стигнеше крайната си цел. Той в края на краищата беше шпионин.

Спряха в Сарника, без да крият пристигането си, нито ролята на Рустем в спасяването на живота на Царя на царете и високия сан, който предстоеше да получи заради това. Събитието се бе оказало твърде драматично: вестта за опита за покушение вече ги беше изпреварила през границата въпреки зимата.

Управителят на Амория покани Рустем да го посети и изглеждаше подобаващо ужасен, щом научи още подробности около това гибелно коварство в царското семейство на Басания. След официалната аудиенция управителят освободи слугите си и сподели насаме, че напоследък се натъквал на известни затруднения в изпълнението на задълженията си както към съпругата, така и към любимата си фаворитка. Призна донякъде свенливо, че дори се унизил да потърси съвет от хейромант, но безуспешно. Молитвите също се оказали безрезултатни.

Рустем се въздържа от коментар и по двете решения и след като прегледа езика му и му измери пулса, го посъветва да си приготвя ястие от добре сварен черен дроб на овца или крава във вечерите, в които пожелае интимност с която и да е от двете жени. Забеляза и изключително зачервеното му лице и го посъветва също така да се въздържа от употреба на вино с това толкова важно ястие. Изрази голямата си увереност, че това би помогнало. Управителят щедро му благодари и се разпореди Рустем всячески да бъде подпомаган от подопечните му, докато пребивава в Сарника. Два дни по-късно изпрати копринен халат и изкусно изработен джадитски слънчев диск в хана на Рустем, като дарове. Дискът, колкото и красив да беше, едва ли представляваше подходящ дар за басанид, но Рустем заключи, че съветите му са постигнали известен успех нощем.

Докато беше в Сарника, се срещна с един от бившите си ученици и се запозна с двама доктори, с които си беше писал. Купи един текст на Кадестес, за кожните язви, и плати да му препишат още едно копие и да му го пратят в Кабад. Каза на лекарите, с които се запозна, какво точно се е случило в Керакек и как вследствие на това, че е спасил живота на царя, скоро ще стане царски лекар. Обясни им и че е помолил и е получил разрешение да извърши опознавателно пътуване, за да събере повече знание за себе си и писмени извори от Запада.

Изнесе сутрешна лекция, задоволително посетена, по испаханското акушерстване на трудни раждания и друга по ампутирането на крайници, когато раната е причинила възпаление и отделяния на вредни течности. Тръгна си след близо месечен престой и щедра прощална вечеря, устроена от лекарската гилдия. Дадоха му имената на няколко доктори в имперския град, на които настойчиво го увещаваха да се обади, както и адреса на представителна странноприемница, в която бяха склонни да отсядат хора от лекарската професия при престоя си в Сарантион.

Храната по пътя на север беше окаяна, а местата за подслон още по-лоши, но — при положение че все още беше краят на зимата, а не пролет, сезон, в който всеки що-годе разумен човек избягваше да тръгва на път — пътуването като цяло мина без изненади. Същото не можеше да се каже за пристигането. Рустем не очакваше, че ще се натъкне едновременно на смърт и на сватба още през първия си ден в Сарантион.

Години бяха минали, откакто Папио, епимелет на Имперските стъкларници, наистина сам беше продухвал стъкло или майсторил изящни изделия. Задълженията му вече бяха административни и дипломатически, включваха координирането на снабдявания и производство и разпределяне на тесери и плоски листа стъкло за поръчалите ги занаятчии в Града и извън него. Определянето на приоритети и успокояването на разгневени майстори бе най-деликатната част на службата му. А майсторите, според опита на Папио, обикновено проявяваха склонност да се гневят.

Беше си отработил своя система. На първо място стояха имперските проекти, а между тях Папио преценяваше доколко важна може да е дадена мозайка в общата схема на нещата. Това изискваше деликатни подпитвания в Имперския прецинкт понякога, но той си имаше персонал за това, а и в достатъчна степен беше изгладил маниерите си, за да може да се среща с някои от по-висшите особи от градските служби, когато потрябва. Неговата гилдия не беше най-важната — това отличие се падаше на копринената гилдия, разбира се — но и не попадаше в списъка на най-незначителните също така, а точно при този император с неговите амбициозни строителни проекти можеше да се каже, че Папио е важна личност. Във всеки случай отнасяха се към него почтително.

След имперските идваха частните поръчки, но тук се получаваше едно усложнение: творците, ангажирани с проекти за императора, получаваха материалите си безплатно, докато правещите мозайка или друга стъкларска работа за граждани трябваше да си плащат тесерите или листовете стъкло. От Имперските стъкларници вече се очакваше да се самоиздържат финансово в новата схема на нещата, изобретена от трижди въздигнатия Валерий Втори и съветниците му. Поради това Папио не можеше да си позволи напълно да пренебрегва исканията на майсторите, които вдигаха врява за тесери за частни тавани, стени и подове. Нито, откровено казано, щеше да е благоразумно да отказва всички тихомълком предлагани му суми за собствената му кесия. Човек все пак има задължения и към семейството си, нали?

Свръх и над всички тези нюансирани проблеми Папио притежаваше непреодолимата склонност да облагодетелства онези майстори, боравещи със стъкло, които демонстрираха симпатии към Зелените.

Великолепните Зелени, бляскавите и славни шампиони, бяха любимата му фракция и едно от най-върховните му удоволствия, съпътстващи издигането му до това високо положение в гилдията, се изразяваше в това, че той вече бе в положението да я подкрепя финансово донякъде и да бъде признаван и почитан подобаващо в банкетната им зала и на Хиподрума. Вече не беше един от многото им нищожни поддръжници. Беше важна особа, присъстваше на пировете им, седеше на почетно място в театъра и сред лицата с привилегировани места на самите състезания с колесници. Отдавна бяха останали в миналото онези дни, в които се редеше на опашка преди разсъмване пред портите на Хиподрума, за да успее да си намери място правостоящ и да гледа надпреварата.

Не можеше да си позволи съвсем открито да показва предпочитанията си — хората на императора присъстваха и следяха навсякъде, — но все пак се стараеше при всички други равни условия майстор от Зелените да не си отиде с празни ръце, ако се домогва до по-редки цветове или полускъпоценни камъни редом с някой известен привърженик на трижди проклетите Сини или дори с някой без изявено предпочитание.

И това просто си беше в реда на нещата. Папио дължеше назначението си на своята привързаност към Зелената партия. Предшественикът му, бившият глава на гилдията и епимелет на Стъкларниците — и също така страстен привърженик на Зелените, — го беше избрал до голяма степен по тази причина. Папио знаеше, че когато реши да се пенсионира, от него се очаква да предаде поста на друг Зелен. Винаги ставаше така, във всяка гилдия освен копринената, която беше особен случай и се надзираваше строго от Имперския прецинкт. Едната или другата фракция контролираше повечето гилдии и беше рядкост този контрол да й бъде изтръгнат. Човек трябваше да е безочливо корумпиран, та хората на императора да се намесят.

Папио нямаше никакво намерение да става безочлив в каквото и да било, или дори корумпиран, ако се стигнеше до това. Беше предпазлив човек.

И тъкмо тази инстинктивна предпазливост отчасти го накара леко да се притесни от изненадващата поръчка, която бе получил, придружена с изключително щедро възнаграждение — преди дори да е нахвърлил първоначалните скици на исканата стъклена купа!

Разбираше, че всъщност купуват високия му сан. Че подаръкът ще придобие много по-висока стойност заради това, че е изработен лично от главенстващия гилдията, който вече изобщо не се занимаваше с такива неща. Знаеше също, че поръчалият го — за сватбен дар, както разбра — може да си го позволи. Не беше нужно човек да разпитва, за да знае, че първият секретар на върховния стратег, историк, който също тъй пишеше хроники за строителните проекти на императора, разполага с достатъчно средства, за да купи една майсторски изработена стъклена купа, при това уникат. Този човек май все повече и повече налагаше известно уважение. Папио не харесваше бледия, вечно намръщен секретар с мършавото лице, но какво общо имаше харесването с парите?

По-трудното за разбиране беше защо Пертений от Евбулус купува този дар. Наложи се да се зададат няколко дискретни въпроса, докато Папио се добере до отговора. Оказа се съвсем просто в края на краищата — една от най-старите и банални истории — и нямаше нищо общо с младоженката и младоженеца.

Пертений се опитваше да впечатли друго лице. И тъй като по стечение на обстоятелствата въпросното лице беше скъпо на сърцето на Папио, му се налагаше да преодолее известно възмущение — докато си представяше една прелестна, изящна като сокол жена в мършавата прегръдка на киселия секретар, — за да се съсредоточи върху занаята, който беше занемарил. Но се постара да се справи колкото се може по-добре.

Та нали в края на краищата не искаше Първата танцьорка на неговите любими Зелени да си помисли, че е нещо по-долу от изключителен, несравним майстор. Навярно, мечтаеше си той, тя дори щеше да го помоли за други изделия за себе си, след като видеше купата. Папио притваряше очи и си представяше срещи, обсъждания, две глави, наведени близо една до друга над многобройните рисунки, как го обгръща прословутият й парфюм — носен само от две жени в цял Сарантион, — доверчива ръка, отпусната на рамото му…

Папио не беше млад, беше трътлест, плешив и женен, с три отраснали деца, но си беше самата истина, че определени жени излъчваха около себе си магия, и на сцената, както и извън нея, и всяваха блянове, където минеха. Човек не спира да бленува само защото вече не е млад. Щом Пертений можеше да се опитва да си спечели благоволение с показен подарък, поднесен на хора, които не беше възможно изобщо да го интересуват, защо пък Папио да не се опита да накара възхитителната Шайрин да види какво може да направи епимелетът на Имперските стъкларници, когато вложи ръце и ум — и част от сърцето си — в предишния си занаят?

Тя щеше да види купата, когато я доставеха в къщата й. Младоженката явно живееше при нея.

След известен размисъл и нахвърляне на щрихи един предобед Папио реши да направи купата зелена, с инкрустирано яркожълто стъкло като полски цветя в настъпващата най-сетне пролет.

Сърцето му заби учестено, щом се залови за работа, но не трудът или тънкостите на занаята го възбуждаха сега, нито дори образът на една жена. Беше нещо съвсем друго. Щом пролетта вече идваше, мислеше си Папио, докато си тананикаше тихичко шествения марш, то значи идваха и колесниците, колесниците, ах, колесниците…

Всяко утро по време на призовните молитви в изящния храм, който си бе избрала да посещава, младата кралица на антите подреждаше като на секретарска табличка в ума си нещата, заради които трябваше да е благодарна. Погледнато в определена светлина, не бяха малко.

Беше се спасила от опит за покушение, преживяла беше зимно плаване до Сарантион, а след това първите етапи по настаняването й в този град — много по-изтощителен процес, отколкото бе склонна да признае. Големи усилия й беше струвало да съхрани подобаваща сдържана гордост, когато за първи път пред очите им се откроиха пристанището и градските стени. Макар да знаеше, че първата гледка на Сарантион е в състояние да всее страхопочитание у човек и да беше подготвена за това, щом в онова утро слънцето се извиси зад Имперския град, Гизел осъзна, че понякога човек просто няма как да се подготви.

Беше благодарна за онова, на което я бе научил баща й, и на самодисциплината, която й бе наложил животът: не мислеше, че някой е забелязал колко е обезсърчена.

А съществуваха и още неща, за които бе редно да отправи благодарности към Святия Джад или каквито там езически божества човек предпочетеше да си спомни от лесовете на антите. Беше получила съвсем достолепно жилище в малък палат недалече от тройните стени, по благоволението на императора и императрицата. Още с пристигането си бе побързала да си осигури достатъчно лични средства, като поиска заеми към Короната от едри батиарски търговци, търгуващи тук, на изток. Въпреки внезапното й неофициално и необявено пристигане на имперски кораб, само с малка свита охрана и жени, никой батиарец не беше дръзнал да откаже височайшата, небрежно подхвърлена молба на своята кралица. Гизел знаеше, че ако бе изчакала, нещата можеше да се развият другояче. Щом онези във Варена — онези, които несъмнено вече претендираха или се биеха за трона й — научеха къде е, щяха да изпратят своите разпореждания на изток. И парите можеше да се окажат по-трудни за намиране. Нещо повече, щяха да се опитат да я убият.

Твърде опитна беше в тези неща — дворцовите нрави и оцеляването, — за да е толкова глупава, че да изчаква. След като си осигури средствата, взе дузина карчитски наемници за лична охрана и ги облече в пурпур и бяло, цветовете на бойното знаме на дядо й.

Баща й винаги беше харесвал карчитите за телохранители. Ако ги държиш трезви, докато са на служба, и им позволяваш да изчезват по каупоните, когато не са, обикновено бяха фанатично верни. Приела бе също така предложените й от императрица Аликсана три придворни дами, дворцов готвач и иконом от Имперския прецинкт. Все пак устройваше си домакинство; удобствата и скромният персонал бяха необходими. Гизел беше наясно, че сред тях ще има шпиони, но това също й беше познато. Имаше си начини да ги избягва или да ги подведе.

Приета беше в имперския двор скоро след пристигането си и бе посрещната сърдечно, с цялата полагаща се вежливост и почит. Видяла се беше и си размениха официални поздравления със сивоокия кръглолик император и дребничката прелестна бездетна танцьорка, станала негова императрица. Всички бяха изрядно и подобаващо учтиви, въпреки че не последваха никакви частни срещи и беседи било с Валерий, било с Аликсана. Не беше сигурна дали се полага да очаква такива, или не. Това зависеше от по-мащабните планове на императора. Преди събитията се развиваха според нейните планове. Вече не.

Но в този първи отрязък от време беше приемала в малкия си палат несекващ поток от сановници и придворни от Имперския прецинкт. Някои идваха от чисто любопитство, знаеше Гизел: тя беше новост, развлечение в скучната зима. Варварска кралица, избягала от своя народ. Може би оставаха разочаровани, че ги посреща със стил и изящество една сдържана, облечена в коприна млада жена, която не показва с нищо, че маже с меча мас златистата си коса.

По-малко бяха онези, които поемаха дългия път през градското стълпотворение заради по-дълбокомислени причини — да я преценят, както и да отгатнат възможната й роля в изменчивата подредба на един сложен владетелски двор. Самият стар светлоок канцелар Гесий лично й донесе изискани дарове в носилката си: коприна за облекло и гребен от слонова кост. Поговориха си за баща й, с когото Гесий очевидно беше поддържал кореспонденция години наред, след това за театъра — убеждаваше я настойчиво да го посети, — а накрая за неприятното въздействие на влажния климат върху пръстите му и коленните стави. Гизел почти го хареса, но беше твърде опитна, за да си позволи подобен отклик.

Протоофициарият, по-млад мъж със сурово лице, казваше се Фаустин, я посети на следващата сутрин, явно в отговор на визитата на Гесий, сякаш двамата си следяха взаимно ходовете. Вероятно го правеха. В това отношение дворът на Валерий Втори едва ли беше по-различен от този на бащата на Гизел или нейния собствен. Фаустин пи билков чай и зададе много самоочевидно безопасни въпроси за администрирането на двора й. Беше висш чиновник и тези неща ангажираха вниманието му. Също така беше амбициозен, прецени тя, но със скучната амбиция на хората, които се боят да не бъдат лишени от удобния, установен житейски шаблон. Никаква жар нямаше у него.

У жената, която дойде няколко дни по-късно, тлееше нещо под леденото патрицианско поведение и Гизел усети както горещината, така и студа. Беше изнервяща среща. Чувала беше за Далейните, разбира се: най-богатата фамилия в империята. При мъртъв баща и брат, друг брат, за когото говореха, че е грозно осакатен и скрит някъде, и трети, който предпазливо се спотайваше извън града, Стилиана Далейна, сега съпруга на върховния стратег, беше единственото видимо присъствие на аристократичната си фамилия в Сарантион. И съвсем не беше безопасна, реши Гизел още в самото начало на разговора им.

Бяха почти на една и съща възраст, прецени тя, а животът бе отнел детството и на двете твърде рано. Поведението на Стилиана беше потайно, жестовете и маниерите й съвършени, лъскава и изящна учтивост, която с нищо не разкриваше мислите й.

Докато не реши сама да ги разкрие. Над сушените фурми и чашката притоплено подсладено вино незначителният разговор за модата на запад изведнъж премина в много пряк въпрос за трона на Гизел, за бягството й и какво се надява да постигне, като е приела поканата на императора да дойде в Изтока.

— Жива съм — отвърна сдържано Гизел и срещна преценяващия поглед на гостенката си. — Трябва да сте чули какво се случи в храма в деня на освещаването му.

— Било е неприятно, разбирам — каза Стилиана Далейна все едно не ставаше дума за нагло убийство и измяна. Махна пренебрежително с ръка. — Е, а това приятно ли е? Тази луксозна клетка?

— Моите гости са извор на много голяма утеха — промълви Гизел, като сдържа гнева си. — Кажете, убеждаваха ме наскоро да посетя театъра някоя вечер. Имате ли някакво предложение? — И се усмихна — глуповата и млада, повърхностна и безразсъдна. Варварска принцеса, отдалечена с не повече от две поколения от дивите лесове, където жените боядисваха голите си гърди.

„Не само ти можеш да затаиш личните си неща зад празни приказки“, помисли си Гизел, докато се навеждаше над платото да си избере фурма.

Скоро след това Стилиана Далейна си тръгна, като на изхода подхвърли, че според хората в двора явно първата танцьорка и актриса на Зелените е най-изтъкнатата изпълнителка на деня. Гизел й благодари и обеща да се отплати някой ден за вниманието с ответна визита. И наистина смяташе, че би могла: имаше някакво горчиво удоволствие в този словесен дуел. Само се зачуди дали ще може да се намери меча мас в Сарантион.

Имаше и други посетители. Източният патриарх изпрати първия си секретар, кисел и досаден клирик, който зададе подготвени предварително въпроси за западната вяра и й държа лекция за Хеладик, докато не разбра, че тя изобщо не го слуша. Някои членове на малката батиарска общност тук — предимно търговци, наемни войници, малко занаятчии — настояваха да се срещнат с нея, но в един момент през зимата престанаха да идват и Гизел заключи, че Юдрик и Кердас са пратили вест и може би дори разпоредбите си от дома. Агила беше мъртъв; вече го бяха научили. Загинал беше в мястото за вечен покой на баща й в утрото на освещаването. С Фарос и Аниса, единствените двама души на света, за които можеше да се каже, че са я обичали. Чула беше новината, без да заплаче, и нае още половин дузина телохранители.

Посетителите от имперския двор продължиха още известно време. Няколко мъже дадоха знаци, че искат да я съблазнят. Щеше да е триумф за тях, несъмнено.

Оставаше си девствена и понякога съжаляваше за това. Скуката бе един от централните проблеми в новия й живот. Дори не беше истински живот. Беше по-скоро изчакване да види дали животът би могъл да продължи, или да започне отново.

И точно тук, за жалост, прилежното й усилие да изпитва подобаваща благодарност всяко утро в малкия храм обикновено се разколебаваше, щом свършеха призовните молитви към Джад. Битието й у дома беше свързано с власт, макар и с всички съпътстващи я опасности. Властваща кралица на завоевателен народ, в земята на империя. Висшият патриарх на Родиас й се кланяше, както и на баща й преди това. Тук, в Сарантион, я поучаваше някакъв дребен духовник. Тук тя не беше нищо повече от бляскав предмет, нещо като скъпоценен накит за императора и неговия двор, без никаква функция или достъп до каквато и да било роля. Беше, според най-простото тълкуване на нещата, възможно оправдание за нашествие в Батиара и едва ли нещо повече.

Прозорливите дворцови особи, които яздеха или преминаваха през града на покрити носилки със завески, за да я видят, изглежда, постепенно бяха стигнали до същия извод. Пътят от Имперския прецинкт до нейния палат близо до тройните стени беше дълъг. По средата на зимата посещенията от двора също започнаха да стават все по-редки. Не беше изненада. Понякога се натъжаваше колко малко неща изобщо я изненадват.

Един от кандидат-любовниците — по-настойчив от останалите — продължи да я посещава, след като другите престанаха да идват. Веднъж Гизел му позволи да целуне дланта й. Усещането беше леко забавно, но след като размисли, тя предпочете при следващото му посещение да е заета, както и при по-следващото. Трета визита не последва.

Всъщност нямаше кой знае какъв избор. Младостта й, красотата, страстта, която мъжете можеше да изпитват към нея, това бяха едни от малкото инструменти, с които разполагаше, след като бе изоставила трон.

Чудеше се кога Юдрик или Кердас ще се опитат да уредят убийството й. Дали Валерий всъщност щеше да ги спре? Прецени нещата. Като че ли беше по-полезна за императора жива, но имаше и противоположни аргументи, а не трябваше да се забравя и императрицата.

Всички тези изчисления трябваше да ги прави сама. Тук не разполагаше с човек, комуто да се довери за съвет. Не че си беше имала кой знае колко благонадеждни съветници и у дома. Понякога се улавяше, че се чувства ядосана и ограбена, щом се сетеше за белокосия алхимик, който й бе помогнал в бягството, а след това я изостави, за да тръгне по своите си работи, каквито и да бяха те. Видяла го беше за последен път на кея в Мегарион, застанал под дъжда, докато корабът й се отдалечаваше.

Сега, след утринната служба в храма, Гизел седеше в малкия хубав соларий над тихата улица. Слънцето вече се бе извисило над покривите. Тя звънна с малкото звънче до стола и една от много добре обучените жени, пратени й от императрицата, се появи на прага. Време беше да започне приготовленията си за излизане. Всъщност беше погрешно да се твърди, че съвсем нищо не я изненадва. Имаше все пак някои неочаквани развития.

След едно от тях, включващо танцьорка, която се оказа дъщерята на същия побелял мъж, който я бе изоставил в Мегарион, тя бе приела покана за този следобед.

А това й напомни за другия мъж, когото бе привлякла да й служи, червенокосия майстор на мозайки. Гай Крисп също щеше да присъства на срещата днес.

Беше се уверила, че е в Сарантион, скоро след пристигането си. Трябваше да го знае; с него също бяха свързани ред съображения. Беше му поверила едно опасно лично послание и нямаше представа дали го е предал и дали изобщо се е опитал. Помнеше го като мрачен, навъсен човек — и неочаквано умен. Трябваше да поговори с него.

Не го беше канила да я посети — все пак за света той не я познаваше лично, изобщо не се бяха срещали. Шестима души бяха умрели, за да се запази тази заблуда. Вместо това бе отишла да разгледа как напредва работата по новия строеж на императора, Храма на Святата Мъдрост на Джад. Храмът все още не беше отворен за широката публика, но една разходка дотам с посещение бе нещо съвсем уместно — дори благочестиво — за гостуващ монарх. Никой не можеше да постави това под въпрос. Щом влезе, импулсивно реши да подходи към темата по най-необичаен начин.

Като си спомни събитията, разиграли се в онова утро в ранната зима, Гизел неволно се усмихна. Джад знаеше, не беше склонна да се поддава на импулси и твърде малко неща й даваха повод за веселие, но в онова изумително място, което трябваше да вдъхва благоговеен трепет, изобщо не се беше държала с полагащата се скромна благочестивост. И беше длъжна да си признае, че й стана приятно.

Слухът вече пълзеше из Сарантион. Точно според намерението й.

Мъж на скеле, под купол, със стъкло в шепите си, опитва се да сътвори бог. Повече от един всъщност, макар че точно тази истина не възнамеряваше да разкрива. Него ден, в ранната зима в святия град на Джад Сарантион, Криспин беше щастлив, че е жив, и изобщо не държеше да бъде изгорен заради ерес. Иронията бе в това, че все още не бе осъзнал и признал щастието си. Много време беше изтекло, откакто бе познавал това чувство. Щеше да изръмжи от досада и да среже с груба обида всеки, който дръзнеше да му подхвърли, че изглежда доволен от съдбата си.

Свъсил неволно вежди и свил съсредоточено устни в тънка резка, той се мъчеше най-сетне да утвърди цветовете от собствения си, вътрешен образ на Джад над очертаните на небесния фон на купола контури на Сарантион. Други майстори сътворяваха Града под неговия надзор; той лично правеше фигурите и започваше с Джад, за да може божият лик да гледа отгоре над всички, които влизат тук, докато се довършват куполът, полукуполите и стените. Искаше богът, който създава, да вдъхва безмълвно благоговение като онова, което бе видял в един малък храм в Саврадия, но не раболепно или прекалено натрапчиво. Работеше на друг мащаб, неговият Джад трябваше да е властващият елемент на по-обширна сцена, без да обхваща изцяло купола, така че имаше проблеми с баланса и пропорциите, които трябваше да се решат.

В този момент мислеше за очите и за бръчките по кожата над и под тях, спомняше си изтерзания, изпит образ на Джад в онзи храм, който беше видял в Деня на мъртвите. Беше рухнал на каменния под. Сринал се беше буквално под онази изпита, съкрушаваща фигура.

Паметта му за цветове бе много добра. Всъщност беше безупречна и той го съзнаваше без фалшива скромност. Беше работил пряко с епимелета на Имперските стъкларници, за да намери цветове, най-точно съответстващи на оттенъците, които бе запомнил от Саврадия. Помогнало беше обстоятелството, че ръководеше мозаичната украса на най-важния от всички строителни проекти на Валерий Втори. Предишният майстор — някой си Сироес — бе отстранен позорно и неясно как си беше счупил пръстите на двете ръце същата нощ при така и необяснена злополука. Криспин впрочем знаеше нещо по въпроса. Предпочиташе да не знае. Помнеше една висока русокоса жена в спалнята си на разсъмване, която бе промълвила: „Мога да ви уверя, че Сироес не е в състояние да наеме убийци тази нощ“. И бе добавила много спокойно: „Повярвайте ми“.

Вярваше й. За това, макар и не за каквото и да било друго. Все пак императорът, а не русата жена, му беше показал този храм и му го бе предложил. И каквото Криспин поискаше, обикновено го получаваше — поне що се отнасяше до тесерите.

В другите сфери на живота си долу сред мъжете и жените на Града още не бе решил какво изобщо иска. Знаеше само, че долу под това скеле има и личен живот, с приятели, с врагове — с опити за покушение само дни след пристигането му — и сложни отношения, които, стига да позволеше, можеха опасно да го отвлекат от онова, което трябваше да свърши тук горе на този купол, който един император и един гениален архитект му бяха подарили.

Прокара пръсти през гъстата си рижа коса, с което само я разроши повече от обичайното, и реши, че очите на неговия бог ще са тъмнокафяво и обсидиан, като тези на фигурата в Саврадия, но няма да предаде бледността на другия Джад със сивите оттенъци в кожата на лицето. Щеше отново да подхване същите цветове, щом започнеше да прави дългите тънки длани, но нямаше да ги изобрази наранени, както бяха на другия. Отекване на елементи, но не копиране. Точно както си го беше мислил, преди да дойде тук — първите инстинкти обикновено се задържаха у него.

След като го реши, Криспин си пое дъх и изпита облекчение. Значи можеше да започне утре. И изведнъж усети леко поклащане по скелето, което бе знак, че някой се изкачва.

Това беше забранено. Беше изрично и абсолютно забранено и на чираците, и на майсторите. На всички всъщност, включително на Артибасос, строителя на този храм. Правилото гласеше: когато Криспин е горе, никой не се качва на скелето му. Беше ги заплашил с осакатяване, разчленяване, смърт. Варгос, който се оказваше точно толкова кадърен помощник тук, колкото и по пътя, най-ревностно пазеше неприкосновеността му горе.

Криспин погледна надолу, смаян повече от нарушението, отколкото от нещо друго, и видя, че по стъпенките на скелето се изкачва жена — беше свалила наметалото, за да улесни движенията си. Видя и Варгос сред останалите долу на мраморните плочи. Приятелят му иниций разпери безпомощно ръце. Криспин отново погледна изкачващата се. После примига и затаи дъх, стиснал здраво ниското перило с две ръце.

Веднъж беше погледнал от тази огромна височина малко след пристигането си, когато с пръстите си като слепец бе опипвал купола, на който възнамеряваше да пресътвори света, и далече долу беше видял жена, усетил бе самото й присъствие като неустоимо привличане: силата и притеглянето на света, където течеше животът.

Тогава беше императрицата.

Беше слязъл при нея. Не беше жена, на която можеш да се възпротивиш, макар само да стоеше долу в очакване. Слязъл беше, за да говорят за делфини и за други неща, за да се върне отново, призован от живия свят от мястото, където го бе отвела една любов, отнета от смъртта.

Този път, зяпнал с нямо изумление в уверено напредващата нагоре жена, се помъчи да събере самообладание, за да може да се справи. Твърде изненадан, за да може да извика и дори да съобрази как да реагира, той просто зачака с разтуптяно сърце, докато кралицата му стигне до него, високо над света и пред очите на всички долу.

Тя стигна последното стъпало, после самото скеле и като пренебрегна припряно подадената й ръка, стъпи на него леко зачервена, задъхана, но очевидно доволна от себе си, с блеснали очи и не уплашена, щом се беше качила на това място, пригодно за съвсем интимен разговор, на опасната платформа точно под купола на Артибасос. Колкото и подслушващи уши да имаше в Сарантион, тук ги нямаше.

Криспин коленичи и сведе глава. За последен път бе видял тази млада, обсадена от врагове жена в собствения й дворец, в собствения му град далече на запад. Целунал беше стъпалото й за сбогом и бе усетил как ръката й погали косата му. А после бе напуснал, след като незнайно как й бе обещал да се опита да донесе посланието й на императора. А на сутринта бе научил, че е заповядала шестима от личната й стража да бъдат убити — само за да се опази тайната на срещата им.

На скелето под купола Гизел Антска отново погали косата му с лек, бавен жест. Коленичил, той потрепери.

— Няма брашно този път — промълви кралицата му. — Подобрение, художнико. Но мисля, че предпочитам брадата. Нима Изтокът ви е завладял толкова бързо? Нима сме ви изгубили? Можеш да станеш, Гай Крисп, и да кажеш каквото имаш да казваш.

— В-ваше величество — заекна Криспин, докато се изправяше, и усети, че се изчервява, ужасно притеснен. Светът бе дошъл при него, дори тук, горе. — Това е… тук не е безопасно за вас, изобщо!

Гизел се усмихна.

— Толкова ли си опасен, художнико?

Не беше. Тя беше опасна. Искаше да й го каже. Косата й беше златна, очите — паметно тъмносини: всъщност имаше цветовете на друга от много опасните жени. Но докато Стилиана Далейна бе като лед, с жилка злост, то Гизел, дъщерята на Хилдрик Велики, излъчваше нещо по-диво и тъжно в същото време.

Знаеше, че е тук, разбира се. Всички бяха научили за пристигането на кралицата на антите. Беше се чудил дали ще го повика. Не беше. Но ето, че се беше качила горе, за да го намери, изящна и уверена като опитен майстор. Това беше дъщерята на Хилдрик. Дъщеря на антите. Можеше да ловува, да стреля с лък, да язди, навярно да убива с кама, скрита някъде под дрехите й. Не беше някоя кротка и деликатна дворцова дама.

— Е, ние чакаме, художнико. Дълъг път изминахме, за да те видим, все пак.

Той наведе глава. И й разказа без никакво лустро и без да затаи нищо важно, за разговора си с Валерий и Аликсана, когато дребничката изящна жена, императрицата на Сарантион, се бе обърнала пред един праг към вътрешните й покои и бе попитала — с привидна небрежност — за предложението за брак, което той несъмнено носи от Варена.

Усети, че Гизел е смутена. Опитваше се да го прикрие и сигурно щеше да успее пред някой не толкова наблюдателен. Когато свърши, тя дълго мълча.

— Тя ли се беше досетила, или той? — попита накрая.

Криспин помисли.

— И двамата според мен. Заедно или всеки за себе си. — Поколеба се. — Тя е… изключителна жена, ваше величество.

Сините очи на Гизел срещнаха погледа му за миг и пробягаха встрани. Млада е, помисли си той.

— Чудя се какво щеше да стане, ако не бях убила стражите си — промълви тя.

„Щяха да са живи“, искаше му се да й отвърне, но го премълча. Навярно щеше да го направи преди един сезон, но вече не беше съвсем същият гневлив мрачен мъж, какъвто бе в началото на есента. Оттогава беше пътувал.

Ново мълчание. После тя каза:

— Знаеш ли защо съм тук? В Сарантион?

Той кимна. Знаеше го целият град.

— Избегнали сте покушение. В храма. Това ме ужасява, ваше величество.

— Разбира се, че ще те ужасява — отвърна кралицата му с почти разсеяна усмивка. При всички ужасни подробности, които обсъждаха, при всичко, което бе преживяла, някакво странно настроение сякаш витаеше около нея в танца на струящата слънчева светлина от високите прозорци из целия храм. Криспин се опита да си представи какво ли изпитва, след като е избягала от своя трон и народ, за да живее тук по милост, лишена от властта си. Не можеше дори да си го въобрази.

— Харесва ми тук, горе — каза ненадейно кралицата. Пристъпи до ниското перило и надникна надолу, външно поне непритеснена от височината. Криспин познаваше хора, които клякаха и се вкопчваха в дъските на скелето тук горе или дори припадаха.

Имаше други платформи, около източната обиколка на купола, където редяха тесерите по очертаните от Криспин щрихи, за да направят контурите на града и тъмносиньото и зелено на морето, но точно сега никой не се беше качил на тях. Гизел Антска погледна ръцете си на перилото, после се обърна и ги вдигна към него.

— Дали бих могла да стана майстор на мозайки, как мислиш? — Засмя се. Той се вслуша, за да долови отчаяние или страх, но чу само искрена веселост.

Отвърна:

— Това е просто занаят и е недостойно за вас, ваше величество.

Тя се огледа, без да отвърне веднага.

— Не, не е. — Посочи купола на Артибасос, с първите редове от необятната мозайка на Криспин по него. — Това тук не е недостойно за никого. Е, доволен ли си, че дойде, Гай Крисп? Не искаше да идваш, както помня.

А в отговор на този пряк въпрос Криспин наведе глава и за първи път го призна:

— Не исках, но този купол е жизнен дар за такива като мен.

Тя кимна. Настроението й бързо се промени.

— Добре. Ние също сме доволни, че си тук. Имаме малко хора, на които можем да се доверим в града. Ти от тях ли си?

Тя също за първи път беше пряма. Криспин се покашля. Беше сама в Сарантион. Дворът щеше да я използва като инструмент, а сурови мъже у дома щяха да искат смъртта й.

— Готов съм да ви помогна по всякакъв възможен начин, ваше величество.

— Добре — повтори тя. Лицето й се бе изчервило още повече. Очите й блестяха. — Интересно. Как точно да го направим? Дали да ти заповядам да дойдеш веднага и да ме целунеш, за да могат да видят онези там долу?

Криспин примига, преглътна, инстинктивно прокара ръка през косата си.

— Човек не си оправя външността, когато прави това, знаеш ли — каза кралицата. — Помисли, художнико. Трябва да има някаква причина да се кача тук при теб. Ще ти помогне ли с жените на този град, ако се разчуе, че си любовник на кралица, или ще те отличи като… недосегаем? — И се усмихна.

— Аз… Аз нямам… Ваше величество, аз…

— Не искаш да ме целунеш ли? — Лъчезарно настроение, опасно само по себе си. Стоеше съвсем спокойно и го чакаше.

Беше изгубил всякакво самообладание. Пое си дъх и пристъпи към нея.

А тя се засмя.

— От друга страна, като си помисля, не е наложително, нали? Ръката ми ще е достатъчна, художнико. Можеш да целунеш ръката ми.

Поднесе му я. Тоя я хвана, вдигна я към устните си и точно в този момент тя завъртя ръката си в неговата, и Криспин целуна дланта й, топла и мека.

— Чудно дали някой долу успя да види това — каза кралицата на антите. И се усмихна отново.

Криспин дишаше задъхано. Изправи рамене. Тя стоеше съвсем близо до него. Вдигна ръце и приглади разрошената си коса.

— Сега ще ви оставим — каза смайващо сдържано, цялото й лъчезарно поведение изчезна толкова бързо, колкото бе дошло, макар лицето й да оставаше зачервено. — Можеш да ни се обадиш, разбира се. Всички ще смятат, че знаят защо. Между другото имаме желание да посетим театъра.

— Ваше величество — промълви Криспин, докато се мъчеше да се съвземе поне донякъде. — Вие сте кралицата на антите, от Батиара, почетен гост на императора… един майстор не би могъл да ви придружава в театъра. Вие трябва да седите в императорската ложа. Трябва да ви видят там. Има си протоколи…

Тя се намръщи, сякаш едва сега се беше сетила за това.

— Знаеш ли, мисля, че си прав. Значи ще трябва да пратя бележка до канцелара. Но в такъв случай може да съм дошла тук горе без причина, Гай Крисп. — Погледна го в очите. — Трябва да се погрижиш да ни осигуриш причина. — И се обърна.

Беше толкова слисан, че докато се окопити, Гизел вече бе на пет стъпала надолу. Дори не се сети да й предложи помощ.

Все едно. Тя слизаше към мраморния под толкова леко, колкото се беше качила. Докато я гледаше как се спуска към двайсетимата души долу, които дори не се опитваха да скрият любопитството си и зяпаха нагоре, му хрумна, че ако го отличат като неин любовник или дори довереник, то майка му и приятелите му у дома може да се окажат застрашени, щом вестта стигне на запад. Гизел се беше спасила от преднамерен опит за убийство. Имаше хора, които искаха трона й, което означаваше, че ще се погрижат тя да не може да си го върне. Свързаните с нея по какъвто и да било начин щяха да са заподозрени. В какво — не беше важно.

Антите не бяха придирчиви в такива неща.

А тази истина, реши Криспин, докато зяпаше надолу, беше в сила и за жената, която сега се спускаше по стълбата. Можеше да е млада и ужасно уязвима тук, но беше оцеляла една година на трона си между хора, които искаха смъртта й или да я подчинят на волята си, и бе успяла да им се измъкне, когато наистина се бяха опитали да я убият. И беше дъщеря на баща си. Гизел Антска щеше да направи всичко, което трябва, за да постигне целите си, докато и освен ако някой наистина не сложеше край на живота й. През ум нямаше да й мине какви последствия може да има това за други.

Замисли се и за император Валерий, който местеше живота на простосмъртните като фигури по игрална дъска. Дали властта оформяше подобен начин на мислене, или само онези, които поначало разсъждаваха така, можеха да придобият светска власт?

И му хрумна на Криспин, докато гледаше как кралицата му стъпи на мраморния под, за да приеме поклоните и наметалото си, че три жени в този град му бяха предложили интимност, но всеки от тези случаи бе проява на хитрост и лукавство. Нито една от тях не беше събудила у него нежност и обич, дори чувствена страст.

А може би в този, последния, не беше съвсем така. Когато по-късно същия ден се върна в къщата, която хората на канцелара вече му бяха уредили, Криспин намери бележка. Вестите в този град обикаляха бързо — или най-малкото някои вести. Бележката беше неподписана. Той никога не беше виждал закръгления равен почерк, но хартията бе удивително фина и скъпа. И щом прочете написаното, разбра, че подписът нито е нужен, нито възможен.

„Казахте ми — бе написала Стилиана Далейна, — че са ви чужди царствени покои“.

Нищо повече. Не бе добавен никакъв укор, никакъв пряк намек, че я е измамил, никаква ирония или провокация. Само заявеният факт. И това, че го е заявила тя.

Криспин, който се беше канил да обядва у дома и после да се върне в Храма, вместо това отиде в любимата си таверна и в баните. И на двете места пи повече вино, отколкото беше добре за него.

Приятелят му Карулус, трибун на Четвърти Саврадийски, го намери по-късно вечерта в Спината. Едрият плещест войник седна срещу него, поръча си вино и се ухили широко. Криспин отказа да му върне усмивката.

— Две новини, мой необяснимо пияни приятелю — заговори въодушевено Карулус. Вдигна един пръст. — Първо, срещнах се с върховния стратег. Срещнах се с него и Леонт ми обеща, че половината недобори за западната армия ще се изпратят преди средата на зимата, а останалите до пролетта. Лично обещание. Криспин, аз успях!

Криспин го загледа, мъчеше се да изпита някакво съпричастие към радостта на приятеля си, но без никакъв успех. Това беше наистина изключително важна новина — всички знаеха за вълненията сред армията на запад и закъснелите плащания. Тъкмо затова Карулус бе дошъл в Града, та ако ще някой да си въобразяваше, че е заради желанието да гледа колесници на Хиподрума.

— Нищо не си успял — отвърна му той навъсено. — Това само означава, че предстои война. Валерий праща Леонт в Батиара в края на краищата. Не можеш да започнеш нашествие с неизплатени заплати на войниците.

Карулус само се усмихна.

— Знам това, пиян тъпако. Но кой ще си припише заслугата, човече? Кой ще напише утре на началника си, че е успял да получи плащането, след като всички други се издъниха?

Криспин кимна и отново посегна за чашата си.

— Радвам се за теб. Честно. Прощавай, но не ми е приятно да чуя, че приятелите ми и майка ми скоро ще бъдат подложени на нашествие.

Карулус сви рамене.

— Предупреди ги. Кажи им да напуснат Варена.

— Я се шибай — отвърна Криспин доста грубо. Карулус нямаше никаква вина за ставащото, а и съветът му може би беше добър — още повече в светлината на случилото се тази сутрин горе на скелето.

— На тебе само това ли ти се върти в главата? Чух за посетителката ти тази сутрин. Да не би да държиш възглавници на това скеле? Ще те оставя да изтрезнееш до утре, но ще очаквам най-подробно обяснение, приятел. — Карулус облиза устни.

Криспин отново изруга.

— Беше игра. Театър. Тя искаше да поговори с мен и трябваше да даде на хората повод за слухове.

— Не се и съмнявам — рече Карулус, вдигнал високо вежди. — Да говори с теб? Мошеник такъв. Разправят, че е великолепна, знаеш ли. Да говори? Ха! На кого ги разправяш! Може би ще ме накараш да го повярвам на заранта. Мм, между другото… — добави той след неочаквана пауза — това, хм, ми напомня за втората ми новина. Аз лично май, хм… излизам от тая игра. Така де.

Криспин му хвърли мътен поглед иззад чашата си.

— Какво?

— Ами, аз… мм, женя се, между другото — отвърна Карулус, трибунът на Четвърти.

— Какво!? — повтори Криспин, по-високо.

— Знам, знам — продължи трибунът, — неочаквано, изненадващо, забавно и така нататък. Голям майтап за всички. Но… случва се, нали? — Цял се изчерви. — Ами… хм, случва се, да.

Криспин кривна глава озадачено, едва се сдържаше за трети път да не възкликне: „Какво?“

— И, хм, ами, нали няма да имаш нищо против, ако Кася напусне къщата ти веднага? Няма да изглежда редно, разбира се, след като вече сме го обявили в храм.

— Какво? — каза Криспин безпомощно.

— Сватбата ще е напролет — продължи Карулус, очите му блестяха. — Обещах на майка ми, още когато напуснах дома, че ако изобщо се оженя, ще го направя прилично. Да има един сезон, през който е обявено от духовниците, тъй че никой да не може да възрази, и после истинското сватбено празненство.

— Кася? — отрони Криспин, най-после схванал. — Кася?!

И щом мозъкът му заработи отново с леко закъснение, за да смели тази смайваща новина, Криспин отново тръсна глава да я прочисти и заговори:

— Чакай да се уверя, че го разбирам добре, надута торба въздух такава. Кася се е съгласила да се омъжи за теб? Не го вярвам! Кълна се в кокалите и ташаците на Джад! Кучи син! Не си ми искал никакво разрешение и шибано не го заслужаваш, тъпак военен!

— Разбира се, че го заслужавам — отвърна Карулус. — Аз съм мъж с бляскаво бъдеще. — И се усмихна с нескрито задоволство.

Въпросната жена беше от северните иниции, продадена от майка си в робство преди малко повече от година, спасена от него — както и от езическа смърт — от Криспин по пътя. Беше твърде нежна и твърде умна, и с твърде силна воля, макар и да се чувстваше неспокойна в Града. При първата им среща беше заплюла в лицето войника, който сега се хилеше от радост, докато съобщаваше, че се е съгласила да се омъжи за него.

И двамата всъщност знаеха цената й.

И тъй, в едно светло ветровито утро в началото на пролетта много хора се приготвяха да поемат към дома на Първата танцьорка на Зелената фракция, където щеше да се извърши бракосъчетание с обичайната процесия до избрания храм, а след това — със сватбено празненство.

Нито за младоженката, нито за жениха можеше да се каже, че са от добро потекло — макар войникът да даваше признаци, че вероятно ще стане важна особа — но Шайрин от Зелените разполагаше с бляскав кръг от познати и обожатели и бе решила да превърне тази сватба в повод за пищно светско събитие. Беше имала много добър зимен сезон в театъра.

В добавка към всичко това, близкият приятел на младоженеца (а очевидно и на младоженката, шепнеха някои, като повдигаха многозначително вежди) беше не кой да е, а новият имперски майстор на мозайки, родиецът, комуто бе поверена пищната украса на Храма на Святата Мъдрост на Джад — лице, което май заслужаваше внимание. Носеха се слухове, че може да присъстват и други важни персони — ако не на същинската церемония, то на празненството в дома на Шайрин след нея.

Освен това всички говореха, че храната се приготвя в кухнята на танцьорката от главния готвач на Синята фракция. В града имаше хора, готови да последват Струмозус и в пустинята, стига да вземе със себе си своите тенджери, тигани и подправки.

Любопитно и в много отношения уникално беше това събитие, това празненство, организирано от Зелени и Сини заедно. И всичко това — заради един войник от среден ранг и едно жълтокосо варварско момиче от Саврадия, наскоро пристигнало в града и с напълно неизвестна биография. Хубавичка била, разправяха онези, които я бяха виждали с Шайрин, но не с хубостта на момичетата, които успяваха да си уредят изненадващи за самите тях бракове. От друга страна, не че се женеше за някоя важна особа, нали?

После плъзна и още един слух, че Папио, ставащият все по-популярен епимелет на Имперските стъкларници, лично е измайсторил стъклена купа, поръчана за дар за щастливата двойка. А той май не беше упражнявал занаята си вече от години. Това също никой не можеше да го разбере. Сарантион говореше. След като състезанията с колесници щяха да започнат едва след няколко дни, събитието беше добре разчетено във времето: градът обичаше да има за какво да говори.

„Не съм щастлива“ — заговори малката сива невзрачна птица с патрицианския глас, който можеше да чуе единствено домакинята на днешното събитие. Жената оглеждаше критично образа си в кръгло, обрамчено със сребро огледало, което една слугиня държеше пред нея.

„О, Данис, аз също — промълви също така безмълвно Шайрин. — Всяка жена от Прецинкта ще е облечена и нагиздена зашеметяващо, а аз изглеждам все едно не съм спала от няколко дни“.

„Нямам предвид това“.

„Разбира се, че не е това. Ти никога не мислиш за важните неща. Кажи ми, смяташ ли, че ще ме забележи?“

Тонът на птицата стана жилещ.

„Кой точно? Колесничарят или мозайкаджията?“

Шайрин се изсмя на глас и стресна слугинята. И отвърна наум:

„Единият или другият. — След което се усмихна дяволито. — Или може би двамата, тази нощ? Не мислиш ли, че ще е паметна нощ?“

„Шайрин!“ — Птицата беше искрено стъписана.

„Дразня те, глупавичката ми. Познаваш ме достатъчно добре. Хайде кажи ми, защо не си щастлива? Това е сватбен ден и двамата се обичат. Никой не е уговорил брака, сами са се избрали“. — Тонът й вече беше удивително мил, търпелив.

„Просто си мислех, че нещо ще се случи“.

Чернокосата жена пред малкото огледало, която всъщност изобщо не изглеждаше недоспалата по-скоро възхитително, кимна и слугинята се усмихна, остави огледалото и се пресегна за стъкленицата с парфюм, чието ухание отличаваше само две дами в Града. Птицата лежеше на масичката наблизо.

„Данис, наистина, що за празненство ще е, ако не се случи нещо?“

Птицата не отвърна.

На вратата се почука. Шайрин погледна през рамо.

На прага стоеше нисък закръглен и свирепо намръщен мъж, облечен в синя туника и много голямо, подобно на лигавник покривало, вързано на врата и около обемистата му фигура. По лигавника се виждаха многобройни петна от храна, имаше и една ивица, може би от шафран, на челото. Държеше дървен черпак, бе затъкнал тежък нож на стегнатия над лигавника колан и имаше много мрачно изражение.

— Струмозус! — възкликна радостно Шайрин.

— Тук няма морска сол — заяви готвачът с тон, предполагащ, че въпросната липса граничи със забранената хеладикийска ерес или с чисто езичество.

— Няма сол? Наистина? — отвърна танцьорката и се надигна изящно от стола си.

— Няма морска сол! — повтори майстор готвачът. — Как е възможно в едно цивилизовано домакинство да липсва морска сол?

— Ужасен пропуск — съгласи се Шайрин с успокоителен жест. — Ужасена съм, Струмозус.

— Искам разрешение да използвам някой от слугите ви да го пратя в Палатата на Сините незабавно. Помощник-готвачите ми трябват тук. Имате ли си представа колко малко време ни остава?

— Можеш да използваш слугите ми както намериш за добре днес — отвърна Шайрин, — стига да не ги изпечеш на скара.

Физиономията на майстора намекваше, че нещата може да стигнат и дотам.

„Този човек ми е ужасно омразен — каза безмълвно птицата. — Поне мога да се примиря с това, че не желаеш него“.

Шайрин се изсмя мълчаливо.

„Той е гений, Данис. Всички го твърдят. На гениите трябва да се угажда. Хайде, бъди добра и ми кажи, че изглеждам прекрасно“.

В коридора зад Струмозус се чу нов шум. Готвачът се обърна и отпусна ръката с черпака. Изражението му се промени, стана почти добродушно. Човек можеше леко да преувеличи и да каже, че дори се усмихна. Отстъпи навътре в стаята и встрани, а на прага колебливо застана пребледняла русокоса жена.

Шайрин наистина се усмихна, с ръка на бузата.

— О, Кася! Изглеждаш прекрасно!

3

По-рано същата сутрин, много рано всъщност, император Валерий Втори Сарантийски, племенник на император, син на селяк, производител на зърно от Тракезия, можеше да бъде видян да припява последните антифони на призовните молитви към слънцето в Имперския параклис на Траверситския палат, където бяха имперските покои.

Императорското богослужение е едно от първите в Града, започва по тъмно и завършва с изгрева на прероденото слънце, когато камбаните на параклисите и храмовете из Сарантион тъкмо започнат да кънтят. Императрицата не е с него в този час. Императрицата спи. Императрицата си има свой личен духовник, в покоите си, мъж, известен със своята леност през целия ден до часа на утринната молитва и със също толкова, макар и не така известно, снизходително отношение към ересите на Хеладик, смъртния (или полусмъртен, или божествен) син на Джад. Тези неща не се говорят в Имперския прецинкт, разбира се. Или най-малкото не се говорят открито.

Императорът между другото е педантичен в спазването на ритуалите на вярата. Дългият му ангажимент и с Висшия, и с Източния патриарх в усилието да се решат хилядите източници на схизма в доктрината за слънчевия бог е породен толкова от благочестивост, колкото и от интелектуален интерес. Валерий е човек на противоречия и загадки и не предприема нищо, за да изясни която и да било от тях за своя двор или поданици; смята тази загадъчност за свое предимство.

Забавлява го, че някои го наричат Императора на нощта и че според слуховете беседвал със запретени духове от полусвета в огрените от светилници стаи и осветени от лунни лъчи коридори на дворците. Забавлява го, защото е абсолютно невярно и защото е тук — като при всеки слънчев изгрев — буден преди повечето си поданици, и изпълнява ритуалите на осветената вяра. Той всъщност е Императорът на утрото, повече от всичко друго.

Спането го отегчава, плаши го малко напоследък, изпълва го с усещане — насън или на ръба на съня — за главоломното препускане на времето. В никакъв случай не е стар, но е в достатъчно напреднала възраст, за да чува коне и колесници в нощта: далечните предвестници за края на тленния срок. Иска му се да свърши много неща, преди да чуе — както казват, че чуват всички истински и святи императори — гласа на бога или на божия пратеник, изричащ: „Слез от престола, Богът на императорите вече те чака“.

Неговата императрица, знае той, предпочита да говори за делфини, разкъсващи морската повърхност, не за препускащи в мрака коне, но само на него, защото делфините — древните носители на душите в отвъдното — са запретен хеладикийски символ.

Неговата императрица спи. Ще стане след изгрев-слънце, ще вземе първото си ястие в леглото, ще приеме святия си съветник, а след това слугите за сутрешната баня и своя секретар и лениво ще се приготви за деня. Беше актриса в младостта си, танцьорка, казваше се Алиана, настроена към ритъма на късни нощи и късни пробуждания.

Късните нощи той споделя с нея, но е достатъчно благоразумен след толкова години заедно, за да не й се натрапва в този час. Все едно, него също го чака много работа.

Службата свършва. Той изрича последните ответи на молитвата на свещеника. Светлина се процежда през високите прозорци. Отвън е мразовито утро, ранен сивкав час. Напоследък Валерий не обича студа. Напуска параклиса с поклон към диска и олтара, махва леко с ръка на своя клирик. В коридора поема надолу по стълбите, крачи бързо, както обикновено. Секретарите му се завързват в друга посока, излизат навън, тръгват по пътеките през градините — студени и влажни, знае той — към Атенинския палат, където ще започне дневната работа. Само императорът и назначената му охрана от екскубитори могат да използват този тунел, построен между двата двореца — мярка за сигурност, въведена преди много време.

На интервали има факли, които се палят и поддържат от охраната. Тунелът се проветрява добре и е приятно затоплен дори зиме или, както сега, в разгара на пролетта. Забързан сезон, сезон за война. Валерий кимва на двамата стражи и сам минава през прага. Всъщност тази къса разходка го радва. Той е човек, в чийто живот няма никакво време за усамотение. Дори в спалните му покои винаги има някой секретар на нара и задрямал вестоносец до вратата в очакване за възможна диктовка или повикване, или заповед, която да бъде пренесена бежешком през мистериите и духовете на един тъмен град.

А много нощи той все още прекарва с Аликсана в сложния лабиринт от стаи на нейните покои. Утеха и интимност има там, а и нещо по-дълбоко и по-рядко от двете — но и тогава не е сам. Никога не е сам. Вглъбяване, тишина, усамотение — ограничени са до тази подземна разходка през тунела, вкаран в коридора от едните стражи, приет в края при Атенинския палат от друга двойка екскубитори.

Почуква на вратата откъм Атенинския палат. Чакат го няколко души, както винаги. Сред тях са престарелият канцелар Гесий; Леонт, златокосият стратег; Фаустин, протоофициарият; и квесторът на Имперската хазна Вертигус, от когото императорът не може да твърди, че е напълно доволен. Валерий кимва на всички и бързо започва да се изкачва по стъпалата, а те тръгват след него. Гесий вече се нуждае от помощ понякога, особено когато времето е влажно, но няма никакъв признак за подобен недъг в мисленето на канцелара и Валерий не би се доверил на никого другиго от свитата си дори наполовина, колкото на него.

Вертигус е човекът, комуто Валерий тази сутрин задава резки въпроси и когото притеснява, щом влизат в Залата за аудиенции. Той едва ли е глупак — ако беше, отдавна щеше да е освободен — но не може да се нарече и гениален, а почти всичко, което императорът желае да постигне в Града, в империята и извън нея, опира до финанси. В днешни времена компетентността за жалост не е достатъчна. Валерий плаща твърде много за строежи, още по-много на басанидите, а съвсем наскоро е отстъпил (според замисъла) на настоявания от няколко източника и е освободил последните недобори от миналогодишното заплащане за западната армия.

Парите никога не достигат, а последния път, когато са наложени мерки в опит да се попълни хазната в достатъчна степен, Сарантион е пламнал в метеж, който едва не му е струвал трона, живота и всички планове, които си е предначертал. Тридесет хиляди жертви, за да бъдат избегнати тези последствия. Валерий таи надеждата, че неговият безпрецедентен, почти завършен Велик храм на Святата Мъдрост на Джад ще послужи като изкупление пред бога за толкова смърт — и за някои други неща — в деня, когато му бъде потърсена сметката, както винаги става. Предвид това Храмът служи за не една цел в плановете му.

С повечето неща е така.

Беше трудно. Разбираше, че Карулус я обича и че смайващо много хора гледат на сватбата им като на повод за празник, сякаш сключването на брачен съюз между момиче от инициите и тракезийски войник е някакво значително събитие. Женеше се във великолепен патрициански параклис близо до къщата на Шайрин — президът на сената беше там сред официалните присъстващи. Пиршеството щеше да се проведе тук, в дома на Първата танцьорка на Зелените. А закръгленият гневлив мъж, за когото всички твърдяха, че е най-добрият готвач в цялата империя, приготвяше сватбения пир на Кася.

Трудно беше да го повярва. Общо взето всъщност не го вярваше, движеше се през събитията като в сън, все едно че очаква да се събуди в хана на Моракс, в мразовитата мъгла, с предстоящия Ден на мъртвите.

Кася, на която майка й бе гледала като на умната дъщеря, която няма да се омъжи, дъщерята, която бе продала на роботърговците, съзнаваше, че цялата тази екстравагантност трябва да има нещо общо с хората, които познаваха: Криспин и приятелите му Скорций, състезателят с колесници, и Шайрин, в чиято къща се беше преместила, след като обявиха годежа в началото на зимата. Карулус дори се беше срещал — вече два пъти — лично с върховния стратег и бе постигнал успех по недоборите с войнишките плащания. Носеше се слух, че дори Леонт може да се появи на сватбеното пиршество на трибуна. На нейното сватбено пиршество.

Другата причина за това прекалено внимание, беше преценила тя, трябваше да е свързана с обстоятелството, че въпреки прословутия си цинизъм (или може би заради него) сарантийците бяха почти неизменно импулсивни и чувствени по нрав, сякаш животът тук, в центъра на света, възвисяваше и придаваше значимост на всяко събитие. Идеята, че двамата с Карулус се женят по любов, че са се избрали взаимно по своя воля, съдържаше за околните нотка на екстравагантна привлекателност. Самата Шайрин, при цялото й лукавство и ирония, почти се разплакваше само от мисълта за това.

Подобни бракове обикновено нямаше.

И този не беше такъв, каквото и да си мислеха хората, макар Кася да беше единствената, която го знаеше. Надяваше се да е единствената.

Мъжът, когото желаеше — и обичаше, колкото и да се бореше с тази дума — бе този, който щеше да стои с тях днес в параклиса и да държи символична корона над главата на приятеля си. Тази истина не й допадаше, но не беше и от нещата, за които можеше да направи кой знае какво.

Шайрин щеше да стои зад Кася с друга корона, а елегантна тълпа облечени в бяло хора от театъра и двора и много по-грубовати на вид военни щяха да се усмихват и да мърморят одобрително, а след това всички щяха да дойдат тук, за да ядат и пият: риба и стриди, дивеч и вино от Кандария и Мегарион.

Но коя жена всъщност се жени чисто по любов? Що за свят ще е това, ако изобщо може да се случи? Дори за аристократите и царствените особи не бе достъпен този лукс, тъй че как можеше да сполети подобно щастие едно варварско момиче, преживяло робство в Саврадия цяла една горчива година? Споменът за робството се бе затаил в душата й завинаги.

Женеше се, защото един приличен мъж я бе пожелал и я беше помолил. Защото й поднесе обещанието за покрив и подкрепа и искрена доброта, присъща за нрава му, и защото ако бе отказала този съюз, що за живот я очакваше? Зависима от други до края на дните си? Слугиня на танцьорка, докато танцьорката сама не направи благоразумния си избор на съпруг? Да влезе в някой от ордените — Дъщерите на Джад, — които полагаха вечни клетви пред бог, в когото Кася всъщност не вярваше?

Как можеше да вярва, след като я бяха предлагали в жертвен дар на Лудан, след като бе видяла зубир, същество от стародавната вяра на племето й, в дълбините на Елшовия лес?

— Изглеждаш прелестно — каза Шайрин, като прекъсна разговора си с готвача, за да я погледне.

Кася се усмихна колебливо. Всъщност не го вярваше, но можеше и да е истина. Домът на Шайрин се поддържаше ефикасно от слугите й; Кася беше живяла с нея през зимата по-скоро като гостенка и приятелка, отколкото като нещо друго, и беше яла по-хубава храна, и спала в по-мека постеля от когато и да било през живота си. Шайрин беше остроумна, забавна, наблюдателна, винаги кроеше нещо, като напълно съзнаваше положението си в Сарантион: както последствията от известността, така и нейната преходност.

Кася я беше видяла как танцува. След онова първо посещение в театъра в началото на зимния сезон беше разбрала славата на другата жена. Докато гледаше купчините цветя, хвърляни на сцената след танца, докато слушаше възторжените оглушителни възгласи — както ритуалните от Зелената партия на самата Шайрин, така и спонтанните викове на онези, които просто бяха запленени от видяното — бе изпитала възхита към Шайрин, малко се уплаши от настъпилата промяна, когато танцьорката влезе в този свят, и още повече от онова, което се случи, щом тя пристъпи между факлите и музиката зазвуча.

Самата тя никога нямаше да може да се покаже по своя воля пред хора, както го правеше Шайрин на всяко свое представление, облечена в развети коприни, които не скриваха почти нищо от гъвкавото й тяло, докато правеше комични, почти срамни неща за удоволствие на простоватата публика в по-евтините и отдалечени места. Но и никога в живота си нямаше да може да наподоби движенията на танцьорката на Зелените, плавните подскоци и завъртания на Шайрин, или когато замираше с разперени като криле на морска птица ръце, а след това тъжно пристъпваше напред с боси стъпала, извити като ловен лък в по-старите, по-официални танци, които караха мъжете да заплачат. Същите коприни можеха да се вдигат като криле зад нея или да се сбират в шал, щом коленичеше скръбно, или в саван, когато „умираше“ и театърът затихваше като гробище в зимен мрак.

Шайрин се променяше, докато танцуваше, и променяше онези, които я гледаха.

После, у дома, пак се променяше. Вкъщи обичаше да говори за Криспин. Беше приела Кася за своя гостенка като услуга към родиеца. Познавал баща й, така каза. Но и нещо повече имаше тук. Явно беше, че той често е в ума на танцьорката въпреки всички мъже — млади или не толкова, мнозина от които семейни, от двора и от аристократични домове, и офицери, — които я посещаваха редовно. След тези визити Шайрин обичаше да говори на Кася, да й разкрива подробните си знания за общественото им положение, ранг и перспективи: тънко нюансираните й обществени връзки бяха част от деликатния танц, който трябваше да изпълни в този живот на танцьорка в Сарантион. Кася имаше усещането, че както и да беше започнала връзката им, Шайрин е искрено доволна, че е в къщата й, че дотогава приятелството и доверието са отсъствали от живота на танцьорката. Не че бяха присъствали в нейния, ако ставаше дума за това.

През зимата Карулус идваше почти ежедневно, когато беше в града. Отсъства почти месец, по време на големите дъждове: отиде да придружи — триумфално — първата пратка със заплатите за западната армия в лагера си в Саврадия. Върна се умислен и сподели с Кася, че има много силни признаци за предстояща война на запад. Не че беше чак изненадващо, но имаше разлика между слухове и суровата връхлитаща реалност. Докато го слушаше, й хрумна, че ако замине там с Леонт, може да загине. Хвана го за ръката, докато й говореше. Харесваше му да му държи ръката.

Много малко бяха виждали Криспин през зимата. Той явно бе избрал своя екип майстори колкото може по-бързо и беше непрекъснато горе на скелето си, работеше още от щом свършеха утринните молитви и до късно през нощта, на светлината на факли. Някои нощи спял на нар в самия Храм, казваше Варгос, и не се връщал в дома си, който евнусите на канцелара му бяха намерили и обзавели.

Варгос също работеше в Храма и беше източникът им на най-хубавите истории, включително онази за чирака, подгонен от Криспин — родиецът ревял люти проклятия и размахвал нож — около Храма на Святата Мъдрост на Джад, защото една сутрин оставил нещо, наречено „негасена вар“, да се развали. Варгос беше започнал да им обяснява за негасената вар, но Шайрин превзето запищя от досада, взе да го замерва с маслини и той млъкна.

Варгос идваше редовно — да заведе Кася до параклиса сутрин, ако иска да иде с него. Тя често приемаше. Стараеше се да привикне с шума и тълпите и тези сутрешни разходки с Варгос бяха част от това. Той също беше добър човек. Тримата ги беше срещнала в Саврадия и един от тях й беше предложил брак. Не заслужаваше толкова добра съдба.

Понякога Шайрин идваше с тях. Полезно било да се появява там, обясняваше на Кася. Клириците не одобрявали театъра дори повече, отколкото колесниците, жестоките страсти и тежненията към езическата магия. Благоразумие било да я виждат коленичила в строго облекло и с прибрана с фиби и покрита коса, да мълви ответите пред слънчевия диск и олтара.

Понякога Шайрин я водеше в много по-изящен параклис от този на Варгос, по-близо до дома й. Една сутрин след службата смирено прие благословията на духовника и представи Кася на други двама присъстващи — които се оказаха президът на сената и много по-младата му съпруга. Сенаторът, Плавт Боносус се казваше, беше лукав, малко разпуснат на вид мъж; жена му изглеждаше сдържана и благопристойна. Шайрин ги покани на сватбената церемония и на пиршеството. Спомена някои от другите гости, които щяха да присъстват, след което много небрежно добави, че ястията ще приготви Струмозус от Амория.

При тази новина президът премига, след което бързо прие поканата. Приличаше на човек, който обича лукса. По-късно същата сутрин, над чаша вино с подправки, Шайрин разказа на Кася за скандалите, свързани с Боносус. Те наистина предлагаха известно обяснение, помисли Кася, като се сети за много сдържаното, дори хладно поведение на младата му втора съпруга. Осъзна, че за Шайрин е голям поврат да накара толкова изтъкнати личности да дойдат в дома на една танцьорка: с това утвърждаваше превъзходството си. И за Карулус беше добре, разбира се — както и за самата Кася. Всичко това го разбираше. Но случващото се все още си оставаше обкръжено от аура на нереалност.

Беше я поздравил президът на Сарантийския сенат в параклис, пълен с аристократи. Щеше да дойде на нейната сватбена церемония. А когато започна есента, тя беше робиня, Хвърляна на постелята от селяци, войници и куриери за няколко гроша.

Утрото на сватбата напредваше. Скоро щяха да отидат в параклиса. Музикантите щяха да са им сигнал, Карулус щеше да дойде с тях. Кася, застанала за оглед пред танцьорка и готвач на сватбения си ден, бе облечена в бяло — като всички други от свитата й и гостите, — но с червена коприна на младоженка около кръста. Шайрин й беше дала пояса предната нощ, показа й как да го завърже. Придружи го с дяволита шега. По-късно щеше да има още шеги и неприлични песни, знаеше Кася. Това поне в Града на градовете си беше точно като у дома, в селото й. Някои неща май не се променяха, където и да отидеш по света. Червеното беше за девствеността й, която трябваше да изгуби тази нощ.

Всъщност й беше отнета отдавна от карчитския търговец на роби в полята на север. А и мъжът, с когото щеше да се съчетае днес, бе познал тялото й, макар да се беше случило само веднъж, в утрото, след като Карулус едва не загина, докато бранеше Криспин и колесничаря Скорций от наети убийци в тъмното.

Животът прави странни неща с хората, нали?

Онази сутрин отиваше до стаята на Криспин, без да е сигурна какво иска да каже — или да направи, — но чу вътре женски глас, спря се и се обърна, без да почука. И на стълбите научи от двама от войниците за току-що приключилото нападение, с техни загинали приятели и Карулус ранен. Импулс, тревога, объркване, съдба — майка й щеше да каже последното и да направи предпазващия от злото знак — я накараха да се обърне, да тръгне обратно по дългия коридор на горния етаж и да почука на вратата на трибуна. Карулус отвори, уморен и вече почти съблечен. Тя видя оцапаната с кръв превръзка, стегната около рамото и през гърдите му, а след това видя и мигновено разбра — тя беше умната, нали? — погледа в очите му, щом видя, че е тя.

Не беше мъжът, който я бе спасил от хана на Моракс и след това от смърт в леса, мъжът, който й даде възможност да зърне в една тъмна нощ какво могат да са мъжете, когато не са те купили, но можеше да е — помисли си Кася, докато лежеше в леглото до Карулус — онзи, който ще я спаси от живота след като е спасена. Старите истории изобщо не разказваха за това, нали?

Помислила си беше в онова утро, докато гледаше издигащото се нависоко слънце и слушаше кроткия му дъх — потънал в така нужния му сън, той спеше до нея като дете, — че би могла да стане негова любовница. И по-лоши неща имаше на този свят.

Но много скоро след това, още преди да е започнала зимата, на среднощната церемония в чест на Несъкрушимия Джад той я помоли да се омъжи за него.

Тя прие. Усмихваше се през сълзи — сълзи, които той нямаше как да разбере — а Карулус се закле с вдигната ръка в половите органи на бога, че няма да я докосне повече до първата им брачна нощ.

Обещание, което бил дал преди време, обясни той. Разказвал й беше (неведнъж) за майка си и баща си, за детството си в Тракезия, място не толкова различно от родното й село; разказал й бе за карчитските набези, за смъртта на по-големия си брат, за собственото си пътуване на юг, за да се включи в армията на императора. Карулус говореше много, но забавно и тя вече знаеше, че неочакваната доброта, която бе доловила у този едър простоват войник, е истинска. Помисли си за своята майка, как щеше да заплаче, като научи, че детето й е живо и навлиза в добър, сигурен живот, така невъобразимо далече във всяко отношение от селото им.

Нямаше как да й изпрати писмо. Имперската поща на Валерий Втори не включваше в обичайните си маршрути ферми близо до Карч. А и майка й смяташе, че Кася вече отдавна е мъртва.

Новият й живот бе тук и където щеше да бъде назначен Карулус като трибун на Четвърти Саврадийски и Кася — в бяло, с младоженческия пурпур, опасал кръста й на сватбения ден — знаеше, че дължи до живот благодарности за това на всички богове, които изобщо можеше да изреди.

— Благодаря ти — отвърна тя на Шайрин, която току-що й бе казала, че изглежда прелестно, и все още я гледаше с блеснали очи и се усмихваше. Готвачът, пламенен дребен мъж, сякаш се опитваше да не се усмихне. Устната му потръпваше нагоре. Имаше сос по челото. По импулс Кася се пресегна и го избърса с пръсти и тогава той се усмихна и й подаде престилката си. Тя изтри пръстите си в нея. Зачуди се дали Криспин ще е с Карулус, когато бъдещият й съпруг дойде да я отведе в параклиса, и какво ще каже, и какво ще му каже тя, и колко странни са хората, че дори най-хубавият ден не може да мине без тъга.

Рустем не обръщаше внимание накъде отиват нито какво и какви хора има около тях и след време щеше да се вини за това, въпреки че безопасността им не беше негова грижа. Точно затова вечно недоволният и кисел Нишик бе прикрепен към един пътуващ лекар в края на краищата.

Но след като прекосиха бурния проток от разпръснатия на югоизточното крайбрежие Деаполис към огромния неспокоен залив на Сарантион от другата страна, след като подминаха един малък, гъсто обрасъл с дървета остров и после многобройните поклащащи се над вълните кораби и проточилите се мрежи зад рибарски съдове, след като видя градските куполи и кули, струпани нагоре и нагоре, и дима, вдигащ се от неизброимите къщи, ханове и дюкяни чак до далечните сухоземни стени, Рустем се почувства по-съкрушен, отколкото бе очаквал, а след това го отвлякоха мислите за семейството му.

Беше пътешественик, пътувал беше на изток по-далече от всеки, когото познаваше, но Сарантион дори след две опустошителни епидемии бе най-големият, най-великолепният град на света: всеизвестна истина, но несъзнавана напълно от него до този ден. Джарита щеше да е замаяна и навярно възбудена, разсъди той, застанал до перилото и загледан в приближаващите се златни куполи. Ако новото му разбиране за Катюн беше вярно, тя щеше да е ужасена.

Беше показал документите си, както и фалшивите на Нишик, и се оправи с Имперската митническа служба на пристана в Деаполис, преди да се качат на борда. Достъпът до пристанището сам по себе си се оказа сложна процедура: имаше необичайно много войници и шумът от корабостроителни работи ехтеше отвсякъде — и да искаха да скрият нещо, нямаше да могат.

Митническият пропуск се оказа скъп, но мина без неприятности; беше време на мир, а богатството на Сарантион до голяма степен произтичаше от търговия и пътувания. Данъчните агенти на империята го знаеха идеално. Оказа се, че е необходима само една дискретна разумна сума, която да възмезди тежкия им труд, за да бъдат пропуснати басанидският лекар, слугата му и мулето, макар след огледа да се оказа, че не носят коприна, подправки или други подлежащи на мито или забранени стоки.

Щом пристигнаха в града на Валерий, Рустем се постара да се увери, че никакви птици не кръжат от лявата му страна, и да стъпи на кея първо с десния крак, точно както беше стъпил на борда първо с левия. Тук също беше доста шумно. Още войници, още кораби, тропот и глъч. Разпитаха собственика на ладията за посоката и тръгнаха по дървения кей, Нишик водеше мулето. И двамата бяха загърнати плътно в наметалата заради отривистия пролетен вятър. Пресякоха широк булевард и излязоха на по-тясна улица. Обичайната противна тълпа моряци, пристанищни курви и заминаващи войници остана зад гърба им.

Рустем едва забелязваше всичко това, пък и пристанищата оттук до Испахан изглеждаха почти еднакви. Повече мислеше за сина си, докато се отдалечаваха от кейовете, оставили зад себе си пристанищния шум. Шаски щеше да се е ококорил и зяпнал щеше да поглъща всичко, както парче суха земя попива дъжда. Момчето притежаваше това качество, реши той — мислеше за него повече, отколкото бе редно мъж да занимава ума си с малкото дете у дома — способността да поема нещата и да се опитва да ги превърне в свои, да знае кога и как да ги използва.

Как иначе да се обясни странният миг, когато седемгодишното момче бе дошло след баща си в градината, понесло инструмент, който щеше да спаси живота на Царя на царете? И да промени съдбата на семейството им? Рустем поклати глава, като си спомни всичко това в сарантийската утрин, докато вървеше със своя слуга-войник към агората, накъдето бяха упътени, и хана до нея, където щяха да отседнат, стига да се намереха свободни стаи.

Беше получил указания да не установява никаква пряка връзка с тукашния басанидски емисар, освен очакваното рутинно уведомление за пристигането си. Рустем беше лекар, търсещ медицински трактати и знание. Нищо повече. Щеше да издири други лекари — в Сарника му бяха дали имена, а и беше тръгнал със свой списък. Щеше да създаде контакти, да посети лекции, може би да изнесе свои. Да закупи ръкописи или да плати на писари за копия. Да остане до лятото. Да наблюдава каквото може.

Да наблюдава всичко всъщност, и не само за лечителската професия и научни трудове, Имаше неща, които в Кабад държаха да знаят.

Рустем от Керакек бе човек, който уж не трябваше да привлича никакво внимание във времена на съгласие между императора и Царя на царете (мир, скъпо откупен от Валерий), времена само с по някой рядък граничен или търговски инцидент, който да наруши гладката повърхност.

Така поне трябваше да бъде.

На крещящо облечения брадат младеж, който тръгна залитайки към Рустем от входа на близката кръчма, докато двамата с Нишик се изкачваха по стръмната крива и за нещастие пуста улица, водеща към форума Мезарос, подобни дълбокомислени съображения явно му бяха чужди.

Това, изглежда, бе също толкова вярно и за тримата му приятели, които го последваха, облечени и нагиздени като него. И четиримата, кой знае защо, носеха халати в басанидски стил, но с големи недодялани златни накити на ушите и вратовете. И бяха с разрошени, дълги до раменете коси.

Лишен от всякакъв избор, Рустем спря. Четиримата младежи бяха блокирали пътя им, а уличката беше тясна. Водачът им леко залитна и изръмжа:

— Зелени или Сини? — От устата му лъхна на вкиснало вино. — Отговаряй, или ще те спукам от бой като ялова курва!

Този въпрос трябваше да има нещо общо с коне. За толкова Рустем знаеше, но нямаше представа кой отговор ще е по-добър.

— Молим за извинение — каза той на възможно най-добър сарантийски. — Ние сме чужденци тук и не разбираме от тези неща. Препречвате ни пътя.

— Препречваме, а? Наблюдателен шибаняк, няма що. Гъзоебец басанидски. — Младокът набързо превключи от темата за Сините или Зелените. Произходът на Рустем и Нишик си личеше по облеклото им; не бяха правили опит да го скрият. Вулгарността беше смущаваща, а от киселата миризма на вино в дъха на младежа толкова рано сутринта на Рустем почти му прилоша. Нещастникът си съсипваше здравето. Дори и най-грубите наемници в крепостта не пиеха толкова рано.

— Внимавай с мръсния си език! — изръмжа Нишик, поел ролята си на предан слуга, но с малко повече нерв в гласа. — Това е Рустем от Керакек, уважаван лекар. Направи път!

— Доктор? Басанид? Спасява живота на шибания боклук, който убива войниците ни? Майната ти, кастриран роб шибан! — И след тези думи младият грубиян промени характера на бездруго неприятната среща, като извади къс, доста елегантен меч.

Рустем си пое бързо дъх; забеляза, че другите младежи сякаш се притесниха. „Не са толкова пияни. Има надежда!“

Имаше, докато Нишик не изтърси на свой ред проклятие, не се обърна към мулето, което до този момент вярно ги беше съпровождало по пътя, и не зашари с ръце да откачи вързаното си за самара оръжие. Рустем беше убеден, че знае какво се върти в ума му: войникът, разгневен от обидите на изпречилия се на пътя им цивилен, джадит при това, бе готов да му даде един бърз урок. Заслужен урок, несъмнено. Но не така се влизаше кротко в Сарантион.

А не беше разумно и по други причини. Оказа се, че извадилият меч знае как се борави с него! Сигурно бе обучаван от най-ранна възраст в бащиния си дом в града или в крайградското им имение. Освен това, както Рустем вече бе забелязал, изобщо не беше във форма да прецени разумно и своето поведение, и това на другите.

Младокът с изящното оръжие направи само една крачка напред и прониза Нишик между третото и четвъртото ребро, докато басанидският войник дърпаше меча си от самара.

Съвсем случайна среща, чисто съвпадение, погрешна улица, неподходящ момент в град, пълен с булеварди, улици и задни улички. Да бяха изпуснали ладията, да ги бяха задържали на митниците, да бяха спрели да хапнат, да хванат друг път, нещата щяха да са съвсем други в този момент. Но светът, пазен от Перун и Анахита и непрестанно застрашаван от Черния Азал, бе стигнал по неведом начин до тази развръзка: Нишик беше паднал, кръвта му се стичаше червена по каменните плочи и връх на изваден меч се поклащаше в разтреперана ръка, насочен към Рустем. За миг той помисли коя ли поличба му е убягнала, за да се обърка така ужасно всичко.

И докато разсъждаваше над това и се мъчеше да проумее внезапната и нелепа смърт, Рустем изпита непривичен хладен гняв и вдигна тоягата си. Пияният беше зяпнал падналия, объркан или пък доволен от стореното, и Рустем го цапардоса рязко, с все сила през ръката. Вслуша се да чуе изпукването на кост и дори се изуми, че не чу нищо, макар че злобният млад сарантиец изкрещя и мечът му издрънча на камъните.

Другите трима за нещастие тутакси извадиха оръжията си. Липсата на всякакви хора по улицата толкова рано заранта беше отчайваща.

— Помощ! — извика с цяло гърло Рустем, не че много се надяваше на помощ. — Убийци!

Погледна бързо надолу. Нишик не помръдваше. Нещата се развиваха ужасно зле, завихряше се пълен провал, от едното нищо. Сърцето му затуптя бясно.

Вдигна отново глава, стиснал тоягата. Младият мъж, когото бе ударил и обезоръжил, се стискаше за лакътя и крещеше на приятелите си, лицето му бе изкривено от детински гняв. Две извадени ками и къс меч. Трябваше да бяга. Човек може да си умре така на една пуста улица, без никакъв смисъл и цел. Обърна се да побегне — и за миг улови смътно движение с крайчеца на окото си.

Завъртя се бързо, вдигнал отново тоягата. Но, не към него се беше засилил човекът, когото бе зърнал.

От близкия малък параклис с плосък покрив излетя някакъв мъж и без да забавя, налетя върху тримата въоръжени, размахал само тояга като тази в ръцете на Рустем. Шибна с все сила единия отзад през краката. Щом той изкрещя и залитна напред, непознатият бързо се завъртя, замахна с тоягата в другата посока и изпердаши в главата втория нападател. Младокът изрева някак обидено, като малко дете, и стисна черепа си с ръце. Кръв бликна между пръстите му.

Третият — единственият, останал все още въоръжен — погледна новодошлия, настръхнал срещу него, после Рустем, а накрая проснатия на улицата Нишик.

— Свети шибан Джад! — изруга той и драсна покрай Рустем, сви бясно на първия ъгъл и се изпари.

— Съветвам ви да направите същото — подкани Рустем двамата паднали до неочаквания му спасител. — Но не и ти! — Посочи с разтреперан пръст младежа, който беше пробол Нишик. — Ти оставаш тук. Ако човекът ми е умрял, искам да отговаряш пред закона за убийство.

— Майната ти, свиня басанидска — изръмжа младокът, стискаше се за лакътя. — Вземи меча ми, Тикос. Да се махаме.

Онзи, когото нарекоха Тикос, се наведе да прибере оръжието, но спасителят на Рустем бързо пристъпи и го затисна с крак. Тикос замръзна, изгледа го накриво и се изниза. Убиецът изръмжа поредната мръсна ругатня и тримата бързо последваха дезертиралия си приятел.

Рустем ги остави. Твърде зашеметен беше, за да се опита да ги спре. Сърцето му биеше лудо и той вдиша дълбоко, за да го успокои. Преди да свие на ъгъла, убиецът погледна назад през рамо, избута дългата коса от очите си, направи мръсен жест със здравата си ръка и викна:

— Не си мисли, че е свършило, басанид! Ще те спипам!

Рустем примига стъписано и преди младокът да се обърне, изрева нещо съвсем, нехарактерно за него:

— Шибай се, катамит!

Младокът се скри, а Рустем бързо клекна, остави на земята тоягата и опря два пръста на гърлото на Нишик. Въздъхна, склопи очите му и отдръпна ръка.

— Анахита да го води, Перун да го пази, Азал никога да не узнае името му — промълви тихо на своя език. Думи, които бе изричал толкова често. Беше ходил на война, твърде много смърт беше видял. Но това сега беше друго. Това тук беше градска улица, посред бял ден. Просто си вървяха. Един живот си бе отишъл. Напразно.

Огледа се и разбра, че всъщност е имало зяпачи — от нишите на входовете и прозорчетата на дюкяни, кръчми и жилища, струпани нагъсто по улицата.

Забавна гледка, горчиво си помисли Рустем. Ще има за какво да си говорят.

Нещо изскърца до него и той се обърна. Неочакваният му спасител беше вдигнал отново хвърлената си на улицата торба и сега пъхаше меча на първия нападател до този на Нишик в стегите на самара на мулето.

— Особен е — поясни той кратко. — Виж дръжката. Може да го издаде. — Говореше сарантийски, но си личеше, че не му е родният език. Беше облечен като за път, с кафява туника и наметало, стегнато високо, с кални ботуши.

— Той е мъртъв — промълви Рустем съвсем ненужно. — Те го убиха.

— Виждам — отвърна непознатият. — Хайде. Може да се върнат. Пияни са и не мислят.

— Не мога да го оставя на улицата — възрази Рустем.

Младият мъж се огледа и каза:

— Ей там. — Наведе се и пъхна ръце под мишниците на Нишик, при което изцапа туниката си с кръв, но не обърна внимание на това. Рустем се наведе и хвана Нишик за краката. Понесоха трупа към малкия параклис — никой не притича да помогне, никой не излезе на улицата дори.

Щом стигнаха до входа, някакъв свещеник в оцапано расо припряно се завтече отвътре и ги спря с ръка.

— Не го искаме тук!

Младият мъж просто го подмина и духовникът заситни след тях, като мърмореше възмутено. Внесоха Нишик в сумрачния студен навос и го оставиха на пода до входа. Рустем зърна в тъмното слънчев диск и олтар. Пристанищен параклис. Курви и моряци сигурно се срещаха тук.

По-скоро място за мръсен занаят и сеене на срамни болести, отколкото за молитва. Вътре имаше няколко души.

— Какво да правим с него? — изхриптя раздразнено клирикът.

— Молете се за душата му — отвърна младият мъж. — Запалете свещи. Ще пратим да го вземат. — Погледна многозначително Рустем и той бръкна в кесията си, извади няколко медни фолии и ги подаде на свещеника.

— За свещите. Ще пратя някой да го прибере.

Клирикът бързо скъта парите — по-ловко, отколкото се полагаше за свят човек, помисли си кисело Рустем — и кимна сърдито.

— Тази заран. До обед ще го изхвърлим на улицата. Басанид е все пак.

Слушал беше преди малко. И нищо не беше направил. Рустем го изгледа хладно.

— Беше жива душа. Вече е мъртъв. Малко уважение към сана ви и към вашия бог, ако не друго.

Отчето зяпна. Младият мъж сложи ръка на рамото на Рустем и го изведе навън.

Рустем хвана поводите на мулето. Погледна кръвта по камъните, където беше паднал Нишик, и се покашля.

— Задължен съм ти много…

Преди младият мъж да успее да му отвърне, чуха трополене и се обърнаха.

Десетина дългокоси младоци се изсипаха от ъгъла.

— Там! — ревна убиецът и посочи ликуващо.

— Бягай! — викна младият мъж.

И Рустем грабна торбата си от гърба на мулето, с документите и ръкописите, които беше купил в Сарника, и хукна нагоре по хълма, като заряза и мулето, и дрехите, и тоягата, двата меча и последните трохи достойнство, които си бе въобразил, че още таи в себе си на влизане в града на градовете, Сарантион.

В същия час в Траверситския палат на Имперския прецинкт императрицата на Сарантион лежи в затоплена облицована с плочки стая, из която се носят облачета гореща пара, а секретарят й, седнал на скамейка и дискретно обърнат с гръб към голото изтегнато тяло на императрицата, й чете на глас писмо, в което вождът на най-голямото от размирните племена на Москав й предлага да убеди императора да финансира отдавна подготвяния му бунт.

Посланието също тъй не особено деликатно намеква, че авторът му е готов в обозримо бъдеще да се яви лично, за да достави телесна, а и душевна наслада на императрицата, стига това убеждаване на императора да се осъществи. Документът завършва с добре изразено съчувствие от това, че жена, дарена с такова бляскаво великолепие като императрицата, е длъжна все още да търпи вниманието на император, така безпомощен и неспособен да ръководи държавните си дела.

Аликсана лениво протяга ръце от водата, вдига ги над главата си и се усмихва. Поглежда извивките на гърдите си. От нейната младост модата при танцьорките се е променила. Сега много от момичетата са като мъжете танцьори: малки гърди, стегнати бедра, момчешко тяло. Точно по този начин трудно ще се опише жената в банята. Вече е преживяла над трийсет твърде забележителни и разнообразни години и все още е в състояние да накара един разговор да секне и много сърца да забият учестено, щом влезе в някоя стая.

Тя знае това, разбира се. Полезно е, винаги е било. В този момент обаче си спомня за едно момиче, осемгодишно, как взима първата си баня. Прибрали я бяха от една уличка южно от Хиподрума, където се боричкаше и търкаляше с други три хлапета, сред уличната смет и прах. Помнеше, че я прибра Дъщеря на Джад, жена със строго лице и ръбата челюст, сивокоса и намръщена; беше разделила счепкалите се отрочета на ратаи на Хиподрума и поведе със себе си Алиана, а другите останаха зяпнали.

В мрачната каменна сграда без прозорци, където обитаваха святите жени на ордена, тя заведе смълчаното уплашено момиче в малка стаичка, разпореди се да донесат топла вода и кърпи, а след това сама я съблече и изкъпа в бронзовото корито. Изми мръсната й коса, изтърка оцапаните й пръсти и нокти, и изражението й не се промени, докато го правеше, нито после, когато седна на трикракото дървено столче и дълго и вторачено гледа момичето.

Като си спомня всичко това след толкова време, императрицата е съвсем наясно какво трябва да се е таило зад действията на святата жена в онзи следобед, скритите греховни пориви, пробудили се, докато беше умивала и след това зяпала крехкото голо момичешко телце. Ала тогава бе усетила само как боязънта отстъпва място на благословено усещане: горещата вода и топлата стая, чужди ръце и чужди очи върху тялото ти…

След пет години вече беше официално танцьорка на Сините, придобиваше известност, детето-любовница на един от по-изтъкнатите аристократи — благодетели на партията. И беше широко известна с любовта си към банята. Два пъти дневно посещаваше къпалнята, когато можеше, сред уханните благовония и облаците вдигаща се пара, което за нея означаваше подслон и утешение в един живот, в който не беше имала и двете.

И това не се е променило, макар вече да познава най-изтънчените удобства на света. И най-забележителното за нея всъщност е колко живо, колко чувствено си спомня, че е момиченцето в онази малка баня.

Следващото писмо, изчетено, докато слугините мажат императрицата с помада и после я обличат, е от един номадски религиозен водач в пустинята, на юг от Сория. Някои от тези пустинни скитници вече са джадити по вяра, изоставили са непонятната си древна традиция, свързана с духове на ветровете и сложна плетеница от свещени линии, незрими за окото и чертаещи по пясъците карта на святи места и сливания на сили.

Всички пустинни племена, повярвали в Джад, са приели и вярата в божия син. Това често се случва сред народите, приели наскоро вярата на слънчевия бог: Хеладик е пътят към своя баща. Официално императорът и патриарсите са забранили подобни вери. Императрицата, за която — удобно — се знае, че проявява симпатия към подобни еретични възгледи, обикновено поддържа размяна на послания и дарове с тези племена. Може да се окажат важни и често пъти са. Въпреки толкова скъпо купения мир с басанидите в нестабилните райони на юг съюзниците са непостоянни, но важни, ценни са заради наемните войници, а също и заради златото и сулфиона — екстравагантно скъпата подправка, както и заради керванските маршрути за източните стоки от Басания.

Това писмо завършва без никакво обещание за телесна наслада. Императрицата се въздържа да изрази разочарование. Сегашният й секретар е лишен от чувство за хумор, а слугините й само ще се разсеят, ако ги развесели. Но пустинният водач й поднася молитва светлината да огрее душата й.

Аликсана, вече облечена, отпива от чашка подсладено с мед вино и диктува отговори и на двете послания. Тъкмо е свършила с второто, когато вратата се отваря, без почукване. Тя вдига глава. И казва:

— Закъсня. Любовниците ми избягаха и съм облечена съвсем прилично, виждаш.

— Ще изсека гори и градове ще срина, за да ги издиря — казва трижди въздигнатият император, святият наместник на Джад на земята, сяда на скамейката с възглавнички и взима поднесената му от една слугиня чаша вино (без мед). — Кокалите им на прах ще стрия. Ще позволите ли да ви известя: разбрах, че Вертигус ви досажда, и наредих да го вържат за четири коня и да го разкъсат.

Императрицата се засмива и махва леко с ръка. Секретарят и слугините излизат.

— Пак ли пари? Мога да продам бижутата си — казва тя, когато остават сами.

Той се усмихва. Първата му усмивка за този ден, който за него вече е много напреднал. Тя става, донася му плато със сирене, пресен хляб и студени меса. За тях е обичай, правят го всяка сутрин, когато го позволяват ежедневните тегоби. Целува го по челото, след като оставя платото. Той докосва китката й, вдъхва уханието й. Помисля си, че денят му донякъде започва отново, когато го направи за първи път. Всяко утро.

— Повече бих спечелил, ако продам теб — казва й.

— Колко възбуждащо. Гунарх от Москав е готов да плати.

— Не може да си го позволи. — Валерий оглежда къпалнята, червения и бял мрамор, слоновата кост и златото, инкрустираните бокали и чаши, алабастровите ковчежета с бижута по масичките. Два огъня горят; светилници висят от тавана в кошчета, изплетени от сребърни нишки. — Много скъпа жена си.

— Разбира се. Което ми напомня нещо. Продължавам да си искам делфините. — Посочва горната част на стената в другия край на стаята. — Кога ще приключиш с родиеца? Искам да започне тук.

Валерий я поглежда властно и не отвръща нищо.

Тя се усмихва с широко отворени очи, самата невинност.

— Гунарх от Москав пише, че може да ми предложи удоволствия, каквито само съм сънувала.

Валерий кимва разсеяно.

— Не се съмнявам.

— Като заговорихме за сънища… — казва императрицата. Императорът долавя промяната в тона й — веща е в тези промени, разбира се — и се вглежда в нея.

— Да. — Кратко мълчание. — По-добре сънища, отколкото запретени делфини. Сега какво, любов моя?

Тя свива деликатно рамене.

— Умен си. Сънят беше за делфини.

Той я поглежда кисело.

— Умно. Току-що ме подкара като лодка точно натам, накъдето искаш да тръгнем.

Тя се усмихва, но не с очи.

— Не точно. Беше тъжен сън.

— Наистина ли ги искаш за тези стени?

Преструва се, че не разбира, и тя го знае. И преди се е стигало до това. Той не обича да говорят за сънищата й. Тя им вярва, той не, или поне не казва, че вярва.

— Искам ги само на стените. Или в морето, далече от нас още дълго време.

Той отпива от виното си. Взима късче сирене и си отчупва хляб. Селска храна, предпочитаната от него в този час. Бил е Петрус някога, в Тракезия.

— Никой от нас не знае къде странстват душите ни — отвръща накрая. — В живота или след това. — Изчаква тя да вдигне глава, вглежда се в очите й. Лицето му е гладко, закръглено, излъчва доброта. Това не заблуждава вече никого. — Но мисля, че съм непоклатим за тази война на запад, обич моя. Доказателство срещу всякакви сънища и спорове.

След малко тя кимва. Разговорът не е нов, нито заключението. Нощният сън обаче е истински. Винаги е имала сънища, които остават в паметта й.

Говорят за държавни дела: данъци, двамата патриарси, откриването на церемониите на Хиподрума след няколко дни. Тя му казва за едно забавно сватбено тържество, което ще се състои днес, с изненадващо впечатляващ списък изтъкнати гости.

— Има слухове — споделя тихо, докато му налива още вино, — че са видели Лизип в града. — Изражението й изведнъж става лукаво.

Той прави отчаяна физиономия — все едно че са го разкрили.

Тя се засмива.

— Знаех си! Ти си ги пуснал, нали?

Той кимва.

— Наистина би трябвало да те продам, далече. Нямам си тайни. Да. Изпробвам.

— Наистина ли искаш да го върнеш?

Лизип от Калисион, с обемистото туловище и неутолим апетит, е все пак най-ефикасният и неподкупен квестор — бивш — на Имперските приходи, с когото е разполагал Валерий. За връзката му с императора говорят, че датира отпреди много време и включва някои подробности, които едва ли някога ще станат публично достояние. Императрицата всъщност никога не е и разпитвала; дори не иска и да знае. Има си свои спомени — и сънища понякога — за човешки писъци по улицата една сутрин, под стаите, които той беше наел за нея в скъп квартал, когато още бяха млади и император беше Апий. Не е чак толкова деликатна за подобни неща, не би могла и да бъде след детството си на Хиподрума и в театъра, но този спомен — с миризмата на овъглена плът — се е задържал и няма да я остави.

Калисиецът е в изгнание от близо три години, прокуден веднага след Въстанието на победата.

— Бих го върнал, да — казва императорът. — Ако ми позволят. Ще трябва патриархът да го опрости и проклетите фракции да си затраят. Най-добре по време на състезателния сезон, докато си имат други неща, за които да крещят.

Тя леко се усмихва. Той не обича състезанията, това е зле прикривана тайна.

— Къде е той сега всъщност?

Валерий свива рамене.

— Все още на север предполагам. Пише от едно имение край Евбулус. Има достатъчно средства, за да прави каквото си иска. Отегчен е. Всява ужас в околностите. Краде деца по пълнолуние.

Тя се мръщи.

— Неприятен човек.

Той кимва.

— И още как. Гадни навици. Но ми трябват пари, обич моя, а Вертигус е повече от безполезен.

— О, да. Не можеш и да си представиш колко е безполезен. — Езикът й пробягва по устните. — Мисля, че Гунарх от Москав ще ме задоволи много повече. — Но нещо затаява. Чувство, смътна интуиция. Делфини и сънища, и души.

Той се разсмива искрено, после, след бързата закуска, се сбогува. В Атенинския палат чакат донесения от военни командири и провинциални управители, които трябва да се прочетат и да получат отговор. Тя приема делегация от духовници и святи жени от Амория, след това ще плава в залива, стига ветровете да са кротки. Обича да ходи до островите в пролива или вътрешното море, а с края на зимата може да го прави отново в хубав ден. Тази вечер няма официален пир. Ще вечерят заедно, с малко придворни, ще слушат музикант от Кандария.

Точно така ще мине вечерта им, заслушани в изящната, тъжна игра на струните, но след това на чаша вино ще им погостуват — неочаквано, ще си помислят може би някои — върховният стратег Леонт и неговата висока светлокоса жена. И още едно лице, също жена, царствена особа.

Пардос тичаше колкото краката му държат и не спираше да се ругае. Целия си живот беше прекарал в по-бедняшките квартали на Варена, град, известен с пияните войници анти и шумните чирашки свади. Знаеше, че сега се е намесил като пълен идиот, но изваденият меч и убийството посред бял ден бяха прекрачили чертата на обичайната улична разпра с разменени юмруци и няколко цицини. Беше налетял, без да спре да помисли, сам беше нанесъл два-три удара — и ето, че сега търчеше презглава до някакъв посивял басанид през град, който изобщо не познаваше, и ги гонеше разярена банда млади аристократи. Тоягата си дори беше изтървал.

У дома го знаеха като предпазлив младеж, но предпазливостта невинаги опазва човек от беда. Знаеше какво трябва да направят и само се молеше дано старите крака на доктора да издържат на скоростта.

Пардос сви рязко наляво в по-широка улица и се блъсна в първата количка, която му се изпречи — продавач на риба. Куври веднъж го беше направил това, при подобни обстоятелства. Подгониха го гневни ругатни, но той не погледна назад. Точно тълпи и суматоха им трябваха, за да затруднят преследвачите и да ги накарат да се въздържат от фатално насилие, ако ги хванат — макар да не беше сигурен доколко въздържани могат да са гонещите ги.

Най-добре бе да не разчитат на това.

Докторът до него като че ли се държеше — дори се пресегна, докато завиваха на друга пресечка, и дръпна тентата над портика на някакъв дюкян за икони. Това едва ли бе най-разумният избор за басанид, но все пак успя да попилее на калната улица цяла сергия, отрупана с „Блажени жертви“, с което предизвика още по-голяма бъркотия. Пардос хвърли поглед към него: лекарят, навъсен, тичаше яката.

Пардос не спираше да се озърта за стражите на градския префект — трябваше да ги има из този бандитски район, нали? И не трябваше ли да са забранени мечовете й Града? Младите патриции, които ги преследваха, явно не го знаеха това или им беше все едно. Реши да се опитат да се доберат до някой храм, по-голям от онази невзрачна дупка, в която бе изпял сутрешния Призивен химн, след като пристигна в града призори. Беше се канил да наеме евтина стая близо до пристанището — най-евтината част във всеки град, — а след това да се запъти за срещата, за която си мислеше още откакто напусна дома.

Налагаше се стаята да почака.

Вече имаше доста хора и те тичаха, като ги бутаха и блъскаха, с което си спечелваха ругатни и един вял удар към носа на Пардос, който той успя да отбегне. Но това означаваше, че преследвачите им вероятно са се разтеглили и можеше дори да ги изгубят от поглед, стига Пардос и докторът — наистина се движеше забележително бързо, като се имаше предвид прошарената му брада — да успееха да ги объркат с тичането си без определена посока.

Както се озърташе непрекъснато, Пардос мярна за миг в един тесен процеп между непрекъснатия низ високоетажни сгради златен купол, по-голям от всичко, което бе виждал досега, и промени идеята си в движение.

— Натам! — извика задъхано и посочи.

— Защо тичаме? — избухна басанидът. — Тук има хора! Няма да посмеят…

— Ще посмеят! Ще ни убият и ще платят глоба. Хайде!

Докторът замълча, за да си спести дъх. Свърнаха бързо встрани и скоро излязоха на широк площад. Префучаха покрай дрипав странстващ монах, „свят шут“, както ги наричаха тук, и малобройната тълпа около него; мръсната воня на вкиснала пот ги удари в ноздрите. Пардос чу рязък вик отзад — някой от преследвачите им още не ги беше изтървал. Покрай главата му профуча камък. Той погледна през рамо.

Само един. Това променяше нещата. Спря и се обърна.

Лекарят направи същото. Свирепият наглед, но много млад мъж със зелен халат в източен стил, с обеци и дебел златен ланец на врата, и с дълга немита коса — не беше от първите нападатели — забави колебливо, зашари с ръка по колана си и извади къс меч. Пардос се огледа, изруга и хукна назад към святия шут. Сбърчи нос от ужасната миризма на леш, дръпна дъбовата тояга от ръцете му, изломоти набързо извинение и затича право срещу младия им преследвач.

— Тъпак такъв! — изрева му и размаха дивашки тоягата. — Сам си! Ние сме двама!

Младокът, чак сега схванал тази важна подробност, бързо погледна през рамо, увери се, че подкреплението нещо се бави, и изведнъж стана много по-кротък.

— Беж! — изрева извадилият нож лекар до Пардос.

Младокът ги изгледа накриво и предпочете да се вслуша в съвета. Побягна.

Пардос хвърли тоягата към святия шут на малката платформа.

— Давай натам! — викна на доктора. — Към храма!

Бързо пресякоха площада и затичаха по друга улица.

Вече не беше далеко, уличката — равна за щастие — изведнъж се вля в просторна агора със сводести портици и дюкяни. Подминаха две играещи си на обръч хлапета и един продавач на печени ядки до тлеещ мангал. Пардос зърна извисилата се вляво грамада на Хиподрума и огромна двукрила бронзова порта в каменната стена — сигурно беше портата на Имперския прецинкт. Пред нея се издигаше внушителна статуя на конник. Той пренебрегна засега всички тези великолепия и затича с всички сили, диагонално през форума към дълъг широк портик с друга огромна двукрила порта зад него и неимоверно голям издигащ се зад нея купол, който сигурно щеше да отнеме дъха му, ако му беше останал дъх.

Двамата с басанида се запровираха между строители, колички, купища тухли и — позната гледка! — пещ за вар близо до портика. Щом стигнаха до стълбището, Пардос отново чу виковете на преследвачите. Двамата с лекаря се заизкачваха бързо един до друг и спряха тежко задъхани пред вратите.

— Не е разрешено! — отсече рязко стражът пред тях. Всъщност бяха двама стражи. — Вътре работят!

— Майстор на мозайки съм — изхриптя Пардос. — Онези младоци там ни гонят. — Посочи към форума. — Вече убиха един. С мечове!

Стражите погледнаха натам. Петима-шестима освирепели млади мъже вече пресичаха площада в плътна група. Извадили бяха оръжия — посред бял ден. На форума. Невъзможно беше да се разчита, че законът ще ги спре. Или бяха толкова богати, че изобщо не ги интересуваше. Пардос стисна една от тежките бронзови дръжки, дръпна я, отвори и бутна доктора вътре. Чу пронизителното изсвирване на единия страж, сигнала за подкрепление, и се успокои. Щяха да са в безопасност, поне засега. Докторът се беше превил на две, с ръце на коленете, дишаше тежко. Погледна го накриво и кимна, стигнал явно до същия извод.

След време, много по-късно, Пардос щеше да мисли за низа събития в онова утро, за всички намеси и действия и доколко намекваха те за някаква промяна у него. Но за момента само се движеше и реагираше.

Вдигна очи нагоре. И реагира, но този път без да се помръдне.

Нещо повече, изведнъж се почувства все едно ботушите му са залепили за мраморния под като… като тесери във варова подложка, и няма да могат да се отлепят векове наред.

Стоеше така, вцепенен и сякаш пуснал корени, и се мъчеше най-напред да побере в ума си самото пространство, сумрачните пътеки и просвети, стапящи се в илюзия за безкрайност в коридори от бледа, процедена от небесата светлина. Видя масивните колони, като играчки за великаните от легендата за Финабар, изгубения първи свят на езическата вяра на антите, където боговете крачеха сред смъртните.

Изумен и стъписан, Пардос се взря в безукорния лъскав мраморен под, а после — след като си пое дълбоко дъх — отново погледна нагоре и видя зареян високо, високо, самия купол, неописуемо огромен. А по него, по този необятен свод: добиващото все по-ясни контури и облик творение, замислено за тази светая светих от неговия учител, Гай Крисп от Варена.

Бели и златни тесери на син фон — синьо, каквото Пардос никога не бе виждал в Батиара и не беше очаквал да види в живота си, придаваше облика на небесния свод. Пардос мигновено позна ръката и стила. На когото и да бяха поверили украсата на този храм преди идването на Криспин от запад, той вече не беше творецът тук.

Пардос се беше учил от Криспин да прави това, чирак от майстор.

Това, което все още не успяваше да обхване с ума си — а разбираше, че ще му трябва много време да гледа само за да започне, — бе колосалният мащаб на замисъла на Криспин. Замисъл, достоен за цялата сцена.

Докторът до него се беше подпрял на една от мраморните колони и все още се мъчеше да си поеме дъх. Мраморът беше синкавозелен на приглушената светлина — цветът на морето в облачно утро. Смълчан, басанидът бавно се огледа. Очите над прошарената със сиво брада се бяха разширили. Мълвата за великия храм на Валерий се носеше по целия свят, а ето че сега те стояха в него.

Навсякъде имаше работници, много от тях — по ъглите, толкова далече, че не се виждаха, само се чуваха. Но дори шумът от строителството се променяше от това огромно пространство, отекваше в кух резонанс. Опита се да си представи как ще звучи тук литургично песнопение и при тази мисъл в гърлото му заседна буца.

Прашинки танцуваха в косите лъчи светлина, спускащи се през прозорците високо по стените и около купола. Пардос се загледа високо, над висящите светилници от бронз и сребро, и видя навсякъде скеле, опряно в мраморните стени — там полагаха мозайката по нанесените очертания на плетеници от цветя и шарки. Само едно скеле продължаваше нагоре чак до купола, откъм северната страна на огромната извивка, срещу централния вход. И в меката блага утринна светлина, в Храма на Святата Мъдрост на Джад, видя горе на високото скеле дребната фигура на човека, по чиято диря беше вървял по целия път на изток, неканен и нежелан — защото Криспин грубо беше отказал да го придружи който и да било от чираците му, когато тръгна на път.

Пардос пак вдиша дълбоко и направи знака на слънчевия диск. Това място официално все още не беше осветено — нямаше го олтара, нито висящия зад него златен диск — но за него вече бе свято и пътуването му, или поне тази част от него, вече бе свършило. Отправи благодарности към Джад в сърцето си, спомнил си кръвта, пролята на един олтар във Варена, дивите псета в една студена нощ в Саврадия, когато си бе помислил, че ще умре. Но беше жив. И тук.

Чуваше стражите отвън — вече бяха повече. Някакъв младеж извика гневно, прекъсна го резкият отговор на войник. Пардос погледна към доктора, усмихна се криво. И веднага се сети, че слугата му беше загинал. Точно сега басанидът нямаше повод за радост.

Недалече от тях стояха двама майстори и той реши, че стига да може да накара краката си да му се подчинят, може да се доближи и да ги заговори. Но преди да го направи, чу как се извисиха гласовете им — угрижено:

— Къде е Варгос? Той може да го направи.

— Отиде да се облече. И той е поканен.

— Святи Джад… някой от чираците на каменоделеца би могъл, а? Или на тухларя? Те сигурно… не го знаят.

— Забрави. Всички ги знаят приказките. Ние с тебе трябва да го направим, Сосио. И то веднага. Късно е! Викам да хвърлим зар.

— Не! Аз не се качвам горе. Криспин убива хора.

— Само приказва. Не вярвам да го е направил.

— Не вярваш? Ами добре. Качвай се ти тогава.

— Казах да хвърлим зара, Сосио.

— Аз пък казах — не се качвам. Не искам и ти да се качваш. Един брат си имам все пак.

— Той ще закъснее. Ще ни убие, че сме го оставили да закъснее.

В този момент Пардос усети, че все пак може да се движи и че — въпреки всичко случило се от заранта — се мъчи да не се изхили. Твърде много спомени бяха оживели.

Пристъпи напред по мрамора под ведрата слънчева светлина. Двамата братя — близнаци бяха, съвсем еднакви — се обърнаха и го изгледаха. Далече някъде някой изпусна чук или длето и звукът отекна леко, почти като музика.

— Да разбирам ли, че проблемът е дали да бъде прекъснат Криспин на скелето? — каза им мрачно Пардос.

— Гай Крисп, да — бързо отвърна Сосио. — Ти, хм, да не би да го познаваш?

— Трябва да е на сватба! — каза другият брат.

— Веднага! Участва в церемонията!

— Но не позволява никой да го прекъсва!

— Изобщо! Убил е един за това!

— Във Варена. С мистрия, казват! В свят храм! — Лицето на Силано се беше изкривило от ужас.

Пардос кимна съчувствено.

— Знам, знам. Направи го, да. В храм! Всъщност аз бях тоя, дето го уби. Ужасно е да умреш така! Мистрия! — Замълча и намигна, щом двамата го зяпнаха. — Спокойно, аз ще ви го доведа.

Тръгна напред, преди усмивката — която наистина не можеше да сдържи повече — да го издаде напълно. Подмина ги и застана точно под изумителната дъга на купола. Взря се нагоре, видя очертания от Криспин образ на Джад, както го представяха в Изтока, над изпъкващите контури на Сарантион, погледнат сякаш от хоризонта. И тъй като бе прекарал цяла зима в един храм в Саврадия, мигновено осъзна какво пресътворява учителят му в лика на своя бог. Криспин също беше спирал там. Безсънните му го бяха казали.

Спря до скелето. Двама млади чираци стояха там, крепяха го, както трябваше да се прави винаги. Обикновено изпълняващите тази задача се отегчаваха и ставаха разсеяни. Тези двамата трепереха от страх. Пардос усети, че наистина не може да скрие усмивката си.

— Ще го държите здраво, нали? Понеже и аз се качвам.

— Не можеш! — отвърна с ужас едното момче. — Той е горе!

— Това го разбрах — каза Пардос. И си спомни, толкова лесно, как някога се беше чувствал — и изглеждал, навярно — като това пребледняло момче. — Трябва да му се съобщи обаче.

Хвана се за стъпенките на стълбата и се заизкачва. Знаеше, че високо горе Криспин скоро ще усети, ако не беше и усетил вече полюшването. Гледаше в ръцете си, а те запълзяха нагоре сами, опитни.

Стигнал бе някъде до средата, когато чу добре познатия глас. Цял свят беше пропътувал, за да чуе този изпълнен с гняв глас:

— Още стъпка нагоре и ще сложа край на жалкото ти битие, кокалите ти ще стрия на прах и ще ги забъркам в подложката!

„Това беше много добро всъщност — помисли си Пардос. — Ново е“. Погледна нагоре и извика:

— Я млъквай. Или ще ти нарежа задника на тесери и ще ти ги вкарам в устата.

Последва мълчание. След което се чу:

— Аз го казвам това, очите да ти изгният дано! Кой, да му…

Пардос продължи нагоре, без да отговаря.

Усети как платформата се разклати над него, щом Криспин пристъпи до ръба и надникна надолу.

— Кой си ти? — Ново мълчание, последвано от: — Пардос? Пардос?!

Пардос не отвърна, продължи с катеренето. Душата му ликуваше. Стигна горе, прехвърли се през ниското перило и стъпи на платформата под мозаичните звезди на тъмносиньото мозаично небе.

И го стиснаха в здрава прегръдка, която за малко да прекатури и двамата.

— Проклет да си, Пардос! Какво те забави толкова? Трябваше ми тук! Писаха, че си тръгнал още през шибаната есен! Преди половин година! Знаеш ли колко закъсня?

Пардос се освободи. Премълча засега факта, че Криспин изрично бе отказал компания, когато тръгна.

— А ти знаеш ли колко си закъснял?

— Аз? За какво?

— За сватбата — отвърна злорадо Пардос и зачака.

Още по-голямо задоволство щеше да изпитва след време, когато си спомняше уплашената физиономия, изведнъж изписала се на странно гладко обръснатото лице.

— А! Какво? Леле! Ще ме убият! Мъртъв съм! Ако Карулус не ме убие, Шайрин със сигурност ще го направи! Защо не ми го каза някой от онези имбецили долу!

И без да дочака съвсем очевидния отговор, се втурна покрай Пардос, метна се безразсъдно през перилото и затрополи надолу по стълбата, също като чирачетата, когато се надпреварват кой ще слезе пръв. Преди да го последва, Пардос хвърли поглед на работата му. Видя бик сред есенна гора, изработен в черно и очертан с бели тесери. Щеше да е много силен, властваш образ така, на фона на ярките цветове на листата. Това трябваше да е преднамерено. Веднъж Криспин беше завел чираците да видят подова мозайка в едно имение южно от Варена, където по същия начин беше използвано черно и бяло на цветен фон. Заслиза умислен.

Криспин го чакаше и нетърпеливо подскачаше от крак на крак.

— По-бързо, кретен! Толкова сме закъснели, че наистина ще ме убият. Ще ме убият, казвам ти! Хайде! И какво те забави толкова, мамка му?

Пардос бавно слезе по последните стъпала.

— Спрях в Саврадия. В един крайпътен храм. Казаха, че и ти си се отбил там преди това.

Физиономията на Криспин се промени. Изгледа го напрегнато и след миг мълчание отвърна:

— Бях, да. Казах им, че трябва да… Ти да не би… Пардос, ти си го реставрирал?

Пардос кимна.

— Колкото чувствах, че мога да се оправя сам.

Лицето на Крисп отново се промени, засия — топло като слънчева светлина в облачно утро.

— Радвам се — каза учителят му. — Много съм доволен. Ще поговорим за това. Хайде, трябва да тичаме.

— Натичах се вече. През целия Сарантион май. Отвън има няколко млади мъже. Богати, не ги е страх от закона. Искат да ни убият, мен и басанидския доктор тука. — Посочи лекаря, който се бе приближил с двамата братя занаятчии. — Убиха му слугата — довърши Пардос. — Не можем да излезем навън.

— А тялото на моя човек ще го изхвърли на улицата някой от страшно благочестивите ви клирици, ако не го приберем до обед. — Докторът говореше великолепен сарантийски, по-добре от Пардос. И личеше, че е ядосан.

— Къде е той? — попита Криспин. — Сосио и Силано могат да го вземат.

— Представа нямам за името на…

— В параклиса на Блажената Ингация — каза бързо Пардос. — Близо до пристанището.

— Какво?! — възкликна близнакът Сосио.

— Какво сте търсили там? — удиви се едновременно с него брат му. — Това е ужасно място! Само крадци и курви.

— А вие откъде знаете толкова за него? — попита кисело Криспин и нетърпеливо продължи: — Вземете с вас двама от имперската стража. Хората на Карулус вече ще са на проклетата сватба. Кажете им, че е за мен и защо. А вие двамата — обърна се към Пардос и лекаря. — Хайде! Идвате с мен, имам охрана. — Пардос помнеше много добре раздаващия наляво-надясно заповеди Криспин. Настроенията му се меняха светкавично. — Ще излезем през странична врата. Хайде, мърдайте! Ще трябва да облечете нещо бяло, сватба е това! Идиоти! — Затича и те го последваха. Нямаха избор.

Ето как майсторът на мозайки Пардос от Варена и лекарят Рустем от Керакек се озоваха — наметнали отгоре бели хитони, заети им от гардероба на Криспин — на официална сватбена церемония и на последвалия празничен пир в същия ден, в който и двамата бяха пристигнали в святия и благословен от Джад град Сарантион.

Тримата наистина бяха закъснели, но не чак безнадеждно, както се оказа.

Музикантите се бавеха отвън. Един войник чакаше притеснено на входа и като ги видя, бързо влезе да го съобщи. Криспин измърмори набързо и напосоки низ извинения и успя да застане навреме на мястото си пред олтара, за да държи тънката златна коронка над главата на младоженеца. Косата му беше разрошена, но тя почти винаги си беше такава. Пардос забеляза как доста привлекателната жена, която трябваше да държи короната над булката, сръга силно учителя му в ребрата точно преди служението да започне. Вълна от смях се разля из параклиса. Водещият службата свещеник се стъписа; младоженецът се усмихна и кимна одобрително.

Чак по-късно Пардос успя да види лицето на младоженката. В параклиса беше с було, докато клирикът изричаше клетвите за брачния съюз и двойката ги повтаряше единогласно. Нямаше представа кои са — Криспин не бе имал време да обясни. Не знаеше дори името на басанида до себе си; събитията тази сутрин се бяха развили невероятно бързо, а имаше и един убит.

Параклисът беше изящен, великолепен всъщност, пищно разточителство на злато и сребро, мраморни колони със сини жилки, величествен олтар от черен мрамор. Отгоре, на малкия купол, Пардос с изненада видя златната фигура на Хеладик, понесъл огнения си факел, как пада от бащината колесница. Вярата в божия син вече бе забранена, ликовете му бяха осъдени като ерес и от двамата патриарси. Явно посетителите на този малък патрициански храм бяха достатъчно важни особи, за да предотвратят поне досега унищожаването на мозайката. Пардос, който бе приел лъчезарния божи син със самия бог, като всички анти на запад, усети в душата си искрица топлина. Добър знак, помисли си. Неочаквано и утешително бе за него да открие, че Колесничаря го очаква тук.

А после, някъде по средата на церемонията, басанидът го докосна по ръката и посочи. Пардос се озърна. Примига. Младежът, който бе убил слугата на лекаря, току-що беше влязъл в храма.

Беше кротък и сдържан, облечен в изящно надиплена бяла копринена хламида, с колан от златни брънки и тъмнозелен хитон. Косата му сега бе спретнато прибрана под мека, обшита с кожа зелена шапка. Грубоватите накити ги нямаше. Застъпва дискретно и се настани до някакъв възрастен достолепен мъж и много по-млада от него жена. Вече не изглеждаше пиян. Приличаше на млад принц, модел за бляскавия Хеладик над тях.

В Имперския прецинкт и на по-високите постове в управлението на града имаше хора, които открито ухажваха състезателните фракции, едната или другата, а понякога — и двете. Плавт Воносус, президът на сената, не беше от тях. Придържаше се към възгледа, че едно добронамерено безпристрастно отношение както към Сините, така и към Зелените е най-подходящо за сана му. В добавка той по природа не беше от мъжете, склонни да обсаждат млади танцьорки, и съответно обаянието на Шайрин от Зелените бе за него въпрос на чиста естетика, а не извор на страст и съблазън.

По тази причина той вероятно изобщо нямаше да уважи тази сватбена церемония, ако не бяха налице два фактора. Единият беше синът му: Клеандър отчаяно го беше увещавал да присъства и да заведе и него, а тъй като ставаше все по-необичайно синът му да проявява и най-малкия интерес към светски събития, Воносус не беше склонен да пропусне подобна възможност момчето да се появи по най-изискания и ефектен начин сред обществото.

Другата причина, малко по-самоугодна, бе сведението, поднесено му мимоходом от танцьорката заедно с поканата й, че на пиршеството в дома й храната ще се приготви не от кого да е, а от самия Струмозус Аморийски.

Воносус все пак си имаше своите слабости. Хубавите момчета и възхитителната храна бяха може би на първо място в списъка.

Двете неомъжени момичета ги оставиха у дома, разбира се. Воносус и втората му съпруга се явиха — безукорно точно — на церемонията в кварталния им параклис. Клеандър закъсня, но беше чист и облечен подобаващо. Боносус погледна сина си леко озадачен и почти без усилие си спомни послушното умно момче, каквото бе Клеандър допреди две години. Дясната ръка на сина му изглеждаше подпухнала и посиняла, но баща му предпочете да не пита какво е станало. Не искаше да знае. Вляха се в процесията от облечени в бяло и музикантите (много добри всъщност, от театъра) за кратката, доста прохладна разходка до дома на танцьорката.

Вярно, че се почувства малко неловко, когато предвожданото от музикантите шествие спря пред един портик с добре изваяно копие на класически тракезийски женски бюст. Знаеше как ще се почувства жена му, щом влезе тук. Тя нямаше нищо да каже, разбира се, но той знаеше. Минаха през дневната и се озоваха в жилището на танцьорката и по този начин я удостоиха с цялото символично достойнство на своя сан — и нея, и къщата й.

Джад само знаеше какво става нощем тук след театъра. Тенаида беше безпогрешна, както винаги, с нищо не издаваше неодобрението си. Втората му жена, значително по-млада от него, беше с безукорно възпитание и прословута със сдържаността си. Беше я избрал заради тези две нейни качества, след като Елина умря в лятната епидемия преди три години и го остави с три деца и без никой, който да се грижи за къщата.

Тенаида се усмихна мило и учтиво промълви: „Благодарим“ на Шайрин от Зелените, която излезе да ги посрещне с добре дошли. Клеандър, между баща си и мащехата си, се изчерви, когато Боносус го представи, и заби очи в пода, щом танцьорката леко го погали по косата за поздрав.

Една загадка се реши, помисли си сенаторът, като изгледа с насмешка момчето си. Вече знаеше защо Клеандър толкова настояваше да дойдат. Поне има добър вкус, реши Боносус. Настроението на сенатора малко се подобри, когато една слугиня му подаде вино (оказа се великолепно кандарийско), а друга изящно му поднесе малко плато с деликатни морски дарове.

Възгледите на Воносус за света и точно за този ден станаха още по-лъчезарни, когато опита първата мостра от гениалното майсторство на Струмозус. От устата му се изтръгна доволна въздишка и той огледа наоколо с благодушно око: домакиня от Зелените, главният готвач на Сините в кухнята, многобройни гости от Имперския прецинкт (сред които всъщност не се набиваше толкова на очи, реши той, и дори кимна на един), танцьори и артисти от театъра, сред които и един къдрокос бивш негов любовник, когото твърдо бе решил да отбягва.

Видя маститата фигура на епимелета на копринената гилдия (той, изглежда, не пропускаше нито едно светско събитие в Града), видя секретаря на върховния стратег, Пертений от Евбулус, изненадващо изискан в този ден, и грубоватия, с клюнест нос фракционарий на Зелените, чието име така и не можеше да запомни. Малко по-натам зърна радващия се на огромното императорско благоразположение родийски майстор на мозайки — стоеше с някакъв плещест млад мъж с буйна брада, и друг един, по-възрастен тип, също брадат, басанид несъмнено. А след това сенаторът забеляза още един неочакван забележителен гост.

— Скорций е тук — промърмори той на жена си, докато слагаше в устата си тънко резенче маринован морски таралеж със силфион и още нещо неопределимо, с изумителен вкус на джинджифил. — Говори си със Зеления колесничар от Сарника, Кресценс.

— Ексцентрично събиране, да — отвърна Тенаида, без дори да си прави труда да се обръща, за да погледне към двамата прочути колесничари, обкръжени от тълпа обожатели. Воносус леко се усмихна. Обичаше жена си. Дори лягаше с нея понякога.

— Опитай виното.

— Опитах. Кандарийско. Ще си щастлив.

— Аз съм — отвърна Воносус щастливо.

И наистина беше щастлив. Докато непознатият басанид, когото бе забелязал с майстора на мозайки, не се приближи до тях и не обвини Клеандър. Говореше тихо, но все пак достатъчно високо, за да отнеме на Боносус всяка възможност да избегне неприятния инцидент.

4

Не беше познавал Нишик чак толкова от дълго — само за времето на пътуването им — и не можеше да твърди, че го е харесвал. Якият плещест войник се беше оказал лош слуга и недостатъчно почтителен спътник. Не беше положил никакво усилие да прикрие отношението си към Рустем като към поредния досаден цивилен — отношение, типично за военните. През първите няколко дни Рустем се постара да спомене мимоходом за пътуванията си, но след като това не предизвика никаква задоволителна реакция, спря: реши, че опитът му да впечатли някакъв си прост войник само го унизява.

И все пак небрежното убийство на неговия спътник — все едно колко го бе харесвал — не беше нещо, с което да се примири, и Рустем нямаше никакво намерение да го прави. Все още беше бесен от фаталната среща и от унизителното си бягство по улиците на джадитския град.

Сподели всичко това с едрия майстор с рижата коса на сватбеното празненство, на което го заведоха. Държеше чаша великолепно вино, но не можеше да изпита никакво удоволствие от това, че наистина е пристигнал — най-сетне — в сарантийската столица след тежкия зимен път. Присъствието на убиеца на същото това събиране разваляше всякакви подобни чувства и само разпалваше още повече гнева му. Младият мъж, вече облечен като сарантийско благородниче, с нищо не напомняше за недодялания пиян грубиян, изпречил се на пътя им с приятелчетата си. Дори като че ли не беше познал Рустем.

По молба на майстора Рустем му го посочи. Криспин изглеждаше енергичен трезвомислещ човек и държанието му опровергаваше първоначалното впечатление за опасно избухлива и сприхава личност. Майсторът изруга тихо, веднага привлече младоженеца към малката им група и изръмжа.

— Клеандър пак се е преебал.

Явно беше склонен към вулгарен език.

— Да не е опитал да награби Шайрин в коридора? — Лицето на младоженеца все още излъчваше малко прекалена веселост.

— Де да беше това. Убил е слугата на ето този човек. На улицата, пред свидетели, включително приятеля ми Пардос, който току-що пристигна в града. След това с цяла банда Зелени са ги гонили чак до Храма, с извадени мечове.

— Мамка му! — изруга войникът. Изражението му бързо се промени. — Тъпи момченца.

— Не са момченца — каза хладно Рустем. — Момченца са до десет години. Този тип беше пиян още на разсъмване и извърши убийство, с оръжие.

Едрият войник едва сега погледна съсредоточено Рустем.

— Това го разбирам. Но все пак е доста млад. Загуби майка си в лош момент, изостави някои по-умни приятели и тръгна с разни идиотчета от фракцията. Освен това е лапнал безнадеждно по нашата домакиня и сигурно е пил до заранта, изпаднал е в ужас, че ще дойде в къщата й.

— Аха — отвърна Рустем с тон, много добре познат на учениците му. — Това наистина обяснява защо Нишик трябваше да умре. Разбира се. Простете ми, че изобщо го споменах.

— Не ставай говно, басанидецо — сряза го войникът навъсено. — Никой тук не оправдава убийството. Ще се опитаме да направим нещо. Обяснявам, не извинявам. Длъжен съм да спомена също, че момчето е син на Плавт Боносус. Трябва малко дискретност.

— Кой е този Плавт Боносус?

— Президът на сената — отвърна майсторът. — Ей там е, с жена си. Остави това на нас, лекарю. На Клеандър ще му е от полза да му се набие малко страх в тъпата глава и мога да ти обещая, че ще се погрижим това да стане.

— Страх?! — Рустем усети, че отново кипва.

Червенокосият го погледна право в очите.

— Кажи ми, докторе, някой член на двора на Царя на царете по-жестоко ли ще бъде наказан за убийство на слуга при уличен бой? Сарантийски слуга?

— Нямам представа — отвърна Рустем, макар че имаше, разбира се.

Обърна се, подмина русокосата младоженка с белите й одежди и червения пояс и закрачи право през стаята към убиеца и по-стария мъж, когото майсторът бе посочил. Съзнаваше, че бързите му крачки сред отпусналите се гости ще привлекат внимание. Една слугиня, доловила навярно проблем, се появи точно пред него, усмихната и с поднос с фиали в ръце. Рустем трябваше да спре — нямаше място да я подмине. Пое си дъх и поради липса на избор взе една фиала. Жената — млада, приятно закръглена и тъмнокоса — продължи да стои на пътя му. Закрепи кръглия поднос на едната си ръка и взе чашата му, та ръцете му да са свободни. Пръстите й докоснаха неговите.

— Опитайте — промълви тихо, все така усмихната. Хламидата й беше смущаващо къса — мода, която още не бе стигнала до Керакек.

Рустем се подчини. Беше руло от някаква риба, в тестена коричка, със сос на фиалата. Щом отхапа, в устата му избухна изумителен взрив от вкусове, той не можа да потисне възхитата си и ахна от удоволствие. Погледна фиалата в ръката си, после — момичето пред себе си. Топна пръст в соса и опита пак. Беше удивителен.

Домакинята на това празненство явно имаше великолепен готвач. И мили слугини. Тъмнокосото момиче го гледаше сладко усмихнато, имаше трапчинки на бузите.

Подаде му малка кърпа да си избърше устата и взе фиалата от ръцете му, без да спира да се усмихва. Върна му чашата с вино.

Рустем усети, че избликът му на гняв се уталожва. Но щом слугинята промълви нещо и се обърна към друг гост, той отново погледна към сенатора и сина му и изведнъж му хрумна нещо. Постоя така още миг, поглади замислено брада и тръгна отново, по-бавно този път.

Спря пред закръгления презид на Сарантийския сенат, погледна строгата чаровна жена до него и — по-важното — сина от другата му страна. Вече беше много спокоен. Поклони се на достолепния мъж и жената и се представи официално.

Щом се изправи, момчето най-сетне го позна и пребледня. Сенаторският син бързо се озърна към входа, където домакинята им, танцьорката, все още посрещаше закъснели гости. „Няма измъкване за теб“, хладно си помисли Рустем и изрече обвинението си пред бащата с преднамерено нисък и хладен тон.

Майсторът на мозайки беше прав, разбира се: дискретността и достойнството бяха съдбоносно важни, когато си имаш работа с хора с висок сан. Не изпитваше никакво желание да се забърква със закона тук. Но току-що му беше хрумнало, че колкото и да може да научи един лекар за сарантийската медицина, а и да понаостри ухо за приказки за държавни дела, човек, комуто президът на сената е задължен, може да се окаже в по-друго положение — и в още по-голяма изгода за Царя на царете в Кабад, който точно сега държеше да научи някои неща за Сарантион.

Нямаше причина да позволи смъртта на нещастния Нишик да си остане напразна.

Сенаторът хвърли задоволително отровен поглед към сина си и промърмори:

— Убит? Ужасно е, разбира се. Трябва да позволите…

— Той вадеше меча си! — тихо, но доста разпалено възкликна момчето. — Той…

— Млъкни! — сряза го Плавт Боносус малко по-високо, отколкото бе възнамерявал. Двама мъже наблизо се озърнаха към тях. Жената, самата резервирана сдържаност, уж оглеждаше разсеяно стаята. Но слушаше. Рустем го виждаше много добре.

— Както казвах — продължи по-тихо Боносус и се обърна отново към Рустем, още по-изчервен, — трябва да ми позволите да ви предложа чаша вино в дома ни след това мило празненство. Благодарен съм, че предпочетохте да говорите пряко с мен, разбира се.

— Разбира се — отвърна хладно Рустем.

— Къде бихме могли да намерим злополучния ви слуга? — попита сенаторът. Практичен човек.

— Ще се погрижат за тялото — промърмори Рустем.

— Аха. Значи… има и други, които вече са научили за това?

— Гонеше ни банда младежи с извадени мечове, водени от вашия син — отвърна Рустем, леко натъртено. — Допускам, че доста хора са наблюдавали преминаването ни, да. Получихме помощ в новия Храм на императора от неговия декоратор.

— Аха — повтори Плавт Боносус и хвърли поглед през залата. — Родиецът. Покрай него ще се разнесе, да. Е, щом нещата са уредени…

— Мулето ми и вещите ми останаха на улицата, когато се принудихме да побегнем — каза Рустем. — Току-що пристигам в Сарантион.

Едва в този момент жената се обърна към него и го погледна замислено. Рустем издържа за миг погледа й и извърна очи. Жените тук сякаш имаха повече… присъствие, отколкото навсякъде другаде. Зачуди се дали това е свързано с императрицата, с онази властност, за която говореха, че притежава. Някогашна обикновена танцьорка. Забележителна история, наистина.

Сенаторът се обърна към сина си.

— Клеандър, ще се извиниш на домакинята и ще напуснеш незабавно, преди да е започнал пирът. Ще издириш животното и багажа на този човек и ще уредиш да се докарат у дома. Ще ме чакаш там, докато се върна.

— Да напусна? Веднага? — измрънка жално момчето.

— Клеандър… има опасност да бъдеш жигосан или прокуден. Намери го това проклето муле! — повиши тон бащата.

Жената сложи ръка на рамото му.

— Шшт! Виж.

Голямата стая, пълна с оживени, жадни за удоволствия сарантийци, изведнъж бе притихнала. Плавт Боносус погледна над рамото на Рустем и примига от изненада.

— Виж ти… А те пък как се озоваха тук?

Тишината премина в тихо мърморене и шумолене, докато гостите — над петдесет души — се кланяха към мъжа и жената, застанали на входа с домакинята зад тях.

Мъжът беше много висок, гладко обръснат, завладяващо красив. Беше гологлав — нещо необичайно — и буйната му златна коса изпъкваше неотразимо. Беше облечен в тъмносиня, дълга до коленете хламида, обшита със златни ивици отстрани, златоткан клин, черни ботуши като на войник и тъмнозелен хитон, закопчан на едното рамо със синя гема, голяма колкото нокът на мъжки палец. В едната си ръка държеше бяло цвете, за сватбата.

Жената до него беше прибрала буйната си руса коса под бяла мрежичка с полюшващи се изящни златни халкички. Дългата й до пода дреха беше от пурпур, обшита със скъпоценни камъни. Носеше златни обеци и наниз от злато и перли, пелерината й също беше златна. Беше висока почти колкото мъжа.

До лакътя на мъжа сякаш отникъде се появи блед мършав човек и прошепна нещо в ухото му, докато гостите се изправяха след поклоните.

— Леонт — промълви тихо сенаторът на Рустем. — Стратегът.

Наистина възпитано. Рустем едва ли щеше да се досети сам кой е този мъж, макар години наред да беше слушал за него — и се беше боял от него, като всички в Басания.

Славата му придаваше блясък, помисли си той, нещо почти осезаемо. Беше Леонт Златния (произходът на прозвището едва сега му стана ясен), който бе разбил съкрушително последната пълносъставна армия източно от Асен, за малко не бе пленил басанидския пълководец и бе наложил унизителен мир. Пълководецът беше подканен да сложи край на живота си, когато се върна в Кабад, и го бе направил.

Леонт също така бе човекът, спечелил земи (гъсто населени с годни да плащат данък поданици) за Валерий на югозапад чак до прочутите мажритски пустини, пак той беше прекратил брутално набезите от Москав и Карч, той беше почетеният — чули го бяха чак в Керакек — с най-пищния триумф, с който император някога е удостоявал завръщащ се от военна кампания стратег още от времето на основателя на града Сараний.

И като допълнителна награда му бяха дали високата ледено изящна жена до него. В Басания знаеха за Далейните — дори в Керакек, който се намираше чак на южните търговски пътища. Семейното богатство бе започнало да се трупа с търговския монопол над подправките, а източните подправки идваха от Басания, от север или юг. Преди десет-петнайсет години Флавий Далейн беше убит по някакъв ужасяващ начин по време на наследяването на имперския трон. Някакъв пожар, доколкото помнеше Рустем. По-големите му синове бяха избити или осакатени при същото нападение, а дъщеря му беше… тук, в тази стая, бляскава и златна като военен трофей.

Стратегът направи сдържан жест и тъмнокосото слугинче притича да му поднесе вино, страните му бяха зачервени от възбуда. Жена му също прие чаша, но се задържа назад, когато съпругът й пристъпи и вече се появи сам, като актьор на сцена. Рустем видя как Стилиана Далейна бавно огледа стаята. Сигурен беше, че си отбелязва наум присъствия, връзки и съюзи, оставащи съвсем невидими за него. Изражението й бе също толкова безстрастно, колкото на жената на сенатора, но впечатлението, създавано от двете жени, във всяко друго отношение бе различно. Докато съпругата на Плавт Боносус беше сдържана и отчуждена, то благородната дама на най-силния воин в империята бе студена, бляскава и дори малко плашеща. Родословието й бе свързано с изумително богатство, огромна власт и насилствена смърт. Рустем успя да отклони погледа си от нея едва когато стратегът заговори.

— Лисург Матаний някога е казал, че е по-приятно да видиш приятел, сключил добър брак, отколкото да отпиеш и от най-рядкото вино — каза Леонт и вдигна чашата си. — Удоволствие е днес да се наслади човек и на двете — добави той и спря, за да отпие. Последва смях: сдържан от страна на придворните и много по-възбуден от хората от театъра и военните.

— Винаги използва този цитат — измърмори сухо Боносус на Рустем. — Чудя се все пак, защо е тук!

Сякаш в отговор, стратегът продължи:

— Стори ми се редно да се отбия и да вдигна чаша в чест на единствения мъж в армията, който можа да говори толкова много и толкова добре, и толкова много и… толкова много, че успя да изкопчи закъснелите плащания на войниците от хазната на Прецинкта. Категорично не съветвам никого да се постави в положението да бъде убеждаван от трибуна на Четвърти Саврадийски да прави каквото и да било… освен ако не разполага с много излишно време.

Нов смях. Мъжът говореше гладко като придворен, но се държеше прямо и непритворно, шегата му беше грубовата като на войник. Рустем забеляза как са го зяпнали военните в празничната зала. На лицата им бе изписано обожание. Съпругата, неподвижна като статуя, изглеждаше леко отегчена.

— За жалост — продължи Леонт, — днес не разполагаме с много време, тъй че двамата с госпожа Стилиана не сме в състояние да се присъединим към вас и да опитаме неземните наслади, приготвени от Струмозус от Сините в дом на Зелените. Искрено поздравявам фракциите за това рядко единение и се надявам то да бъде предвестник за мирен състезателен сезон. — Замълча, повдигна вежди да придаде тежест на думите си; властна особа беше все пак. — Дойдохме, за да можем да поздравим младоженеца и булката в пресвятото име на Джад, а и да поднесем едно съобщение, което би могло да привнесе още малко радост в този щастлив ден.

Отново направи пауза и отпи от виното.

— Преди малко се обърнах към младоженеца като към трибун на Четвърти Саврадийски. Но се оказва, че съм изостанал от събитията. Изглежда, някой от върховните стратези, в нетърпението си да отдалечи от ушите си един определен упоително меден глас, набързо е подписал тази сутрин документи, утвърждаващи повишението на трибун Карулус от Тракезия в новото му звание и назначение… като хилиарх на Втори Калисийски, и този пост трябва да бъде приет след тридесет дни… което ще остави на новия хилиарх достатъчно време тук да се порадва на невястата си, а и възможност да изгуби част от повишената си заплата на Хиподрума.

Радостните викове и смях почти заглушиха последните му думи. Младоженецът бързо излезе напред, целият зачервен, и коленичи пред стратега.

— Ваше благородие! — Той вдигна очи. — Аз… нямам думи.

Което предизвика нов взрив от смях сред хората, които го познаваха.

— Обаче — добави Карулус и вдигна ръка — все пак имам един въпрос, който съм длъжен да задам.

— Без думи? — каза Стилиана Далейна зад съпруга си. Първите й думи, изречени тихо, но ги чуха всички. Някои хора няма нужда да повишават тон, за да се чуе гласът им.

— Лишен съм от това умение, госпожо. Трябва да използвам езика си, макар и не толкова умело, колкото по-старшите от мен. Желая само да попитам дали бих могъл да отклоня повишението.

Настъпи тишина. Леонт примига.

— Това е изненада. Мислех, че… — Гласът му заглъхна.

— Мой повелителю, командире… ако желаете да възнаградите един недостоен войник, то ще е като му позволите, с какъвто и да било ранг, да се сражава редом до вас в следващата кампания. Не мисля, че казвам нещо нередно, ако намекна, че Калисион, при Вечния мир, подписан от императора на изток, няма да е такова място. Няма ли някое място на… на запад, където бих могъл да служа с вас?

При намека за Басания Рустем усети как сенаторът до него нервно помръдна и чу как се окашля тихо. Но нищо особено не беше казано. Все още.

Стратегът леко се усмихна, беше се овладял. Пресегна се и почти с бащински жест разроши косата на коленичилия пред него войник. Разправяха, че хората му го обичали. Не, те го обожаваха.

— Няма обявена кампания където и да било, хилиарх — каза Леонт. — Нито е в навика ми да изпращам току-що оженени офицери на боен фронт, когато има други възможности, а възможности винаги има.

— Тогава все пак мога да бъда зачислен към вас, щом няма боен фронт — каза Карулус и се усмихна невинно.

Рустем изсумтя; не му липсваше дързост на този мъж.

— Млъкни, идиот!

Цялата зала чу червенокосия родиец. Последвалият смях го потвърди. Беше преднамерено, разбира се. Рустем бързо започваше да осъзнава колко много от казаното и показаното тук е грижливо замислен и хитро импровизиран театър. Сарантион беше сцена за представления, реши той. Нищо чудно, че една актриса можеше да упражнява такава власт тук, да склони толкова хора да уважат дома й — или да стане императрица, ако се стигнеше до това. Немислимо в Басания, разбира се. Съвсем немислимо.

Стратегът отново се усмихваше — отпуснат и спокоен човек, уверен в своя бог и в себе си, помисли Рустем. Праведен човек. Леонт погледна към майстора на мозайки и вдигна чаша в негова чест.

— Съветът е добър, войник — заговори отново на коленичилия пред него Карулус. — Ще разбереш разликата в заплащането между легат и хилиарх. Вече си имаш жена и скоро ще трябва да отгледате здрави деца, в служба на Джад и в прослава на името му.

Поколеба се за миг.

— Ако все пак има кампания тази година — а позволете ми ясно да заявя, че императорът засега с нищо не го е намекнал — то тя би могла да е в името на бедната онеправдана кралица на антите, което означава Батиара, а аз няма да допусна там до себе си мъж, който наскоро е създал семейство. Засега те искам на изток, войник, така че повече не говори. — Думите прозвучаха прямо, почти бащински, въпреки че Леонт едва ли бе по-възрастен от младоженеца, прецени Рустем. — Стани, стани и ни доведи невястата си, за да можем да я поздравим, преди да си тръгнем.

— Представям си как ще го направи Стилиана — измърмори под носа си сенаторът до Рустем.

— Тихо — каза изведнъж жена му. — Погледни.

Ново лице беше влязло в празничната зала покрай Стилиана Далейна, но изящно се спря за миг до нея и Рустем дълго щеше да пази спомена за двете една до друга, злато до злато.

— Би ли могла бедната онеправдана кралица на антите да си каже скромната дума по всичко това? Дали да се внася война в собствената й страна в нейно име? — каза новодошлата. Гласът й — говореше сарантийски, но със западен акцент — бе ясен като камбана, нескритият й гняв се вряза се в залата като нож в коприна.

Стратегът се обърна, явно стъписан, но бързо го прикри. Миг след това се поклони официално, а жена му — леко усмихната, забеляза Рустем — се сниши в изящен реверанс. Цялата зала ги последва.

Жената замълча, изчакваше да минат поклоните. Не бе присъствала на сватбената церемония, сигурно бе дошла току-що. Тя също бе облечена в бяло, носеше пищно колие от злато и рубини и дълъг шал. Косата й бе прибрана под мека тъмнозелена шапчица. Бе заметната с наметало в същия цвят и след като един от слугите го пое, се видя, че дългата до пода дреха е с права ивица порфир от едната страна — царственият цвят навсякъде по света.

Гостите се изправиха, с шумолене на коприни и брокат, но майсторът и по-младият мъж от Батиара, който бе спасил живота на Рустем тази сутрин, останаха коленичили на лъскавия под. Плещестият младеж вдигна глава и басанидът с изненада видя на лицето му сълзи.

— Кралицата на антите — прошепна сенаторът в ухото му. — Дъщерята на Хилдрик.

Потвърждението едва ли беше нужно: лекарите все пак умееха да вадят заключения от събрана информация. В Сарника бяха говорили и за тази жена, за бягството й в късната есен от покушение, за доброволното й изгнаничество в Сарантион. Заложница на императора, повод за война, ако му потрябва повод.

Чу как сенаторът отново заговори на сина си. Клеандър измърмори недоволно, но напусна залата, подчинил се на бащината повеля. Момчето едва ли вече беше важно. Рустем беше зяпнал кралицата на антите, самотна и далече от своя дом и народ. Спокойна и уверена, изненадващо млада и царствена. Оглеждаше спокойно бляскавото множество сарантийци. Но онова, което ученият в него — лечителят дълбоко в същината му — съзря в ясните сини северни очи в отсрещния край на залата, бе затаеното присъствие на нещо съвсем друго.

— О, богове — промълви той неволно и отново усети върху себе си погледа на жената на Плавт Боносус.

Пир за петдесет души не беше нещо особено обременително за Струмозус, Кирос го знаеше. В залата за пиршества на Сините често се гощаваха четири пъти повече гости. Приспособяването им към друга кухня бе свързано с някои неудобства, но бяха дошли тук няколко дни по-рано и Кирос, на когото се възлагаха все по-големи отговорности, беше описал инвентара, беше разпределил работните места и бе възложил задачите.

Беше недогледал само, кой знае защо, липсата на морска сол и знаеше, че Струмозус няма да забрави скоро това. Главният готвач не проявяваше търпимост към грешките, меко казано. Кирос щеше сам да изтича да вземе, но хич го нямаше в тичането с болния крак, който трябваше да влачи. Бездруго беше зает и с приготвянето на зеленчуците за супата си, а другите помощник-готвачи и момчета в кухнята си имаха свои задачи. Вместо това отиде една от домашните слугини — хубавичката чернокоса, за която всички все говореха, когато не беше наоколо.

Кирос не си падаше по такива задевки. Пазеше страстите си за себе си. Между другото, през последните няколко дни, още от първото им гостуване в къщата, бляновете му кръжаха около танцьорката, домакинята им. Можеше и да е предателство към неговата фракция, но сред танцьорките на Сините нямаше нито една, която да се движи, да говори и пее и да изглежда като Шайрин от Зелените. Сърцето му се разтуптяваше, щом чуеше вълните на смеха й откъм стаите, и нощем мислите му блуждаеха по коридорите на страстта.

Но тя бе мечтата на повечето мъже в Града и Кирос знаеше това. Струмозус направо и без притворство щеше да го нарече досадно елементарен вкус. Първата танцьорка в Сарантион? Колко оригинален обект на страст! Направо чуваше сприхавия глас на главния готвач и насмешливото му ръкопляскане с опакото на едната ръка по дланта на другата.

Пиршеството беше към края си. Глиганът, пълен с дроздове, горски гълъби и яйца от пъдпъдък, поднесен цял на огромно дървено плато, предизвика бурни възклицания, чуха се чак в кухнята. Преди това Шайрин беше пратила чернокосото момиче да ги извести, че гостите й припадат от удоволствие над есетрата — царицата на рибите! — поднесена върху канапе от цветя, и заека със сориански смокини и маслини. А впечатлението си от супата домакинята им беше споделила още по-преди. Точните думи, предадени им от същото усмихнато момиче с трапчинките, бяха, че танцьорката на Зелените възнамерява още този ден да се омъжи за онзи, който я е сготвил. Струмозус беше посочил с лъжицата си Кирос, а тъмнокосото момиче му се ухили и му смигна.

Кирос моментално наведе глава над билките, които кълцаше, а наоколо се разнесоха заядливи гласове, воглаве с този на приятеля му Расик. Ушите на Кирос пламнаха, не смееше да вдигне очи. Струмозус мимоходом го потупа по темето с дървената лъжица с дългата дръжка: това бе неговият вариант на добродушен одобрителен жест. Майстор готвачът чупеше доста дървени лъжици в кухнята си. Удари ли те с лъжицата толкова леко, че да оцелееш, можеш да смяташ, че е доволен.

Изглежда, морската сол все пак беше забравена — или простена.

Гощавката бе започнала на висок градус, много възбудено и шумно, гостите оживено обсъждаха появата и бързото напускане на върховния стратег и неговата жена с младата кралица на Запада. Самата Гизел Антска беше дошла, за да уважи това празненство. Неочаквана поява, дар, поднесен от Шайрин на останалите й гости: изключителна възможност да пируват с царствена особа. Но след това кралицата бе приела поканата на стратега да се върне с него в Имперския прецинкт, за да обсъдят темата за Батиара — собствената й страна в края на краищата — „с определени лица“ там.

Намекът, доловен от присъстващите и предаден на силно заинтригувания Струмозус в кухнята от умното тъмнокосо момиче, беше, че едно от въпросните „определени лица“ може да е самият император.

Леонт изразил изумление и изненада, каза момичето, че не е потърсено мнението на кралицата, нито е уведомена до този момент, и се заклел да поправи този пропуск. Държал се великолепно, добави момичето.

Тъй че в края на краищата на трапезата липсваше царствено присъствие, остана само споменът за него, както и за царствения, жлъчно укорителен тон, насочен към най-високопоставения войник на империята. Струмозус, като разбра, че кралицата си е тръгнала, съвсем очаквано се разочарова, но после, кой знае защо, се умисли. Кирос съжаляваше, че не бе успял да я види. Човек понякога пропуска много в кухнята покрай грижите да достави удоволствие на други хора.

Слугите на танцьорката и тези, които допълнително беше наела за този ден, както и момчетата, доведени от палатата, май бяха привършили с почистването на трапезата. Струмозус тръгна да ги огледа грижливо, щом се събраха и взеха да изтупват и чистят дрехите си.

Един висок черноок и добре сложен младеж — Кирос не го познаваше — вдигна очи към старшия готвач, когато Струмозус спря пред него, и промърмори с нещо като усмивка:

— Знаете ли, че Лизип се е върнал?

Каза го тихо, но Кирос стоеше до готвача и макар да се бе обърнал и да чистеше подносите от десерта, имаше добър слух.

Чу как след кратко мълчание Струмозус отвърна само:

— Няма да питам откъде си го научил. Имаш сос по челото. Избърши го, преди да се върнеш в залата.

Струмозус продължи по редицата. Кирос усети, че едва си поема дъх. Лизип Калисиеца, дебелият данъчен началник на Валерий, беше прокуден след Въстанието на победата. Личните навици на калисиеца всяваха страх сред низшата класа в града. С името му плашеха непослушните деца.

И освен това беше работодателят на Струмозус, преди да замине в изгнание.

Кирос хвърли боязлив поглед към майстора готвач, който вече преглеждаше последните кухненски ратайчета. Това беше само мълва, напомни си той, а и новината можеше да е нова за него, но едва ли за Струмозус. Все едно, бездруго нямаше как да разбере какво може да означава тя, а и едва ли беше негова работа. Но все пак беше притеснен.

Най-сетне Струмозус приключи с прегледа, изсумтя доволно и отпрати момчешкия парад в залата с пируващите с кани подсладено вино и внушителна върволица от десерти: сусамови сладкиши и захаросани плодове, оризов пудинг в мед, ароматни пъпеши, сочни круши, грозде във вино и огромни плата сирене — планинско и от равнините, бяло и златисто, меко и твърдо — с още мед за топене плюс личния му специалитет, сладък хляб с ядки. Специално опечен кръгъл самун беше поднесен на невястата и жениха с два сребърни пръстена вътре, сватбения дар от майстор готвача.

След като и последното плато, поднос, кана, стакан и блюдо бяха отнесени и откъм празничната зала не последва сигнал за катастрофа, Струмозус най-сетне се отпусна на едно столче, с чаша вино до лакътя. Не се усмихна, но все пак остави дървената лъжица. Кирос го изгледа с крайчеца на окото си и въздъхна облекчено. Всички знаеха какво означава оставената лъжица.

— Мисля — заговори на цялата стая майстор готвачът, — че направихме достатъчно, за да е благ и весел този сватбен ден, а идващата нощ — да бъде както иска. — Цитираше някой поет. Често го правеше. Срещна погледа на Кирос и добави тихо: — Слуховете за Лизип бълбукат като кипнало мляко. Докато императорът не отмени изгнанието му, няма го тук.

Което значеше, че е разбрал, че Кирос ги е чул. Нищо не му убягваше. Майсторът огледа препълнената кухня и рече високо:

— Добре се потрудихте следобеда, всички. Танцьорката оттатък ще е доволна.

„Казва да ти кажа, че ако не дойдеш веднага да я спасиш, ще запищи на собственото си празненство и ще вини тебе. Разбираш — добави птицата безмълвно, — че не обичам да ме принуждават да ти говоря така. Неестествено е“.

Сякаш изобщо можеше да има нещо „естествено“ в тези мълчаливи реплики, изникващи ненадейно в ума му, помисли си Криспин, докато се мъчеше да следи разговора наоколо.

Чуваше птицата на Шайрин толкова ясно, колкото беше чувал навремето Линон — стига с танцьорката да бяха достатъчно близо един до друг. От разстояние вътрешният глас на Данис глъхнеше и изчезваше. Самият той не можеше да изпрати никакви мисли до птицата или до Шайрин. Всъщност Данис беше права. Наистина беше неестествено.

Повечето гости се бяха върнали в приемната на Шайрин. Родийската традиция да остават в залата за пиршество — или изтегнати на дивани, по стария обичай — вече не се поддържаше на изток. След последното блюдо и последните изпити чаши подсладено с мед вино сарантийците обикновено ставаха на крака, доста нестабилни понякога.

Криспин зарея поглед през стаята и не можа да потисне усмивката си. Вдигна ръка да прикрие устата си. Шайрин, с птицата на шията си, беше притисната до стената — между изящна ракла от дърво и бронз и голяма декоративна урна — от първия секретар на върховния стратег. Пертений ръкомахаше, обзет от ораторско вдъхновение, без да забелязва опитите й да се измъкне и да се върне при гостите си.

Жена отвсякъде, обиграна, реши Криспин развеселен. Сама можеше да се справи с ухажорите си, желани или не. Той отново насочи вниманието си към разговора, който следеше. Скорций и мускулестият колесничар на Зелените, Кресценс, обсъждаха подходящото разположение на конете в квадрига. Карулус беше оставил младоженката си и попиваше всяка сричка, както и мнозина други. Състезателният сезон скоро щеше да започне; беседата им видимо изостряше апетитите. Сарантийците най-много почитаха святите хора и колесничарите. Криспин беше чувал това още преди да започне пътуването си. И се оказа вярно. Поне що се отнася до колесничарите.

Кася беше в компанията на две-три от по-младите Зелени танцьорки, Варгос се навърташе покрай тях, готов всеки момент да й се притече на помощ. Момичетата сигурно я тормозеха със задевки около предстоящата нощ — това беше част от брачния обичай. Но хапливите закачки щяха да са ужасно неподходящи точно за тази младоженка; Криспин си помисли, че може би ще е редно да се приближи и да й поднесе подходящите поздравления.

„Сега пък казва да кажа, че ще ти предложи удоволствия, каквито не можеш и да си представиш, само ако дойдеш насам — проговори изведнъж птицата в главата му. И добави: — Много мразя, когато го прави това“.

Криспин се изсмя на глас, с което привлече любопитните погледи на следящите спора около него. Обърна го на кашлица и отново погледна към Шайрин. Устата й се беше стегнала в скована усмивка. Погледът, с който срещна очите му над мършавия болнав писар, беше убийствен: и намек нямаше в него за обещавани наслади, нито плътски, нито душевни. Криспин едва сега осъзна, че Пертений вероятно е много пиян. Това също го развесели. Секретарят на Леонт обикновено беше най-сдържаният човек.

Все пак Шайрин можеше да се оправи сама, реши той. Всичко това всъщност беше много забавно. Махна с ръка и се усмихна ведро на танцьорката, после отново се направи, че слуша разговора между колесничарите.

Двамата с дъщерята на Зотик бяха постигнали разбирателство, основано на способността му да чува птицата, както и на историята, която й бе разказал за Линон. Беше го попитала в онзи мразовит есенен следобед — вече му се струваше толкова отдавна — дали онова, което той бе направил с птицата си, означава, че и тя би трябвало да постъпи по същия начин с Данис. Не бе успял да й отговори. Последвало бе мълчание, разбираемо за Криспин, а после птицата промълви в ума му: „Ако ми омръзне това, ще ти кажа. Обещавам. Ако това се случи, върни ме“.

Криспин потръпна при мисълта за поляната, където пленената душа на Линон бе спасила живота им в призрачната мъгла на полусвета. Връщането на една от птиците на алхимика в Елшовия лес не беше проста работа, но не й каза за това, нито тогава, нито после.

Не й го каза и когато от Марциниан дойде писмо за Шайрин и тя го повика от Храма да го прочете. Изглежда, Зотик бе оставил указания на стария си приятел: ако не се върне у дома досред зимата след неочакваното си пътуване в късната есен или не изпрати вест, Марциниан да постъпи все едно, че е мъртъв, и да раздели имуществото на алхимика според наставленията му. Слугите бяха обезпечени; имаше няколко лични завещания; някои назовани вещи и документи бяха изгорени.

Домът край Варена и всичко неунищожено в него трябваше да се остави на дъщеря му Шайрин, която да го използва или да се разпореди с него както намери за добре.

— Защо го е направил това? Какво в името на Джад да правя сега с една къща в Батиара? — възкликна момичето в дневната, птицата лежеше на раклата до огъня.

Беше объркана и разстроена. Никога не беше виждала баща си. Нито беше единственото му дете.

— Продай я — каза й Криспин. — Марциниан ще ти го уреди. Той е най-честният човек на този свят.

— Но защо я е оставил на мен?

Криспин сви рамене.

— Изобщо не го познавах, момиче.

— Защо мислят, че е умрял? Къде е заминал?

А на това той смяташе, че има отговор. Не беше трудно за разгадаване. Което не го правеше по-лесно за преглъщане. Марциниан бе написал, че Зотик е предприел много внезапно пътуване късно есента към Саврадия. Преди това Криспин бе писал на алхимика за Линон, намекнал му бе потайно за случило се на поляната сред леса.

Зотик сигурно бе разбрал последствията. Вероятно много по-добре от него. Всъщност Криспин беше съвсем сигурен къде е заминал бащата на Шайрин.

И почти сигурен какво се е случило, когато е стигнал там.

Но не го каза на момичето. Отнесе със себе си тежките мисли в зимния студ и лапавица и много пи в Спината, а след това в някаква по-тиха таверна. Назначената му охрана го следваше, за да опази от беда толкова скъпия на императора майстор на мозайка. Светска беда. Съществуваха и други. Виното не донесе каквото му трябваше. Явно беше обречен споменът за зубира, властното тъмно присъствие в живота му, да не го остави никога.

Самата Шайрин се оказа уравновесена душа. Той започна да мисли така за нея в разгара на зимата. Весел смях, движения, бързи като на колибри, също толкова бърз ум и общителност, каквато човек не би очаквал у една толкова прочута жена. Не можеше дори да излезе из града, без наетата й охрана да я пази от безбройните й обожатели.

Изглежда — не беше го знаел до този ден — танцьорката бе успяла да се сближи с Гизел, младата кралица на антите. Представа нямаше кога е започнало приятелството им. Не му бяха му казали. Жените, които познаваше тук, бяха… сложни.

Малко по-рано този следобед в един миг болезнено осъзна, че тук, в тази къща, има четири жени, които в последно време го бяха заплели в отношения на границата на интимността: кралица, танцьорка, омъжена благородничка… и тази, която бе спасил от робство, днешната младоженка.

Само Кася бе пробудила у него нещо, което знаеше, че е нежност, помисли Криспин — в една ветровита тъмна и обладана от сънища нощ в Саврадия. Стана му неловко от спомена. Затвореше ли очи, все още можеше да чуе тропащия от вятъра дървен капак на прозореца, все още виждаше Иландра в съня си, зубира между двамата, и как изчезна след това. Събуди се и извика, а Кася стоеше до леглото му в тъмната стая и му говореше.

Погледна я — току-що омъжила се за най-близкия му приятел; бързо извърна очи, щом видя, че и тя го поглежда.

А това, от своя страна, събуди пресния спомен за друга размяна на погледи този следобед.

Докато Леонт Златния говореше на Карулус и множеството сватбени гости поглъщаше думите му като свята проповед, Криспин не успя да се сдържи да не погледне към друга една отскорошна младоженка.

„Наградата му“, беше се самоназовала Стилиана предната есен, в полуздрача на стаята на Криспин в един хан. Сега, докато слушаше словата на Леонт, Криспин си спомни прямите думи на стратега в Атенинския палат в нощта на първата му поява там и разбра нещо. Леонт говореше на придворните с простоватата откровеност на войник, а на войниците и гражданите — с изяществото на придворен. И това действаше, действаше много добре.

И докато тази безукорна сплав от чар и благочестива искреност пленяваше това пъстро множество като крепост под обсада, Криспин откри, че Стилиана Далейна също го гледа, сякаш искаше да го побере в погледа си.

После вдигна рамене, леко и изящно, сякаш му казваше, без да са нужни думи, „Ето, виждаш ли? Живея с това съвършенство, като украса“. А Криспин успя да издържи на тези сини очи само за миг и се обърна.

Гизел, кралицата му, не се задържа достатъчно дори за да забележи присъствието му, камо ли да поднови играта на интимност между двамата. Беше я посетил два пъти през зимата — по нейна повеля — в малкия палат, който й бяха дали близо до сухоземните стени, и и двата пъти поведението на кралицата беше отчуждено, делово. Не бяха споделили никакви мисли или предположения за възможно нашествие в страната им. Тя все още не се беше виждала насаме с императора. Глождеше я, че живее тук сама и с толкова малко неща от дома, без нищо да може да предприеме.

Криспин безуспешно се беше опитвал да си представи как ще изглежда една среща между императрица Аликсана и младата кралица, която го бе изпратила тук с тайно послание преди половин година.

Сега, когато светът бе на ръба на ведрата пролет, в приемната на Шайрин мислите му отново се върнаха на младоженката. Спомняше си как за първи път я беше зърнал в коридора в хана на Моракс. „Те ще ме убият утре. Ще ме отведеш ли?“

Все още изпитваше отговорност за нея: бремето, съпътстващо това, че спасяваш някого, удължаваш и напълно променяш живота му. Тя често се вглеждаше в него, докато деляха един дом с Варгос и слугите, назначени му от евнусите на канцелара, и в очите й се таяха въпроси, които дълбоко го безпокояха. А после Карулус го бе намерил да пие в Спината и бе обявил, че ще се жени за нея.

Заявление, което ги бе довело всички тук сега, а празненството отиваше към своя край, когато мръсните песни по древен обичай щяха да съпроводят младоженците до балдахина на брачното ложе, обсипано с шафран за повече страст.

Той отново погледна през рамо към Шайрин при отсрещната стена. Видя, че още някой се е присъединил към Пертений, и се ухили. Поредният заслепен от чара й ухажор вероятно. В града бяха легион. Цял легион можеше да. се попълни от онези, които копнееха за танцьорката на Зелените с болезнен копнеж, който раждаше бездарни стихове, водеше музиканти пред стряхата й посред нощ, предизвикваше улични битки, заръчваше любовни таблични, купувани от хейроманти и хвърляни през стената в градината й. Тя беше показвала някои от тях на Криспин: „О, духове на наскоро умрели, бродници, елате ми на помощ! Пратете безсънен, разкъсващ душата копнеж в леглото на Шайрин, танцьорка на Зелените, тъй че всичките й мисли в тъмното да са изпълнени с копнеж по мен. Нека излезне от своите порти в сивия час преди разсъмване и да тръгне дръзко, без свян и със страст към моя дом…“

Човек можеше да се уплаши и притесни, като чете такива неща.

Криспин никога не я беше докосвал, нито тя бе предприемала опити, които да прехвърлят границата на закачливата близост. Всъщност той можеше да каже защо: не бяха обвързани с никого и с никого другиго не споделяха своята тайна за полусвета. Но все пак имаше нещо, което му пречеше да погледне на дъщерята на Зотик в определена светлина.

Можеше да е птицата, споменът за нейния баща, мрачната тайна между тях. Или пък мисълта колко отегчена може да е от преследващите я мъже: тълпите от кандидат-любовници на улицата, каменните таблички в градината й, зовящи знайни и незнайни езически сили, само за да легнат с нея.

Не че му беше лесно да не прихне от смях, длъжен беше да си признае, докато я гледаше затисната в ъгъла от ухажори в собствения си дом. Още един се бе присъединил към предишните двама. Зачуди се дали няма да започне бой.

„Тя казва, че ще те убие веднага щом убие тези двама търговци и жалкия писар — каза птицата. — Казва ми да писна в главата ти, когато кажа това“.

— Скъпи ми, скъпи родиецо! — изрече в този момент нечий гладък плътен глас до него. — Разбирам, че сте се намесили днес, за да спасите този наш гост в града от беда. Много, много добре от ваша страна.

Криспин се обърна, видя презида на сената, жена му и басанида. Плавт Боносус беше добре известен, както с личните си слабости, така и с публичното си достойнство. Сенатът бе чисто символично тяло в управлението, но за Боносус се говореше, че води делата си със стил и чувство за ред, и го знаеха като дискретен човек. Чаровната му втора жена беше непогрешимо благопристойна, още млада, но скромна и излъчваща достолепие, неприсъщо за възрастта й. За един кратък миг Криспин се запита какво ли прави тя — ако изобщо правеше нещо, — за да се утеши, докато мъжът й е навън нощем с момчета. Не можеше да си я представи отдаваща се на страсти. Ето, тя се усмихна вежливо на двамата колесничари и и двамата се поклониха, на нея и на сенатора. Леко разсеян, миг след това Скорций продължи нишката на разсъжденията си.

Пардос се отдели от мъжете около прочутите колесничари и се приближи. За половин година с него бяха настъпили промени, но тях щеше да обсъди, щом останеха насаме с бившия му чирак. Знаеше обаче, че чувството му, когато видя, че качващия се по скелето е Пардос, бе неподправена радост.

Рядкост беше да се изпита или намери нещо неподправено тук, сред сложния лабиринт от интриги в града на Валерий. И това бе една от причините все още да се опитва да живее горе на своите скелета, сред златото и цветното стъкло, и образа на света, който предстоеше да сътвори. Хубаво желание, но вече познаваше достатъчно добре и Града, и себе си, за да разбира, че това няма да стане. Сарантион не беше място, където човек можеше да намери убежище, та дори в преследване на визия. Светът тук завладяваше човек, задържаше го в своя водовъртеж. Както сега.

Той кимна почтително на Боносус и жена му и промълви:

— Разбирам, че може би имате лична причина да желаете да оправите нещата с този лекар. С удоволствие ще оставя проблема във вашите ръце, стига нашият източен приятел — и се поклони вежливо на доктора — да желае да стане така.

Басанидът, преждевременно побелял и доста скован и официален в обноските си, сведе глава.

— Аз съм удовлетворен. — Сарантийският му наистина бе много добър. — Сенаторът бе така щедър да ми предложи жилище, докато правя проучванията си тук. Ще оставя на него и на по-вещите от мен в правосъдието на Сарантион да решат как да се постъпи с онези, които убиха слугата ми.

Криспин се постара да запази невинна физиономия и кимна. Басанида явно го подкупваха и жилището беше първото, което щеше да получи. Момчето щеше да изтърпи някакво наказание, наложено от бащата, а нещастния мъртъв слуга набързо щяха да го погребат извън градските стени.

И тази нощ на гроба му щяха да се хвърлят таблички с проклятия. Скоро започваше сезонът на надпреварите в Хиподрума: хейромантите и други самозвани трафиканти на магическа сила от полусвета редяха вече клетвени заклинания срещу коне и състезатели — и защити срещу същите. На някой шарлатан можеше да платят да предизвика счупване на крак на кон фаворит, а ден след това други да му платят за защита на същото животно. За гроба на убит езичник басанид сигурно щяха да твърдят, че дори таи повече магическа сила от обикновените.

— Правосъдието ще възтържествува — заяви убедено Боносус.

— Разчитам на това — отвърна басанидът и погледна Пардос. — Ще се видим ли отново с вас? Задължен съм ви и бих искал да се отплатя за куража ви. — Скован човек, но достатъчно учтив, знаеше какво да каже.

— Отплата не е нужна. Но името ми е Пардос — отвърна младежът. — Много лесно ще ме намерите в Храма. Стига Криспин да не ме убие заради някоя тесера, поставена не на място.

— Гледай да не ги редиш под лош ъгъл — каза Криспин.

Сенаторът кривна устни в усмивка.

— Аз съм Рустем от Керакек — каза басанидът. — Тук съм, за да се срещна със западните си колеги, да споделя каквото знам и да науча каквото мога, за по-доброто лечение на пациентите ми. — Поколеба се и за първи път си позволи да се усмихне. — Пътувал съм на изток. Стори ми се, че е време да пообиколя и на запад.

— Той ще живее в една от къщите ми — обясни Плавт Боносус. — С двата кръгли прозореца, на улица Харделос. За нас ще е чест, разбира се.

Криспин изведнъж се смрази. Вятър сякаш лъхна в душата му, леден влажен въздух от полусвета, докоснал тленното сърце.

— Рустем, улица Харделос — повтори глупаво.

— Знаете ли я? — усмихна се сенаторът.

— Ами… чувал съм я. — Криспин преглътна.

„Шайрин, няма да го кажа това — чу в ума си, докато се мъчеше да надмогне внезапния си страх. Последва кратко мълчание. — Не е възможно да очакваш от мен да…“

— Къщата е приятна — говореше сенаторът. — Малка е за семейство, но е близо до стените, беше удобно, докато пътувах повече.

Криспин кимна разсеяно. И чу в главата си: „Казва да ти кажа, че иска точно сега да си представиш ръцете й, докато стоиш пред този развратен педал и прекалено моралната му жена. Представи си как пръстите й леко повдигат туниката ти отзад и нагоре, после се плъзгат обратно надолу по кожата ти, под долните дрехи. Представи си ги сега, лекичко докосват голата ти плът, възбуждат те. Казва да ти кажа, че… Шайрин! Не!“

Криспин се закашля. Усети, че се изчервява. Уж прекалено моралната жена на сенатора го изгледа с умерен интерес.

Сенаторът, с неизчерпаемия си опит в безсмислено дърдорене, продължаваше:

— Всъщност е много близо до палата Евстабий — същия, който Сараний е построил до стените. Знаете, че е обичал лова, дразнела го е дългата езда през града от Имперския прецинкт в хубавите летни утрини.

„Иска да си мислиш как те докосва точно сега, точно там, където стоиш с тях, пръстите й те галят по най-интимните места, надолу и още надолу, а жената пред тебе гледа всичко това, не може да извърне глава, устните й се разтварят, очите й се разширяват…“

— Ъъ, да! — изломоти Криспин. — Обичал е да ловува! Да!

Пардос го изгледа тъпо.

„Тя… казва, че сега можеш да усетиш на гърба си зрънцата на гърдите й. Твърди: доказателство колко е възбудена. И че по-надолу… по-надолу тя се е… Шайрин, най-категорично няма да го кажа това!“

— Тъй че Сараний често е прекарвал нощта там — продължаваше Плавт Боносус. — Водел приятели, момичета също, докато е бил по-млад, а по изгрев-слънце излизали извън стените с лъкове и копия.

„Казва, че сега пръстите й докосват твоя… твоя, ъъъ… знаеш де… под… а, гали те и… ъъ, хлъзга? Казва, че младата жена на сенатора е зяпнала с отворена уста твоя твърд набъбнал… не!“

Птичият глас преля в безмълвен писък и секна. Криспин се мъчеше да събере последните остатъци хладнокръвие и се молеше отчаяно дано никой да не е погледнал към слабините му. Шайрин! Проклетата от Джад Шайрин!

— Добре ли сте? — попита басанидът. Държеше се съвсем различно — внимателен, загрижен. Лекар. Скоро щеше да погледне надолу, помисли си отчаяно Криспин. Жената на сенатора продължаваше да го гледа втренчено. За щастие поне не беше зяпнала.

— Малко ми стана… ъ, горещо, да, нищо сериозно… сигурен съм, надявам се, ще се видим отново — заговори припряно Криспин и набързо се поклони. — Сега ще ме извините, ъъ, има един… проблем по сватбата тука… Трябва да го… обсъдя с…

— Какъв проблем? — обади се проклетият Карулус и загърби групата при Скорций.

Криспин дори не си направи труд да отговаря. Вече крачеше през стаята към дребната женичка, която още стоеше до отсрещната стена, почти скрита от трима мъже.

„Казва да ти кажа, че вече ти е вечно задължена — каза птицата, щом се приближи. — Че си герой, като онези от старо време, и че туниката ти долу май е поиздута“.

Този път той долови насмешката дори в тона на Данис: в чудатия глас, който алхимикът Зотик беше дал на всички свои пленени души, и на това свенливо момиче, убито — като всички останали — преди много време, в някоя есенна утрин, на една горска поляна в Саврадия.

Смееше му се.

Самият той можеше да се разсмее, можеше дори да се примири с неловкото положение, в което се бе озовал. Но нещо току-що се беше случило и не знаеше как да се оправи с него. По-енергично, отколкото се канеше, Криспин се провря с рамо между Пертений и шкембестия търговец — почти сигурно някой от благодетелите на Зелените — вляво от него. Те го изгледаха ядосано.

— Простете, приятели. Извинете ме. Шайрин, имаме малък проблем, ще дойдеш ли? — Хвана танцьорката за лакътя, не особено нежно, и я изведе от полукръга от мъже, които я бяха притиснали до стената

— Проблем ли? — мило възкликна Шайрин. — О, боже! Какъв?

Докато пресичаха стаята, Криспин видя, че хората го гледат. Искрено се надяваше туниката му вече да е в по-приличен вид. Шайрин се заусмихва непринудено на гостите си.

По липса на по-добра идея и с пълното съзнание, че мисли объркано, Криспин я издърпа през отворените врати към трапезарията, където се бяха задържали десетина души, и след това — към кухнята.

Спряха се на самия праг: две облечени в бяло фигури сред кухненския безпорядък и суматоха след свършилото пиршество, с оцапаните и уморени готвачи и слуги вътре. Щом ги видяха, всички млъкнаха.

— Поздравления! — каза ведро Шайрин, а Криспин усети, че е останал без думи.

— И на вас двамата — отвърна нисичкият пълен мъж със закръгленото лице, когато Криспин за първи път бе срещнал в една доста по-голяма кухня от тази, веднъж призори. Хора бяха загинали в онази нощ. Опит за покушение над живота му. Помнеше Струмозус, стиснал ножа за кълцане с дебелата дръжка, готов да го употреби срещу всеки, дръзнал да нахлуе във владението му.

Сега майстор готвачът се усмихна, стана от столчето и се приближи към тях.

— Е, удовлетворихме ли ви, уважаема?

— Знаете, че да — отвърна Шайрин. — Какво бих могла да ви предложа, за да дойдете да живеете с мен? — И също се усмихна.

Струмозус се намръщи.

— Хм. Всъщност аз се канех да ви направя подобно предложение.

Тя повдигна вежди.

— Много е претъпкано тук — каза готвачът и махна към купищата кухненски съдове, плата и хората из стаята. Домакинята и гостът го последваха до по-малка стая, склад за прибори и храна. Там имаше друга врата, извеждаща към вътрешния двор. Твърде студено беше, за да излязат. Слънцето вече се снишаваше на запад, мръкваше.

Струмозус тръшна вратата за кухнята. Изведнъж стана тихо. Криспин опря гръб на стената. Затвори за миг очи, отново ги отвори. Съжали, че не се бе сетил да си вземе чаша вино. Две имена отекваха в главата му.

Шайрин се усмихна престорено на дребничкия готвач.

— Какво ли ще си кажат хората за нас? Да не би да ми правите предложение, докато аз се опитвам да ви спечеля, мили господине?

— За кауза — отвърна сериозно готвачът. — Какво би трябвало да ви предложат Сините, за да станете тяхната Първа танцьорка?

— Аа. — Усмивката на Шайрин се стопи. Погледна Криспин, после отново готвача. Поклати глава.

— Не може да стане.

— На никаква цена? Асторгус е щедър.

— Разбирам. Надявам се, че ви плаща колкото заслужавате.

Готвачът се поколеба за миг, след което откровено назова сумата.

— Вярвам, че това, което ви предлагат Зелените, не е по-малко.

Шайрин наведе очи към пода и Криспин разбра, че е смутена. Без да срещне погледа на готвача, тя промълви само:

— Да, не е.

Намекът беше ясен, макар и неизречен. Струмозус се изчерви.

— Ами… Е, логично е. Една Първа танцьорка е по-… прочута от всеки готвач. По е видима. Различно ниво на слава.

— Но не и по-талантлива — каза Шайрин и вдигна очи. Докосна дребния мъж по ръката. — За мен въпросът не е в плащането. Има… нещо друго. — Замълча, прехапа устна и продължи: — Императрицата, когато ми прати своя парфюм, даде ясно да се разбере, че мога да го нося само докато съм Зелена. Беше точно след като Скорций ни напусна.

Последва мълчание.

— Разбирам — промълви Струмозус. — Равновесие между фракциите. Тя… Те са много умни, нали?

Криспин си помисли да каже нещо, но премълча. „Много умни“ не беше точната фраза обаче. Не се доближаваше изобщо до същината на нещата. Сигурен беше, че е било ход в стила на самата Аликсана. Императорът хранеше неприязън към проблемите с партиите — всички го знаеха. Скорций му беше казал, че това едва не му струвало трона по време на бунтовете. Но императрицата, прочута танцьорка на Сините в младостта си, щеше да се интересува от такива неща повече от всеки друг в Имперския прецинкт. И щом Сините бяха могли да заграбят най-изтъкнатия колесничар на деня, то Зелените трябваше да запазят най-прославената си танцьорка. Парфюмът — никоя друга дама в империята нямаше правото да го носи — и свързаното с него условие бяха нейното средство да се погрижи Шайрин да разбере това.

— Жалко — каза замислено дребният готвач. — Но предполагам, че е разумно. Ако човек погледне на всички ни отвисоко.

Виж, това беше съвсем вярно, помисли си Криспин.

Струмозус смени темата.

— Имаше ли някакъв повод да дойдете в кухнята?

— Да ви поздравим, разбира се — бързо отвърна Шайрин.

Готвачът запремества очи от нея към него и обратно. На Криспин все още му беше трудно да събере мислите си. Струмозус се подсмихна.

— Ще ви оставя за малко сами. Впрочем, ако наистина си търсите готвач, момчето, което приготви супата днес, още малко и ще е готов да работи сам. Казва се Кирос. С болния крак. Млад е, но е обещаващ момък, и е умен.

— Ще го запомня — отвърна с усмивка Шайрин.

Струмозус се върна в кухнята, като затвори вратата след себе си.

Шайрин се обърна към Крисп.

— Благодаря ти. Кучи син такъв.

— Нали си отмъсти — въздъхна той. — Половината гости тука ще си ме представят като някое езическо божество на плодородието, щръкнал като кол.

Тя се изсмя.

— Няма да ти навреди. Твърде много хора се боят от теб.

— Не и ти — отвърна й вяло.

Тя го погледна. Изражението й се промени.

— Какво е станало? Не изглеждаш добре. Аз наистина ли…

Крисп поклати глава.

— Не ти. Баща ти всъщност. — Пое си дъх.

— Баща ми е мъртъв — каза Шайрин.

— Зная. Но преди половин година той ми даде две имена, които според него може да ми помогнат в Сарантион. Едното беше твоето.

Тя го гледаше съсредоточено.

— И?

— Другото беше на лекар, с къщата и улицата, на която бих могъл да го намеря.

— Докторите са полезни.

Крисп отново си пое дъх.

— Шайрин… човекът, който той ми назова, току-що е пристигнал в Сарантион, тази сутрин, и му беше предложено да отседне на споменатата улица едва този следобед, преди малко, тук, в дома ти.

— О…

Настъпи тишина. И в нея и двамата чуха гласа на Данис:

„Но защо толкова трябва да ви безпокои това? Вече би трябвало да сте разбрали, че той можеше да прави такива неща“.

Вярно беше, разбира се. Знаеха го. Самата Данис беше доказателство за това. Чуваха вътрешния глас на сътворена от ръцете на алхимика птица, която бе душата на убита жена. Какво по-голямо доказателство за чародейна сила бе нужно? Но знаенето и разбирането бяха различни неща по тези граници на полусвета, а Криспин, беше съвсем сигурен, че помни как Зотик отрече, че е способен да предсказва бъдещето, когато го бе попитал. Излъгал ли беше? Възможно. Защо да е длъжен да казва истината на един ядосан майстор на мозайки, когото едва познава?

Но пък защо тогава беше дал на същия непознат птицата, която беше измайсторил първа, най-скъпата от всички на сърцето му?

Мъртвите не те оставят, помисли Криспин.

Погледна Шайрин и птицата на шията й. Неволно си спомни за жена си и осъзна, че от много време не е помислял за Иландра, никога досега не беше се случвало. Изпита неловка тъга. Главата му бе замаяна от многото вино.

— По-добре да се връщаме — каза Шайрин. — Сигурно е време за брачната процесия.

Криспин кимна.

— Добре.

Тя го докосна по ръката и отвори вратата. Минаха през кухнята и се вляха отново в празничното множество.

След малко Криспин се озова на тъмната улица, обкръжен от запалени факли, музиканти и мръсни песни, подети от войници, артисти и обичайното гъмжило зяпачи, присъединили се към шумното шествие, щом поведоха Карулус и Кася към новия им дом. Хората около него дрънчаха и хлопаха по какво ли не, пееха и викаха. Ехтеше смях. Шумът беше за добро, разбира се: плашеше и гонеше всякакви зли духове, които могат да осквернят брачното ложе. Криспин се опита да се включи в общата веселба, но не успя. Май никой не забеляза — нощта падаше и всички бяха достатъчно шумни. Той се зачуди какво ли изпитва Кася.

Целуна младоженците на входа на къщата им. Карулус беше избрал хубав квартал. Приятелят му, вече офицер с наистина висок ранг, го придърпа към себе си и Криспин го прегърна здраво. Осъзна, че и двамата не са много трезви. Когато се наведе да целуне Кася, усети в нея нещо ново и едва доловимо, а миг след това стъписан осъзна какво е — ухание: онова, което уж можеха да носят само една императрица и една танцьорка.

Кася отгада изражението му в тъмното. Стояха много близо един до друг.

— Каза, че е последен дар — прошепна му свенливо.

Можеше да го разбере. Такава си беше Шайрин. Тази нощ Кася щеше да е царствена особа. Изведнъж го обля вълна на обич към момичето.

— Джад да те обича и твоите богове да те пазят — прошепна й топло. — Не беше спасена за горест от леса.

Нямаше как да знае дали е вярно, но му се искаше да е така. Тя прехапа устна, вдигна очи към него, но не отвърна нищо, само кимна. Криспин се отдръпна. Пардос и Варгос стояха наблизо. Вече застудяваше.

Спря до Шайрин и повдигна вежда.

— Рискован дар.

Тя разбра за какво й намеква.

— Не и за една нощ — отвърна тихо. — В брачната стая. Нека бъде императрица. А той да я прегръща.

„Като тези, които прегръщат теб ли?“ — внезапно си помисли той, но го премълча. Но може би се бе изписало на лицето му, защото Шайрин рязко се обърна и се отдалечи. Криспин отиде при Пардос. Младоженците се бяха изправили на прага и слушаха шегите и веселите викове.

— Да тръгваме.

„Почакай!“ — каза птицата.

Той се обърна. Шайрин, загърната в наметало и с Дръпната над главата качулка, пристъпи към него и сложи ръка на рамото му. И каза умолително и достатъчно високо, за да се чуе:

— Моля те за една услуга. Ще придружиш ли един мой скъп приятел до дома му? Той не е съвсем… на себе си, а няма да е честно да лишаваме войниците от празненството точно сега, нали?

Криспин погледна над нея. Пертений от Евбулус. Едва се държеше на крака, хилеше се широко, нещо съвсем неприсъщо за него; и очите му се бяха оцъклили като лъскавата икона на някой светец.

„Тя казва да не се възползваш сексуално от горкия човек в това окаяно състояние“. Дори на проклетата птица май отново й беше станало смешно. Криспин стисна зъби и замълча. Карудус и Кася се прибраха, изпратени от похотливите подвиквания на музикантите и войниците.

— Не, не, не и не! — Секретарят залитна и продължи припряно: — Скъпа! Аз съм добре, н-напълно добре! Всъщност аз… ш′те ви п-ридружа с-сам до вкъщи! З-за мен е чест! В-висока чест, д-да…

Варгос, най-близо до него, успя да го задържи, преди да се е срутил върху Шайрин, с което пак доказа безукорната си форма.

Крисп въздъхна. Пертений имаше нужда от придружител, уви, а Шайрин беше права за войниците, които до един бяха порядъчно пияни също като секретаря и шумно прогласяха намерението си да продължат веселбата в чест на най-новия хилиарх в сарантийската армия.

Отпрати Варгос и Пардос към дома си и тръгна — по необходимост бавно — със секретаря към покоите на Пертений до градската резиденция на стратега. Не му се наложи да разпитва за посоките: освен че разполагаше с цяло крило на един от палатите в Имперския прецинкт, Леонт притежаваше и най-голямата къща в Сарантион. Между другото съвсем не беше близо до дома на Криспин и повечето път беше нагоре по хълма; Шайрин го знаеше, естествено. Хрумна му, че тя всъщност го беше надвила в днешните им малки стълкновения. Може би трябваше да е по-ядосан, отколкото се чувстваше. Но все още беше трогнат от жеста й с благовонието.

Погледна през рамо и се увери, че на танцьорката на Зелените няма да й липсват придружители в краткия път до дома й.

Студено беше. Не се беше сетил да си вземе наметало, разбира се, в припряното тичане да се преоблече и стигне навреме за церемонията.

— Проклет Джад! — изруга тихо.

Пертений се изкиска, залитна и за малко да падне.

— Проклет! — съгласи се секретарят и се изкикоти отново, изненадан от самия себе си. Криспин изсумтя. Сдържаните мъже ставаха много забавни, като се напият.

Хвана секретаря за лакътя и продължиха да се тътрят напред — като братовчеди, като родни братя. На моменти с крайчеца на окото си Крисп зърваше пробягващи по улиците и чезнещи бързо огнени езици. Човек винаги можеше да ги види нощем в Сарантион. Никой не го обсъждаше, след като поживееше малко в Града.

Малко по-късно, след като минаха зад Храма и завиха нагоре по широката улица, която щеше да ги отведе до жилището на секретаря, видяха напред великолепна носилка с дръпнати завески. И двамата знаеха кой, почти със сигурност, е вътре.

И двамата си замълчаха, макар че Пертений изведнъж вдиша дълбоко студения нощен въздух, изправи рамене и направи сам няколко попресилено уверени крачки, преди отново да залитне и да приеме подкрепящата ръка на Криспин. Подминаха един страж на Градската префектура и му кимнаха важно: двама подпийнали мъже, твърде късно навън по небезопасните улици, но добре облечени, подобаващо за този квартал. Видяха напред как носилката свърна в огрян от факли двор, слуги разтвориха двукрилите порти и бързо ги затвориха.

Сърпът на синята луна вече се бе извисил над къщите. Смътно бяла огнена резка сякаш пробяга по малка пресечка, вля се в по-широката улица и изчезна.

— Трябва да влезеш! — заговори Пертений от Евбулус, щом подминаха масивната каменна къща със залостената порта, където беше влязла носилката, и стигнаха до вратата му. — Шанс да поговорим. Далече от уличната тълпа, войниците. Артисти. Необразована сган.

— О, не — възпротиви се Криспин с кисела усмивка. Имаше нещо дразнещо смешно у този човек, възприел подобен тон в сегашното си състояние. — И двамата се нуждаем от сън, приятелю. — Чувстваше вече замаята от виното, а и от други неща. Неспокойството, което носеше идващата пролет. Нощ. Сватба. Сянката на миналото. Не искаше да е точно с този човек сега. Не знаеше що за човек е.

— Трябва! — настоя секретарят. — Да поговоря с теб. Моята задача. Пиша за строителствата на императора, за Храма. Твоята работа. Въпроси! Защо бик? Онези жени? На купола? Защо толкова много от… от тебе, родиецо? — В един обезпокоителен миг погледът, втренчен в него на лунната светлина, беше много прям, дори можеше да се нарече трезвен.

Криспин примига. Нещо повече имаше тук, отколкото бе очаквал — от този мъж, от този час на нощта. След дълго колебание си каза „защо пък не“, тръгна със секретаря на Леонт към вратата и влезе, щом слугата им отвори. Пертений се препъна на прага и залитна, после го поведе тежко нагоре по стълбището. Криспин чу как се затвори входната врата.

Зад тях, из нощните улици на Града, пламъци блесваха и се стапяха като всяка друга нощ. Зрими или незрими, не от свещ или огниво, необясними и загадъчни като морето, окъпано в лунна светлина, като страстите на мъжете и жените между раждането и смъртта.

5

Първото, което Гизел осъзна в мига, в който се появиха със стратега и изключително високомерната му съпруга пред императора и императрицата, беше, че ги очакват.

Не очакваха, че ще го разбере. Искаха да вярва, че импулсивното решение на Леонт да я доведе тук ги е изненадало. Очакваха от нея да действа подведена от това неразбиране, да се държи дръзко и да направи грешки. Но тя бе преживяла целия си живот в кралски двор и каквото и да си въобразяваха самонадеяните сарантийци за антите в Батиара, между нейния дворцов комплекс във Варена и Имперския прецинкт тук имаше колкото разлики, толкова и прилики.

Докато музикантът оставяше инструмента си, а императорът и малкото дворцово обкръжение се обръщаха към нея, Гизел прецени набързо алтернативите и реши да поднесе почитанията си най-официално, с пълния поклон и допирането на челото в пода. Валерий — с гладко обръснато лице, добродушно и ведро — се обърна към Леонт, а след това погледна Гизел, щом тя се изправи. Устните му колебливо се кривнаха за поздрав. Аликсана, на стол от слонова кост с нисък гръб, облечена в тъмночервено и с пищни накити, й се усмихна почти приятелски.

И тъкмо тази лекота, с която двамата приеха появата й, това добродушно посрещане, в което не им се наложи да вложат никакво вътрешно усилие, накара Гизел изведнъж да изпита страх, все едно че стените на тази стая се бяха отдръпнали, за да открият необятното студено море отвън.

Преди половин година тя бе изпратила тук един майстор с предложение за брак с този мъж. Жената, императрицата, знаеше за него. Майсторът й го беше казал. И двамата го бяха предвидили — или се бяха досетили — каза й Гай Крисп, още преди да им е заговорил. Вярваше му. Като ги гледаше сега, императорът с престорената му изненада и Аликсана със заблуждаващо радушното приемане, му вярваше безусловно.

— Простете ни, трижди въздигнати, това непредвидено натрапване — заговори отривисто Леонт. — Водя ви царствена особа, кралицата на антите. Крайно време е, по мое мнение, тя да е тук сред нас. Ако бъда обвинен за това, ще го приема.

Държеше се откровено и прямо. И следа нямаше от изтънчената походка и тон, демонстрирани в дома на танцьорката. Но все пак трябваше да знае, че това не е изненада за тях, нали? Или тя грешеше? Гизел крадешком погледна Стилиана Далейна: нищо не можеше да се отгатне по това безизразно лице.

Императорът махна небрежно и слугите притичаха да предложат места на двете жени. Стилиана леко се усмихна, с едва доловима насмешка, мина през стаята и прие чашата вино и предложения стол.

Гизел също се настани. Гледаше императрицата. И изпитваше смътен, но съвсем осезаем ужас заради глупостта, която бе допуснала преди година. Допуснала беше, че тази жена — стара, бездетна, със сигурност вече похабена и безсилна — може да бъде заменена.

Всъщност глупост не беше подходящата дума. Аликсана Сарантийска, гладка и лъскава като перла, сияеше със светлината, отразена от драгоценните накити и уловена в тъмните й очи. В тях също се долавяше насмешка, но някак много по-различна от онова, което Гизел беше видяла в жената на стратега.

— Изобщо не е натрапване, Леонт — заговори тя. Гласът й беше плътен, благ и спокоен. — Удостоихте ни с висока чест, и тримата. Виждам, че идвате от сватбено празненство. Нали ще приемете вино? Ще послушаме още малко музика и след това ще ни разкажете за сватбата, нали?

— Моля — каза най-сърдечно Валерий Втори, император на половината свят. — Смятайте се за поканени и почетни гости.

Съвършени бяха, и двамата. И Гизел взе решението си.

Пренебрегна поднесената й чаша, стана плавно от мястото си, стисна ръце пред себе си и промълви:

— Императорът и императрицата са много мили. Дотолкова, че ми позволяват ласкателната самозаблуда, че тази визита е била непредвидена. Сякаш нещо, което се случва във великия Сарантион, може да се изплъзне незабелязано от всевиждащите им очи. Дълбоко съм благодарна за тази учтивост.

Забеляза как слабият престарял канцелар Гесий, който се топлеше до камината, изведнъж се умисли. Имаше само още петима други гости, разкошно облечени и обръснати мъже, плюс плешивия дебел музикант. Леонт, кой знае защо, изглеждаше раздразнен, макар че тъкмо той трябваше да е предупредил Валерий, че идват. Стилиана отново се усмихваше зад чашата вино и многобройните пръстени по ръката си.

Валерий и Аликсана се изсмяха високо. И двамата.

— Ето, че си получихме урока — каза императорът и се потърка по гладката брадичка. — Като хитруващи деца, хванати от възпитателя си. Родиас е по-стар от Сарантион, Западът е бил държава много преди Изтока, а кралицата на антите, дъщеря на крал, преди самата тя да властва от свое име, вероятно винаги е била наясно с дворцовите практики.

— Ти си умна и красива, дете — каза Аликсана. — Може би точно като дъщерята, която бих искала да имам.

Гизел си пое дъх. Всичко това не можеше да е искрено, разбира се, но жената пред нея току-що бе привлякла вниманието към възрастите им, към своето бездетие и външността на Гизел.

— Дъщерите рядко са желани в един двор — промълви тя, умът й работеше трескаво. — В повечето случаи ние сме само инструмент за династичен брак. В други отношения само усложняваме нещата, освен ако няма и синове, с които наследяването да стане по-гладко. — Щом Аликсана можеше да е пряма, тя също можеше. Не можеше да отрече възбудата, която я бе обзела: преживяла беше тук близо половин година, затворена като насекомо в тракезийски кехлибар. Това, което правеше сега, можеше да завърши със смърт, но разбираше, че си струва да поеме риска.

Забеляза, че този път Гесий леко й се усмихна. Усещаше преценяващия му поглед.

— Разбира се, ние сме в течение на домашните ви затруднения — заговори Валерий. — Всъщност цяла зима обмисляме възможни начини за тяхното преодоляване.

Едва ли имаше смисъл да не реагира на това, наистина.

— Цяла зима ние правехме същото — отвърна тихо Гизел. — Може би щеше да е по-уместно да го правим заедно? Всъщност приехме поканата да дойдем тук точно за това.

— Нима? Така ли е наистина? — намеси се един мъж, облечен в пищно извезана тъмнозелена коприна. — По мое мнение нашата покана и един имперски кораб спасиха живота ви, кралице на антите. — Властният му тон не бе особено приемлив в тази компания. Главният официарий на Сарантион направи кратка пауза и продължи: — В историята на вашето племе има много диващина все пак.

Това Гизел изобщо не можеше да приеме. Пак ли великият Изток и пропадналият Запад? Бляскавите сарантийски наследници на Родиас и дивите варвари от северните лесове? Не. Не и тук. Гизел се обърна, изгледа го и отвърна много хладно:

— Донякъде — да. Ние сме войнствен, завоевателен народ. Разбира се, наследяването на властта тук, в Сарантион, става много по-цивилизовано. Без никаква смърт при смяна на императори, нали?

Даваше си сметка какво говори. Последва кратко мълчание. Не й убягнаха бързо разменените погледи, извърнати след това към Стилиана Далейна, която седеше малко зад императрицата. Самата Гизел се постара да не погледне натам.

Канцеларът се окашля сухо, прикрил устата си с шепа. Музикантът, много припряно и с видимо облекчение, се поклони и излезе с инструмента си. Никой не му обърна ни най-малко внимание. Суровият поглед на Гизел не се откъсна от главенстващия имперските служби.

Императорът заговори — бавно и замислено:

— Кралицата, разбира се, е права, Фаустин. Всъщност дори възкачването на чичо ми бе съпроводено с известно насилие. Скъпият баща на Стилиана беше убит.

Дотук с хитрините. Този човек нямаше да пропусне и един нюанс, без да го обърне в своя полза, прецени Гизел. Впрочем, можеше да го разбере: баща й беше същият навремето. Това й вдъхваше известна увереност, макар сърцето й да биеше учестено. Тези хора бяха опасно проницателни, коварни, но и тя самата бе дъщеря на такъв човек. Може би самата тя беше такава? Нищо нямаше да им попречи да я убият и навярно щяха да го направят. Но не можеха да я лишат от гордостта и от всичко, което бе наследила. Съзнаваше обаче една горчива ирония: защитаваше своя народ срещу обвинението, че е кръвожаден и варварски, след като сама се бе оказала набелязана жертва на убийство — в свято, божие място.

— Времената на промяна рядко минават без щети — отрони тихо канцеларът първите си думи. Гласът му бе тънък като папирус и много ясен.

— Същото трябва да се каже и за войната — отвърна рязко Гизел. Нямаше да позволи тази вечер да се превърне във философска беседа. Дошла беше тук не просто за да спаси живота си, каквото и да си мислеха или говореха някои.

— Несъмнено. — Аликсана кимна замислено. — Един човек изгаря и умира, или загиват хиляди и хиляди. Правим своя избор, нали?

„Един човек изгаря и умира“. Този път Гизел погледна бързо към Стилиана. Нищо не можа да улови на лицето й. Знаеше историята. Всички я знаеха. Сарантийски огън на улицата, призори.

Валерий клатеше глава.

— Избор. Да, скъпа. Но той не е своеволен, ако имаме доблест. Служим на бога. Така, както го разбираме.

— Така е, ваше величество — заяви отривисто Леонт и думите се врязаха като острие на меч в изкусително мекия глас на императора. — Войната в името на Джад не е като други войни. — Извърна отново очи към Гизел. — А и не може да се каже, че нашествията са нещо неприсъщо за антите.

Не можеше, разбира се. Самата тя го беше намекнала. Народът й бе завладял Батиарския полуостров, опустошил беше Родиас, опожарил го беше. А това правеше идеята за военно нахлуване трудно оборима, нито пък имаше право да моли за милост. Само че тя не правеше това. Опитваше се да насочи всичко това към истината, която знаеше: ако нахлуеха като нашественици — дори този снажен златокос пълководец да успееше в началото, — нямаше да устоят. Изобщо нямаше да устоят срещу антите, с инициите по границите и след като Басания отвореше друг фронт, след като там осъзнаеха последиците от възстановяването на една велика империя. Не, възвръщането на Родиас бе възможно само по един начин. И средството беше тя, в своята младост, с живота си, който можеше да свърши с отрова в чашата вино или с безмълвно забито острие в сърцето й.

Толкова тясна и крива пътека й оставаше, по която да се опита да тръгне. Леонт, великолепният и благочестив войник, който я гледаше сега, бе този, който щеше да донесе разруха на страната й, ако императорът му дадеше благословията си. „В името на Джад“. Правеше ли това мъртвите по-малко мъртви? Можеше да ги запита точно това. Но този въпрос едва ли беше важен сега.

— Защо не разговаряхте с мен досега? — отново се обърна тя към Валерий, мъжа със спокойното и благодушно лице, когото бе поканила да се ожени за нея. Мъчеше се да надвие внезапно обзелата я паника. Все още й беше трудно да срещне очите на Аликсана, въпреки че точно тя се държеше най-добросърдечно от всички. „Нищо тук не е каквото изглежда“, продължаваше да си напомня Гизел. Ако изобщо съществуваше някаква истина, в която да може да се вкопчи, тя беше това.

— Бяхме в преговори с узурпаторите — отвърна с жестока откровеност Валерий. „Използва честността за инструмент“.

— Аха — промълви тя, стараеше се да прикрие смущението си, доколкото можеше. — Нима? Колко… благоразумно.

Валерий сви рамене.

— Съвсем очевиден курс. Беше зима. Не е сезон за военни походи, но куриерите вървят. Глупаво би било да не се постараем да научим колкото може повече за тях. А те естествено щяха да научат, ако ви бяхме приели тук официално. Затова и не го направихме. Но се разпоредихме да ви наблюдават, да ви пазят цялата зима от възможни убийци. Трябва да сте в течение на това. Имат тук шпиони — както имахте и вие.

Последното го пренебрегна.

— Нямаше да разберат, ако се бяхме срещнали като сега. — Сърцето й продължаваше да бие учестено.

— Допуснахме, че щяхте да откажете всякакъв друг прием, освен като гостуваща кралица — каза кротко императрицата. — Което си беше — и е — ваше право.

Гизел поклати глава.

— Редно ли е да настоявам за церемония, когато умират хора?

— Всички го правим. Нищо друго не ни остава в такива времена, нали? — каза Валерий.

Гизел го погледна в очите. Изведнъж си помисли за хейромантите, за уморените свещеници и за един стар алхимик, извън стените на града. Ритуали и молитви, докато вдигаха могилата на мъртвите.

— Трябва да знаете — продължи с все така спокоен тон императорът, — че Юдрик от Варена, който сега се титулува „регент“, предложи да ни се закълне във васал на вярност и — това е ново — да започне да плаща официално данък два пъти годишно. Освен това ни покани да назначим в двора му съветници, военни, както и религиозни.

Доста важни подробности. Гизел затвори очи. „Трябва да знаете“. Не го беше знаела, разбира се. Беше се озовала на половин свят от трона си и бе прекарала цяла зима в очакване да я посрещнат в двореца, да получи своята роля, да оправдае бягството си. Значи Юдрик беше спечелил. Винаги си беше мислила, че ще спечели.

— Условията му бяха предвидими — продължи императорът. — Да го признаем за крал и да му поднесем само една смърт.

Тя отвори очи и го погледна отново, без да мигне. Това й беше позната територия, по-позната, отколкото може би си мислеха. В отечеството й бяха правили облози дали ще умре преди зимата. Опитали се бяха да я убият в храма. Двама души, които бе обичала, загинаха там заради нея.

Беше дъщеря на баща си, така че вирна брадичка и отвърна пламенно:

— Нима, ваше величество? Сарантийски огън? Или само един нож за мен в нощта? Нищожна цена, с която да се плати вековечна слава, нали? Васална клетва! Данък, съветници? Религиозни и военни? Слава на Великия Джад! Поети ще възпеят величието на това дело за бъдните поколения. Как бихте могли да откажете такава слава?

Последва тягостна тишина. Изражението на Валерий се промени съвсем леко, но взряна в сивите му очи, Гизел разбра страха, който този човек бе способен да всели у хората. Чуваше пращенето на огъня в това мъчително безмълвие.

Съвсем предвидимо първа се осмели да проговори Аликсана.

— Надвиха те, любими — закачливо подхвърли тя. — Прекалено умна е за теб. Сега разбирам защо не искаш да ме изоставиш и да се ожениш за нея, или дори да й устроиш подобаващ прием в двореца.

Някой издаде задавен звук. Гизел преглътна с усилие.

Валерий се извърна към жена си.

Не каза нищо, но изражението му отново се промени. Излъчваше някаква странна интимност. И след миг Аликсана бе тази, която леко се изчерви и наведе очи.

— Разбирам — промълви тя. — Всъщност не бях си помислила… — Погали с пръсти колието на шията си. — Това… не беше необходимо — добави със сведен поглед. — Не съм чак толкова крехка. Господарю мой.

Гизел нямаше представа какво означава всичко това. Подозираше, че никой от присъстващите няма представа. Съвсем интимни неща, споделени публично. Запремества очи от нея към него… й разбра. Със сигурност.

Нещата не бяха такива, за каквито ги беше взела.

Не я бяха канили до тази нощ в Имперския прецинкт не заради преговорите с узурпаторите във Варена или поради други някакви строги изисквания на дворцовия протокол, а защото император Валерий бе искал да спести на своята жена младото излъчване на Гизел и онова, което — съвсем формално — значеше или можеше да значи то.

Всички знаеха, че има начин да се опрости това възвръщане на родната люлка на империята. Не само тя го беше разбрала и бе изпратила един майстор на дълъг път дотук с лично послание. Логиката, здравият разум на този брак беше непоклатима. А съпругът се беше наложил над владетеля. Удивително.

А това означаваше, че ако тази нишка на мисълта й беше вярна, тази нощ я бяха допуснали тук само защото… защото точно сега се взимаше друго решение.

Пролетта идваше. Вече беше дошла всъщност. Гизел вдиша дълбоко.

— Нападате ни, нали?

Валерий Сарантийски извърна очи от съпругата си и погледна отново Гизел. Изражението му бе станало като на духовник, замислено и съсредоточено.

— Всъщност да. Във ваше име и в божието. Вярвам, че ще одобрите?

Всъщност не я молеше, разбира се. Просто го заявяваше. И не само на нея. Гизел чу, долови почти осезаемо вълната, преминала през раздвижилите се неспокойно стоящи и седящи хора. Ноздрите на стратега чак се раздуха като на състезателен кон, чул тръбния сигнал за старт. Допускал го беше. Беше го очаквал, но не го беше знаел. Досега. Моментът бе избран така, че да изглежда сякаш Валерий току-що е решил импулсивно, на мига, по настроение, заради нейната поява тук. Или може би цялата тази вечер с музика сред най-близки приятели в навечерието на пролетта бе нагласена така, че да се стигне до това „мигновено“ решение, без никой друг да знае, дори съпругата му. Човек, който дърпаше скрити струни, който караше другите да танцуват според неговите нужди. Или да умират.

Тя извърна очи към Аликсана и откри, че нетрепващият й поглед очаква нейния. Взряна в дълбините им, Гизел си представи какво могат да причинят тези тъмни очи на мъж или на някои жени. И нещо друго разбра, съвсем неочаквано: колкото и невероятно да беше, тук в нейно лице тя имаше съюзница, която също искаше да ги отклони от това нашествие и всичко, което предвещаваше то. Не че изглеждаше важно за нея.

— Императорът трябва да бъде поздравен — намеси се гласът на трета жена. Тонът на Стилиана беше хладен като нощта отвън. — Изглежда, неговите данъчни служители са били по-усърдни, отколкото твърдят слуховете. В края на краищата истинско чудо е, за бога и за неговия наместник на земята, че в съкровищницата са натрупани достатъчно средства за завоевателна война.

Последва тягостна тишина. Стилиана Далейна трябваше да има изключителна самоувереност, та при сегашното си положение да говори така в това обкръжение. Но защо пък да я няма, с нейното потекло и брак не й липсваха поводи за самочувствие, нали?

Валерий се извърна и изгледа Стилиана с добродушна насмешка.

— Един император получава толкова подкрепа, колкото си е заслужил, е казал Сараний. Не знам какво говори това за мен или за служителите ми, но винаги има начини да се финансира една война. Възнамеряваме тази година да съкратим заплащането на източната армия. Няма смисъл да се подкупва Басания за мир и да се плаща на войници, за да го пазят.

Леонт го погледна стъписано и се покашля.

— Това решено ли е, ваше величество? — Явно не бяха потърсили мнението му.

— Финансов въпрос, стратег. Желаем да се срещнем утре с вас, за да обсъдим възможността да се предложи на войниците земя на изток, на която да се заселят. Обсъждали сме го това в миналото, а канцеларът сега предлага да го направим.

Леонт беше твърде опитен, за да издаде изненадата си.

— Разбира се, ваше величество. Ще бъда тук призори. Макар да съжалявам, че се оказах лъжец заради нещо, което казах днес следобед на сватбеното празненство. Повиших младоженеца и го назначих на изток. Сега той губи не само повишението на заплатата си, но и целия си приход.

Валерий сви рамене.

— Преназначи го. Вземи го с теб на запад. Дреболия, разбира се.

Леонт поклати глава.

— Вероятно. Но никога не взимам във военна кампания мъже, току-що сключили брак.

— Похвално, Леонт — намеси се императрицата. — Но съм сигурна, че можеш да направиш едно изключение.

— Лошо е за армията, сияйна господарке.

— Както и неотстъпчивостта — вметна собствената му жена от мястото си до императрицата и остави чашата си на масата. — Наистина, скъпи. Ти очевидно смяташ, че човекът е способен. Назначи го в личния си щаб, плащай му сам като на останалите, прати го на изток от Евбулус за твой наблюдател за година — или докато не решиш, че вече е в реда на нещата да го повикаш на запад и да го убият във война.

Рязката откровеност в думите и тона на тази жена, помисли си Гизел, докато местеше поглед от лице на лице, със сигурност трябваше да подразни събраните тук мъже. Но бързо премисли, след като погледна императрицата. Вероятно бяха свикнали с подобни неща — за разлика от собствения й двор, където дръзкото говорене на жена можеше да доведе до смъртно наказание.

От друга страна, Гизел беше властвала във Варена, от свое име. За разлика от жените тук. А това беше важно. Поставяше я много над тях. Сякаш за да го омаловажи, Стилиана Далейна заговори отново:

— Простете ми тази дързост, височайши господа. Често прекалявам със склонността си да казвам каквото мисля. — Никакво разкаяние нямаше в тона й обаче.

— Черта от баща ти — отвърна тихо императорът. — Не е… непременно порок.

„Не е“, помисли Гизел. Стаята й се стори натежала от пластове минало, настояще и онова, което предстои. Сложно заплетено кълбо от нюанси, подмолни, едва доловими и настойчиви.

Стилиана се изправи и направи изящен реверанс.

— Благодаря, ваше величество. Ще помоля за вашето и на императрицата разрешение да се оттегля. След като ще се обсъждат въпроси за война и политика, редно е да напусна.

Беше права, разбира се. Никой не проговори, за да я разубеди. Леонт я придружи до вратата и щом тя излезе, погледна императора и се усмихна.

Гизел беше чула, че двамата се познавали още преди първият Валерий да седне на трона. Леонт трябваше да е бил много млад тогава.

— Скъпи господарю — заговори стратегът, неспособен да скрие вълнението в гласа си, — може ли да помоля всички присъстващи да бъдат предупредени, че тази информация все още не бива да излиза оттук? Бих могъл да се възползвам от предимството във времето.

— О, скъпи ми Леонт — каза императрицата, — те със сигурност са се подготвяли много преди това дете да избяга от трона си. Попитай я, ако наистина е необходимо.

Гизел пренебрегна лекото предизвикателство с „детето“ и „избягала“, забеляза, че Валерий я гледа, и чак сега осъзна, че всъщност той още очаква отговора на въпроса, който й беше задал. „Вярвам, че ще одобрите?“

Формална учтивост, помисли си тя. Явно държеше на тези неща. Струваше си да се знае. Този мъж на Златния трон сигурно винаги държеше да е вежлив. Макар и да правеше точно това, което сам е решил, и да съзнаваше последствията, които щяха да понесат другите.

— Дали одобрявам? Разбира се, ваше величество — излъга тя. — Иначе защо пътувах до Сарантион?

И се поклони, най-вече за да прикрие лицето си и онова, което щеше да се прочете в очите й. Вместо тази изящна, огряна от светилници дворцова стая виждаше отново гробната могила, спомняше си гражданската война и глада, мъчителните последици от чумата. Скърбеше неутешимо, че няма край себе си дори една-единствена жива душа, на която да може да се довери. Почти съжаляваше, че не беше умряла във Варена, вместо да чува този въпрос, зададен й тук, докато стои съвсем сама в тази чужда земя, където отговорът й — лъжлив или не — нямаше никаква тежест, нито смисъл на света.

— Наистина… не се… чувствам… добре — каза Пертений от Евбулус.

Намираха се в скромна стая на горния етаж в дома на секретаря. Пертений лежеше проснат върху тъмнозелен диван; с едната ръка на очите, другата — на корема. Криспин стоеше до малкия прозорец и гледаше към пустата улица. Звездите бяха изгрели, духаше вятър. В камината пращеше огън. На едно бюро между дивана и прозореца лежаха купчини документи, книги, прибори за писане, хартии с различен цвят и текстура.

Между тях бяха разпръснати — Криспин го забеляза още с влизането си в стаята — собствените му ранни скици за купола и стените на Великия храм.

Беше се учудил как са се озовали тук, но след това си спомни, че секретарят на Леонт е също така официалният историк на строителните проекти на Валерий и описването на неговия труд бе част от тази задача.

„Защо бик?“ — беше попитал Пертений, докато едва стоеше на краката си вън на улицата, пред вратата на къщата. „Защо толкова много от теб на купола?“

Коварни въпроси, и двата. Криспин, който не изпитваше гореща симпатия към суховатия секретар, влезе и се качи с него по стълбите. Предизвикан? Заинтригуван? Или и двете? Най-вероятно загуба на време, реши накрая, и погледна към излегналия се Пертений.

— От многото вино е — отвърна сдържано. — Особено ако човек обикновено не пие.

— Не пия — каза Пертений и помълча. — Тя те харесва, знаеш ли? Повече от мен.

Криспин пак извърна глава от прозореца. Пертений беше отворил очи и го гледаше. И погледът, и тонът му бяха съвсем неутрални: историк, отбелязващ факт, не обзет от неприязън съперник.

Не можеше да го подведе. Не и за това. Той поклати глава.

— Шайрин ли? Да, харесва ме. Като връзка с баща й. Не и за нещо друго. — Всъщност не беше много сигурен доколко е вярно, но смяташе, че в повечето случаи е. „Представи си как пръстите й леко повдигат туниката ти отзад и нагоре, после се плъзгат обратно надолу по кожата ти…“ Криспин отново рязко тръсна глава, този път по съвсем друга причина. — Да ви кажа ли какво мисля?

Пертений зачака. Човек, свикнал да слуша, посветен в много тайни — жилка в характера не по-малко, отколкото професионална черта. Наистина не изглеждаше добре.

Криспин изведнъж съжали, че е влязъл тук. Не искаше да води този разговор. С досада и леко раздразнен, че са го вкарали в това положение — или може би сам се бе вкарал — заговори:

— Мисля, че на Шайрин й е омръзнало да я обсаждат мъже всеки път, щом излезе навън. Прави живота й труден, въпреки че някои жени сигурно си въобразяват, че го желаят.

Пертений кимна бавно, с натежала глава. Затвори очи и с усилие ги отвори отново.

— Смъртните търсят слава — заговори дълбокомислено. — Без да съзнават какво значи това. Тя се нуждае от покровител. Някой, който да ги държи настрана.

Във всичко това имаше истина, разбира се. Криспин реши да премълчи, че един секретар и хронист едва ли ще е достатъчно сдържащ фактор като признат любовник, за да й осигури тази защита. Вместо това промърмори, за да спечели време:

— Знаете, че някои поръчват любовни заклинания от хейромантите.

Пертений направи кисела физиономия.

— Пфу! Магия. Това е нечестиво.

— А и не действа — добави Криспин.

— Вие знаете това? — попита мъжът на дивана. За миг очите му станаха съвсем бистри.

Осъзнал изведнъж, че трябва да внимава, Криспин отвърна:

— Клириците ни учат, че не действа, приятелю. — И отново изпитал раздразнение, добави: — Все едно, случайно да сте виждали Шайрин да обикаля по улиците преди разсъмване против волята и желанието си с разплетена коса, привлечена от магията на някой мъж, чакащ пред отворената си врата?

— О, Джад! — простена чувствено Пертений. Пиянство и страст, ужасна смес.

Криспин сдържа усмивката си. Погледна отново през леко открехнатия прозорец. Въздухът беше хладен. Улицата долу бе пуста и тиха. Реши да си тръгне и помисли дали да помоли за придружители. Не беше особено безопасно да прекоси човек нощем Града, а и домът му не беше близо.

— Няма да е зле да поспите. Можем да поговорим друг…

— Знаете ли, че в Саврадия боготворят бик? — внезапно попита Пертений. — Има го в „История на Родийските войни“ на Метрактес.

Криспин отново изпита смътна тревога. Съжалението му, че е влязъл тук, се усили.

— Помня го Метрактес — отвърна той небрежно. — Караха ме да го запаметявам като дете. Ужасна скука.

Пертений изглеждаше обиден.

— Едва ли, родиецо! Чудесен историк. Модел за моите истории.

— Моля да ме извините — бързо отвърна Криспин. — Той е, хм, обемист, безспорно.

— Изчерпателен — каза Пертений и отново затвори очи. Ръката му се върна върху тях. — Ще мине ли това изобщо? — простена жално.

— На заранта — увери го Криспин. — Със спане. Почти нищо друго не може да се направи.

— Ще ми бъде ли лошо?

— Възможно е. Искате ли да постоите на прозореца?

— Не мога да стана. Кажете ми за бика.

Криспин си пое дъх. Очите на Пертений отново се бяха отворили, гледаха го.

— Нищо няма за казване. И всичко. Как обяснява човек такива неща? Ако думите го правеха, нямаше да съм майстор на мозайки. Той е като сръндака и зайците, и птиците и рибата, и лисиците и житото в нивите. Исках да сътворя всичко това на моя купол. Имате тук скиците, секретарю, можете да видите замисъла. Джад е създал и света на животните, както е създал смъртния човек. Този свят е между стени и стени, на запад и изток, под ръката и окото божие.

Всичко това беше истина. И не беше истината.

Пертений направи вяло знака на слънчевия диск. Видимо се бореше да остане буден.

— Направи го много голям.

— Те са големи — отвърна Криспин, мъчеше се да прикрие раздразнението си.

— Аха! Виждал си ги, нали? И Родиас също е горе. „Моя купол“, каза. А дали е благочестиво? Дали е… подходящо за храм?

Криспин беше с гръб към прозореца, облегнат на перваза. Тъкмо се канеше да отвърне, или да се опита поне, но разбра, че вече не е нужно. Секретарят беше заспал на зеления диван, още със сандалите и бялото облекло на сватбен гост.

Вдиша дълбоко. Изпита истинско облекчение. Време беше да си тръгне, с придружител или не, преди Пертений да се събуди и да почне да му задава нови смущаващи въпроси. „Безвреден е“, беше го уверила Шайрин в деня на първата им среща. Криспин не се беше съгласил. И все още не беше убеден. Тръгна към вратата. Щеше да прати горе някой от слугите да се погрижи за господаря си.

Ако не беше видял нахвърляните бележки по собствените си скици на масата, щеше да излезе. Но изкушението се оказа неустоимо. Спря и погледна спящия. Устата на Пертений се беше отворила. Криспин се наведе над скиците.

Пертений — трябваше да е той — бе изписал многобройни, трудно разгадаеми бележки върху щрихите му за купола и стенните декорации. Почеркът беше разкривен, почти нечетлив. Бяха си негови бележки, предназначени за него самия — не си струваше да се занимава с тях. Нищо поверително не можеше да има в такива наброски.

Криспин се изправи, за да си тръгне. И в този миг очите му се спряха на друга страница, полускрита под една от рисунките, изписана със същия почерк, но много по-грижливо, елегантно дори, и този път той успя да разчете думите.

„Един от служителите на главния официарий ми разкри (мъж, чието име тук не може да бъде упоменато, за да не бъде изложен на опасност животът му), че за императрицата, останала все толкова покварена, колкото беше и в младостта си, се знае, че карала някои от по-младите екскубитори да бъдат довеждани в баните й сутрин от някои нейни дами, подбрани, разбира се, заради развратния им морал. Тия мъже тя посреща най-разюздано, гола и безсрамна, както когато се сношаваше с животни на сцената, и кара да им събличат войнишките дрехи“.

Криспин усети, че му е трудно да диша.

Много предпазливо, след като се озърна отново към дивана, издърпа леко листа и продължи да чете. Не вярваше на очите си.

„С тези мъже тя се съвкупява с неутолима сласт, понякога с по двама наведнъж, и я използват като улична проститутка в собствената й баня, докато другите жени се галят една друга и ги окуражават с похотливи и сладострастни стонове. Едно добродетелно момиче, каза ми много тайно служителят, било отровено от императрицата затова, че дръзнало да каже, че тези деяния са неблагочестиви. Тялото й така и не било намерено. Тази неописуемо скверна уличница, която сега е наша императрица, винаги принуждава святите мъже да я чакат пред баните й заран, докато войниците бъдат изведени през тайна вътрешна врата. След това поздравява духовниците полугола, с миризмата на похот още по тялото й, и така скверни сутрешните молитви към Святия Джад“.

Криспин преглътна с мъка. Вените на слепоочията му пулсираха. Озърна се през рамо към спящия. Пертений вече хъркаше. Изглеждаше болнав, сив и безпомощен. Криспин усети, че ръцете му треперят. Листът захрущя в ръката му и той го пусна. Изпитваше гняв и страх, а под тези две чувства, като глух барабанен тътен — усилващ се ужас. Имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

Знаеше, че трябва да се махне. Трябваше да се махне оттук. Но в съвършено оформените фрази на това сквернословие, в тази отрова имаше сила, която го накара — въпреки волята му, все едно че бе обсебен от някаква тъмна магия — да издърпа нова страница.

„Когато тракезийският селяк, извършил скверно убийство, за да постави на трона неукия си роднина, накрая по свое право го зае, макар и не под селското си име (което изостави в напразно усилие да махне от себе си миризмата на тор от нивите), започна все по-открито да върши среднощните си ритуали с демони и черни духове. Като пренебрегваше отчаяните вопли на своите клирици и избиваше безскрупулно всеки, който не пожелаваше да замълчи, Петрус от Тракезия, Императорът на нощта, превърна седемте двореца на Имперския прецинкт в нечестиви места на дивашки оргии, кръв и черна магия. След това, в злостен фарс на благочестива набожност, заяви намерение да построи огромен нов Храм на бога. Привлече за това си деяние зли и безбожни хора — най-вече чужденци — да го планират и украсят, понеже знаеше, че те не ще се опълчат на пъклените му цели. Мнозина в Града по това време с право вярваха, че тракезиецът лично извършва ритуали на човешки жертвоприношения нощем в още недовършения Храм, където били допускани само доверените му и посветени съмишленици. Императрицата пък, оплискана с кръвта на невинни жертви, казват, танцувала за него на светлината на запалени свещи в подигравка към светостта на Джад. След това, гола и пред очите на императора и другите, блудницата взимала незапалена свещ от олтара, както правела в младостта си на сцената, лягала на пода пред похотливите погледи на всички и…“

Криспин смачка хартиите и ги пусна на масата. Стигаше му. До гуша му беше дошло. Вече бе готов да повърне. Този мазен, толкова дискретен и нищо не пропускащ от погледа си секретар на стратега, този официален хронист на войните от управлението на Валерий и на строителните му проекти, с почетното си място в Имперския прецинкт, беше бълвал в тази стая натрупаната си мръсотия, жлъч и омраза.

Зачуди се дали тези думи изобщо са предназначени да ги чете някой. И кога? Щяха ли хората да им повярват? Можеха ли след години да внушат впечатление за истина у онези, които така и нямаше да са познавали хората, за които се отнасяха тези отвратителни слова? Възможно ли беше?

Хрумна му, че само да излезе оттук с подбрана пачка от тези листове в ръката, Пертений от Евбулус ще изпадне в немилост и ще го пратят в изгнание.

Или — напълно възможно — щяха да го екзекутират. Смърт, която щеше да падне на името му. Все пак в ума му се задържа мисълта да го направи, докато стоеше над отрупаната маса задъхан и си представяше тези страници зацапани на пурпурни петна със злостната си омраза, и слушаше хъркането на спящия и пращенето на огъня, и далечните смътни звуци на нощния град.

Спомни си Валерий в онази първа нощ, застанал под внушителния купол, сътворен от Артибасос. Учтивата добронамереност, изписана на интелигентното лице на императора, докато търпеливо наблюдаваше как Криспин опознава с очи и ръце повърхността, която му поверяваха, за да вгради в нея изкуството си.

Спомни си Аликсана в покоите й. Златна роза на масичката. Символ на ужасно крехката красота. Преходността на всичко. „Направи ми нещо, което ще устои на времето“, беше му казала.

Мозайка: копнеж по вечното. Осъзнал беше, че тя разбира това. И още тогава беше разбрал, че тази жена по някакъв начин ще остане винаги с него. Беше малко преди същият този мъж, който спеше сега със зяпнала уста на дивана си, да почука и да влезе с дар от Стилиана Далейна.

Криспин помнеше — и сега го осъзна по съвсем различен начин — поглъщащия поглед, с който Пертений беше обгърнал малката, разкошна, огряна от пламъците на огъня стая на Аликсана, и израза в очите му, когато бе видял императрицата с разпусната коса и като че ли насаме с Криспин в късната нощ. „Неописуемо скверната уличница, която сега е наша императрица“.

Взе внезапно решение и излезе от стаята.

Бързо слезе по стълбите. Слугата дремеше на столче под железен стенен свещник. Събуди се рязко, щом чу стъпките му, и скочи на крака.

— Господарят ти заспа с дрехите — подхвърли му Криспин. — Погрижи се за него.

Отключи външната врата и излезе. След онова, което бе прочел на светлината на огъня, студеният въздух и тъмнината ни най-малко не го притесниха. Спря посред улицата, погледна нагоре, видя звездите: така далечни, така откъснати от тленния живот, никой не можеше да ги привлече. Прие с благодарност студения полъх на лицето си и го потърка с ръце, сякаш за да се пречисти.

Изведнъж много, много му се прииска да си е у дома. Не в къщата, която му бяха дали тук, а на половин свят разстояние. Отвъд Тракезия и Саврадия, отвъд черните лесове и пусти пространства, отново във Варена. Прииска му се да е с Марциниан, при майка си, с другите приятели, толкова пренебрегвани през последните две години, сред спокойния уют на неща, познати от цял живот.

Лъжливо убежище беше това. Знаеше го още докато мисълта се оформяше. Варена сега се беше превърнала в клоака много повече от Сарантион, място на убийства и гражданско насилие, на черни интриги в двореца: без дори възможността за избавление, на която можеше да разчита тук, горе под купола на Храма.

Всъщност човек нямаше къде да се скрие от онова, което, изглежда, представляваше светът, освен ако не реши да се направи на Свят шут и да избяга някъде в пустинята или да се качи на самотна скала. А и в голямата схема на нещата… той вдиша отново дълбоко студения нощен въздух… как можеше да се съпоставят тези ужасни злословия, това мръсно безчестие на един вгорчен от живота драскач… със смъртта на деца? Не можеше. Изобщо.

Хрумна му, че човек понякога не стига сам до изводи за своя живот, той просто… открива, че вече ги е направил. Нямаше да избяга от всичко това, нямаше да пусне косата си до раменете и дрипавите му дрехи да завонят от непрана пот и изпражнения сред пустинята, а кожата му да се покрие с мехури и да изгори. Човек живее в света. Човек търси и най-малката благодат, която може да се открие в него, както и да определя тези неща, и приема, че творението на Джад — или на Лудан, зубира, или на която и да е друга почитана сила — не е място, където смъртните мъже и жени ще намерят безметежен покой. Може би съществуваха други светове — някои проповядваха това, — по-добри от този, светове, където вечното блаженство и хармония са възможни, но той не живееше и никога нямаше да живее в такъв свят.

И докато си мислеше всичко това, Криспин се обърна и погледна малко по-нататък по улицата, и видя огряната от факли стена на огромната къща, съседна на дома на Пертений, с двора с високата порта, в който преди малко бяха внесли изящна носилка. Портата бе отворена и пред нея под звездната светлина стоеше слугиня, загърната плътно в наметало срещу студа, държеше в едната си ръка свещ и гледаше право към него.

Жената видя, че я е забелязал. Без думи вдигна свещта и му махна с другата ръка към разтворената порта.

Криспин, без дори да се усети, че го прави, съвсем неволно беше заобиколил, за да се озове от другата страна. С гръб към мрачно подканящата светлина, отново стоеше съвсем неподвижен насред улицата, но вече всичко се бе променило, всичко бе напълно променено от зейналия вход. Вляво от него, над внушителните фасади от камък и тухли на къщите, се издигаше окъпаният от звездна светлина купол, ясна и ведра извивка над всичките тези нащърбени, тленни черти и ръбове, презряла ги в своята красота.

Но сътворена от смъртен. От Артибасос, един от тези, които живееха тук долу, сред тази убийствена плетеница на човешки връзки и влияния: жена, деца, приятели, покровители и врагове, сред гняв и безразличие, горчилка, слепота и смърт.

Криспин усети, че вятърът се е усилил, представи си слабичкото слугинче, прикрило с шепа свещта при отворената порта зад него. Представи си как се приближава до нея, подминава, прекрачва през онзи праг. Усети как се е разтуптяло сърцето му. „Не съм готов за това“, помисли си, ала знаеше, че в едно отношение това просто не е истина и че в друго — никога няма да е готов за онова, което го чакаше зад портата, тъй че мисълта бе напразна. Но също тъй разбираше, сам в звездната нощ на Сарантион, че му е нужно да прекрачи онзи праг.

Нуждата имаше много лица и страстта бе едно от тях. Нащърбените черти на тленността. Врата, която в края на краищата му бе поднесъл животът. И той се обърна.

Слугинята все още беше там, чакаше. Задачата й бе да чака. Никакви свръхестествени огньове не припламваха, нито пробягваха вече по нощната улица. Никакви човешки гласове не стигаха до него, вик на страж или песен на нощен скитник, или на пияни привърженици на фракция от някоя далечна кръчма, песен отекнала над покривите.

На красиво оформената каменна стена на голямата къща имаше четири факли, поставени на равни интервали в железните халки. Звездите отгоре грееха ярки, морето сега бе зад него, далечно почти колкото тях. Жената на прага беше много млада, още момиче, с боязън в очите.

Подаде му свещта и без да проговори, отново махна с ръка навътре, към неосветените стълби. Той си пое дъх, усети съпротива някъде дълбоко в себе си и припозна отчасти тази надигнала се против течението на мига вълна: гнева на нравствеността. Мрак и смътна, поднесена пред очите му светлина.

Взе пламъчето от хладните пръсти на момичето и тръгна нагоре по витото стълбище.

Нямаше никакво осветление, само пламъчето в ръката му мяташе треперливи сенки по стената. Стигна до горната площадка, огледа се и видя сияние — оранж и порфир, жълто и стопено злато — през леко открехната врата на стая по коридора. Остана замръзнал за миг, след това духна свещта и я остави: на мраморна маса със сини жилки, с железни крака като лъвски лапи. Продължи по коридора с мисълта за звездите и студения вятър навън, за жена си, когато издъхваше и преди това, а после — за нощта предната есен, когато една жена го чакаше в стаята му преди разсъмване, с нож в ръка.

И ето, че стигна до вратата й в този тъмен дом, отвори я с рамо, влезе, видя светилници, тлеещ червен огън, широко легло. Облегна се на вратата, притвори я с тялото си. Сърцето му блъскаше в гърдите, устата му бе пресъхнала. Тя се обърна: стоеше до прозорец с изглед към вътрешен двор.

Дългата й светлозлатиста коса бе разпусната, всички накити бяха свалени. Беше облечена в роба от най-бяла коприна, облекло на невяста за брачната нощ. Ирония? Необходимост?

Очите му се замъглиха от предчувствие и желание, щом я видя, дъхът му заизлиза накъсано. Боеше се от тази жена и почти я мразеше, и чувстваше, че може да умре тази нощ, ако не я има.

Срещна го в средата на стаята. Не се беше усетил, че е пристъпил напред, времето се движеше накъсано, като в трескав сън. И двамата мълчаха. Той видя за миг страстното синьо на очите й, но след това тя внезапно изви главата си назад като вълк или куче в израз на покорство. И тогава, преди да е успял да реагира, да откликне, да се опита поне да разбере, тя вдигна отново главата си със синята жар на очите и пое устата му със своята, както го бе направила веднъж, преди половин година.

Този път го захапа, силно. Криспин изруга тихо, вкусил собствената си кръв. Тя се засмя, понечи да се отдръпне. Той отново изруга, възбуден неописуемо, опиянен, задържа я за златния водопад на косата, притегли я към себе си. И щом се целунаха този път, видя, че е затворила очи, устните й бяха разтворени, гърлото й пулсираше, лицето й на мигащите пламъци на огъня беше бяло като робата й, като знаме на поражение.

Но поражение нямаше. Никога досега не бе познавал любовна игра като битка — всяка целувка, докосване, събиране, извивка назад за отчаян дъх и нова схватка на враждебни сили, отчаяния порив на другия, примесен с гняв и страх, че никога няма да се откопчиш, че няма да можеш да се удържиш. Предизвикваше го без усилие, доближаване, допир, отдръпване, връщане, извитата наново шия в краткия миг на покорно отдаване — шия дълга и гъвкава, кожата — гладка, ухаеща и млада в нощта — и той усети внезапен, стъписващ прилив на нежност, преплетен с ярост и страст. Но тогава тя отново вдигна глава, с блеснали очи, устата — широко отворена, а ръцете й се впиха в гърба му, щом се целунаха. А след това вдигна ръката му, много бързо, изви я и я захапа.

Работеше с мозайка, със стъкло, тесери и светлина. Ръцете бяха животът му. Изръмжа нещо несвързано, вдигна я от пода, понесе я към високото легло с балдахина. Постоя така за миг, притиснал я до гърдите си, след това я пусна. Тя го погледна, очите й се промениха, уловили светлината. Робата й беше разкъсана на едното рамо. Той го беше направил. Видя в полумрака извивката на гръдта й и треперливата светлина на огъня, заиграла по нея.

— Сигурен ли си? — промълви тя.

Криспин примига.

— Какво?

Щеше да запомни тази усмивка, всичко, което тя означаваше, което говореше за Стилиана. Тя промълви — иронично, уверено, но горчиво като пепел от отдавна изтляло огнище:

— Сигурен ли си, че не желаеш императрица или кралица, родиецо?

Остана за миг без думи, докато я гледаше отгоре, дъхът му беше секнал, все едно в гърдите му се беше забила рибарска кука. Усети, че ръцете му треперят.

— Много сигурен — прошепна хрипливо и издърпа бялата риза над главата си. Тя остана да лежи неподвижна за миг, после вдигна ръка и един дълъг пръст пробяга по тялото му, леко, бавно, една-единствена права линия, илюзия за простота, за ред в света. Ала не му убягна, че и тя едва успява да се сдържи, и това само усили страстта му.

„Много сигурен“. Самата истина и в същото време — безнадеждна лъжа. Та къде можеше да се намери сигурност в света, в който живееха? Чистата права линия, очертана от пръста й, не беше движението на техния живот. Все едно, каза си той. Поне тази нощ.

Остави въпросите и терзанията да се смъкнат като ненужна дреха. Надвеси се над нея и тя го поведе в себе си силно, а след това дългите й гъвкави ръце и дългите й крака се увиха около тялото му, пръстите се впиха в косата му и заиграха по гърба му, устата й зашепна в ухото му, отново и отново, бързо и настойчиво, докато и нейният дъх стана накъсан и жаден, точно като неговия. Знаеше, че трябва да я боли, но чу хрипливия й стон едва когато тялото й се изви нагоре в своя дъга, над всичките нащърбени тленни черти и ръбове.

Видя сълзи, замръзнали като диаманти по скулите й, и разбра — разбра, — че макар и погълната като догаряща свещ от желанието, отвътре тя кипеше от гняв заради разкритата си слабост, заради това, че бе издала дълго таените дълбини на страстта. Помисли си, че може да го убие сега, също толкова лесно, колкото и да го целуне отново. Не беше пристан тази жена, тази стая, не беше никакво убежище, а само цел, към която така неистово се беше стремил и която не можеше по никакъв начин да отрече: горчиво-пламенното, сложно заплетено кълбо от пориви и човешка потребност тук долу, под съвършения купол и звездите.

— Нямаш страх от високите места, доколкото мога да преценя.

Лежаха един до друг. Кичур от златната й коса — на лицето му, леко гъделичкане. Едната й ръка на бедрото му. Лицето й беше извърнато и той виждаше само профила й; беше се взрял в тавана. Там имаше мозайка, видя Криспин, и внезапно си спомни Сироес, който я бе сътворил, чиито ръце бяха прекършени от същата тази жена, заради провала му.

— Страх от височини? Щеше да е пречка в работата ми. Защо?

— Ще излезеш през прозореца. Той може да се върне скоро, със слугите си. Слез по стената и през двора, до другия край, при улицата. Има дърво, по което да се качиш до върха на външната стена.

— Веднага ли да си тръгвам?

Тя извърна глава. Криспин видя, че устата й е леко кривната.

— Надявам се, че не. Макар че може да се наложи да побързаш, ако много се забавим.

— Той… ще влезе ли тук?

Тя поклати глава.

— Едва ли.

— Хора умират заради такива „едва ли“.

Тя се засмя.

— Вярно. И той ще се почувства принуден да те убие, поне така мисля.

Това малко го изненада. Кой знае защо, беше заключил, че тези двамата — стратегът и аристократичният му трофей — имат еднакви разбирания за верността. Онази слугиня със свещта, всеки можеше да я види на улицата пред разтворената порта…

Не каза нищо.

— Плаша ли те?

Криспин извърна лице към нея. Нямаше смисъл да се преструва. Кимна.

— Да, но със себе си, не заради съпруга ти. — Тя задържа за миг погледа му, след това неочаквано извърна очи. Той промълви: — Съжалявам, че не мога да те обичам повече.

— Обич? Тривиално чувство — отвърна тя някак много бързо. — Нищо общо няма с това.

Той поклати глава.

— Приятелството започва с него, ако не и желанието.

Стилиана отново се обърна към него.

— По-добра приятелка бях, отколкото можеш да разбереш. От самото начало. Все пак ти казах да не се привързваш към работата си на онзи купол.

Казала го беше, без да го обясни. Отвори уста, но тя вдигна пръст и го опря на устните му.

— Без въпроси. Но го помни.

— Невъзможно. Да не се привържа.

Тя сви рамене.

— Аха. Е, добре. Безпомощна съм пред невъзможностите, разбира се.

Тялото й внезапно потръпна от хладния въздух: кожата и още беше влажна от любовната игра. Криспин стана и отиде до изтляващия огън, нахвърля цепеници и разрови жарта. Отне му няколко мига, докато го разпали. Когато се изправи, гол и затоплен, видя, че се е подпряла на лакът; гледаше го с откровен, преценяващ поглед.

Той се върна до леглото, застана до него и я загледа. Лежеше без преструвка и свян, гола и незагърната, и го остави да обходи с очи извивките и линиите на тялото й, дъгата на бедро и гръд, нежните скули. И той усети отново събуждането на страстта, неустоимо като прилив.

Погледът й пробяга надолу и усмивката й стана по-широка. И когато заговори, гласът й отново бе хриплив:

— Наистина се надявах да не ти се наложи да потърсиш бързо двора и дървото. — Едната й ръка се пресегна, погали го по члена, тя го привлече към леглото и го вкара в себе си.

И този път, в по-бавен и по-заплетен танц, му показа — както му бе предложила преди половин година — как обича Леонт да използва възглавница, а той откри нещо за себе си, поддаде се за кратко на илюзии за нежност. Малко по-късно в един момент се улови, че й прави нещо, което си бе позволявал да прави досега само за Иландра, и си помисли, докато усещаше ръцете й вкопчени в косата си, докато слушаше как шепне поток от несвързани думи сякаш против волята си, заставена от непреодолимото желание, че човек може да изпитва тъга от загуба, от нечия липса, от това, че го няма покрова на любовта, но не може да остане вечно погълнат и унищожен от скръбта, като в изгаряща негаснеща мълния. Животът, сам по себе си и за себе си, не беше измяна.

Знаеше, че някой вече се бе опитвал да му го каже.

Звукът, който тя издаде този път, бе по-силен, щом си пое дъх — сякаш от болка или все едно се бореше да надвие нещо. Придърпа го и отново го вкара в себе си, стиснала очи, ръцете й го привлякоха, след това бързо обърна и двамата и го яхна — яздеше го все по-силно и по-силно, властно, с лъснало от капките пот тяло на пламъците на огъня. Той се пресегна и докосна гърдите й, изрече името й веднъж: в съпротива, но покорен от неизбежността, също като нея допреди миг. Стисна бедрата й и я остави да поведе и двамата в дивата езда, а накрая чу вика й, отвори очи и видя как тялото й отново се изви в дъга, видя изопнатата над ребрата й кожа, щом тя се огъна над него като лък. По страните й отново имаше сълзи, но този път той се пресегна, бавно я притегли към себе си и ги зацелува, а тя му позволи.

И точно тогава, докато лежеше върху него задъхана, докато сплетените им тела още трепереха, с разпиляната й над двамата златна коса, Стилиана прошепна нечакано, злокобно тихо в сетнешните му спомени за този миг:

— Ще нахлуят в страната ти по-късно тази пролет. Все още никой не знае. Обявено беше на някои от нас тази нощ в двореца. Някои събития ще се случат скоро. Няма да кажа, че съжалявам. Нещо веднъж е направено, оттам следва всичко останало. Но помни тази стая, родиецо. Каквото и да стане. Каквото и да направя.

Объркан и все още със замаян ум, със страха като острие на нож в сърцето му, той успя да промълви само:

— Родиецо? Само това? Все още?

Тя лежеше върху него, вече съвсем неподвижно. Усещаше равните удари на сърцето й.

— Родиецо — повтори тя тихо, след разсъдливо мълчание. — Това съм, което направиха от мен. Не се заблуждавай.

„Защо плачеше тогава?“ — искаше му се да я попита, но го премълча. Щеше да запомни и тези думи, до една, и изопнатата дъга на тялото й, и горчивите сълзи на издалия се копнеж. Но в последвалата тишина чуха как входната врата долу тежко се затвори и отекна.

Стилиана леко се отмести. И без да вижда лицето й, Криспин знаеше, че се усмихва отново, с онази лукава, иронична усмивка.

— Добър съпруг. Винаги ме предупреждава, когато се връща у дома.

Криспин се взря в нея. Тя му отвърна с широко отворени, все така насмешливи очи.

— О, боже. Наистина. Нима си мислиш, че Леонт иска да убива хора по нощите? Тук някъде трябва да има нож. Държиш ли да се биеш с него, за честта ми?

Значи все пак имаше споразумение между тях. Някакво. Тези двамата изобщо не ги разбираше. Криспин изведнъж се почувства уморен, с натежала глава и уплашен:

„Нещо веднъж е направено“. Но долу се беше затръшнала врата, не му оставаше пространство да подреди нещата. Смъкна се тежко от леглото, започна да се облича. Тя го наблюдаваше спокойно, пригладила гънките на чаршафите около себе си, разпиляла коса на възглавницата. Видя я как смъкна разкъсаната си дреха на пода, без изобщо да мисли да я крие.

Той оправи туниката и колана си, коленичи и бързо навърза сандалите. Когато се изправи, я погледна за миг. Огънят отново беше изтлял, свещите — догорели. Голото й тяло бе целомъдрено покрито под ленените завивки. Седеше подпряна на възглавниците, неподвижна, попиваше погледа му и се отзоваваше на него. И Криспин изведнъж осъзна, че във всичко това има дързост и непокорство, и разбра колко е млада и колко е лесно да се забрави това.

— Не се заблуждавай — каза й. — В усилията си да държиш нас, другите, под властта си. Ти си много повече от всичките ти планове накуп. — Всъщност не беше сигурен какво означава това.

Тя поклати нетърпеливо глава.

— Всичко това е без значение. Аз съм само инструмент.

Криспин се намръщи.

— Предния път ми каза, че си трофей. Тази нощ — инструмент. Какво още трябва да науча? — Но докато я гледаше, усети в себе си странна, съвсем неочаквана болка.

Тя отвори уста да отвърне, но замълча. Крисп разбра, че е изненадана. После чу стъпки отвън в коридора.

— Криспин — промълви тя и посочи прозореца. — Върви. Моля те.

Чак след като пресече каменния двор, мина покрай фонтана и стигна ниската клонеста маслина в ъгъла, той осъзна, че е изрекла името му.

Изкатери се по дървото и на върха на стената спря. Полурезенът на бялата луна вече се беше издигнал високо. Криспин седеше на каменната стена над тъмната пуста улица и си спомняше за Зотик, за момчето, което беше някога, прехвърлило се от един такъв зид на дърво. Момчето, а после — мъжът. Помисли си за Линон, можеше почти да чуе язвителния й коментар на случилото се току-що. А може би грешеше: може би тя щеше да разбере, че тук властват сили много по-сложни от елементарното желание.

После се засмя, тихо и някак тъжно. Защото и това бе погрешно: нищо елементарно нямаше в желанието. Вдигна очи и видя силует, очертан на прозореца, през който се беше измъкнал преди малко. Леонт. Прозорецът беше затворен, пердетата в спалнята на Стилиана — спуснати. Остана да седи на стената, без да помръдва.

А после вдигна поглед и видя извисения над къщите купол. Куполът на Артибасос, на императора, на Джад. Неговият? А долу пробяга светлина, едва доловима с крайчеца на окото — един от онези тайнствени, неведоми пламъци, така присъщи за нощта на Сарантион, появи се на улицата и изчезна като сън, като човешки живот или спомен за него. Какво ли оставаше след това, зачуди се Криспин.

„Ще нахлуят в страната ти по-късно тази пролет“.

Не се прибра у дома. Далече беше домът му. Скочи от стената и тръгна нагоре по дългата тъмна и тясна уличка. Уличница му подвикна от сенките, гласът й — като песен в нощта. Той продължи напред и нагоре. Улицата го изведе на широкия площад пред портите на Имперския прецинкт, фасадата на Храма се падаше вдясно. При портика имаше стражи, през цялата нощ. Познаха го, щом приближи, кимнаха, отвориха едното крило на масивната врата. Вътре имаше светлина. Достатъчно, за да работи.

6

Същият час на нощта, същият вятър. Другаде някъде в Града четирима мъже вървяха под грейналата бяла луна.

Никога не беше съвсем безопасно в Сарантион, щом паднеше нощта, но група от четирима можеше да се чувства сравнително сигурно. Двама от мъжете носеха тежки тояги. Крачеха в студа, забавяни от неравния калдъръм, изпитото вино и болния крак на единия. Най-старият, нисичък и въздебел, се беше загърнал в тежко наметало до брадичката и изругаваше всеки път, щом вятърът се усилеше и затъркаляше боклуци по улицата.

Имаше и жени навън, присвити по входните ниши за подслон, тъй като бяха твърде оскъдно облечени — заради естеството на занаята си. Повечето се мотаеха с просяците край топлината на хлебарниците.

По едно време един от по-младите в групата се обади, че искал да се позадържи, но нисичкият с наметалото изръмжа люта ругатня и продължиха напред. Една жена — момиче по-скоро — ги последва малко по-натам, след това спря, сама насред улицата, преди да се върне на топло. Когато се обърна, видя огромна носилка на раменете на осмина носачи — не обичайните шестима; идваше откъм пресечката и след това пое надолу по улицата. Момичето беше достатъчно благоразумно, за да не извика след благородника. Ако такива като него искаха жена, щяха да си я изберат сами. А пък като повикаха някоя иззад завеските на носилката, нямаше никаква гаранция за безопасността й. Богатите си имаха своите правила в тези неща, както и във всичко друго.

Нито един от четиримата мъже не беше трезвен. Домакинята ги беше почерпила с вино в края на сватбеното празненство, а и току-що бяха излезли от една шумна кръчма, където най-старият ги беше почерпил с още няколко кани.

Ходенето щеше да е дълго, но Кирос нямаше нищо против. Струмозус се беше държал изумително сърдечно в таверната, щедро и словоохотливо описваше най-вкусните рецепти за змиорка и сърнешко, най-подобаващия брачен съюз на сос и основно блюдо според кулинарния трактат на Аспалий отпреди четиристотин години. Така че Кирос и другите разбраха колко доволен е майсторът им от развоя на нещата през изтеклия ден.

Или поне беше доволен, докато не се озоваха отново навън и не си дадоха сметка колко студено е вече и колко късно, а ги чакаше дълъг път по ветровитите улици до палатата на Сините.

Кирос, бездруго свикнал със студа, беше твърде въодушевен, за да се притеснява: съчетанието от успешно миналото пиршество, многото вино, разпалващите жар в сърцето му образи на домакинята им — ароматът й, усмивката, ласкавите й думи за неговата работа в кухнята — а след това и ведрото добродушие и щедрост на Струмозус в таверната, всичко това изпълваше сърцето му с ликуване. Наистина бе един много хубав ден, реши той. Съжаляваше само, че не е поет, за да може да вложи тези смътни чувства в подредени слова.

Някъде пред тях се чу трополене и неколцина млади мъже се изсипаха от ниската врата на някаква таверна. Доста тъмно беше, за да се види добре: ако се окажеха Зелени, можеше да е опасно, като се имаше предвид наближаващият състезателен сезон и усилващото се очакване. Наложеше ли се да бягат, Кирос щеше да има проблем. Четиримата се стегнаха и се събраха по-близо един до друг.

Ненужно, както се оказа. Пияната компания тръгна надолу към крайбрежната улица, двама-трима се опитваха да подхванат маршова песен. Не бяха Зелени, а войници, заминаващи от Града. Кирос си пое облекчено дъх.

Погледна през рамо… и така се оказа единственият, видял носилката в тъмното зад тях.

Нищо не каза; продължи мълчаливо с другите. Засмя се малко насила на тъпата подигравка на Расик за подпийналите войници — един от тях тъкмо беше спрял и повръщаше на прага на някакъв дюкян. Щом завиха на ъгъла, Кирос отново погледна назад. Носилката също зави на ъгъла, без да изостава. Беше много голяма. Носеха я осем мъже. Завесите бяха спуснати.

Кирос изпита смътна тревога. Носилките нощем не бяха нещо чак толкова необичайно — богатите често ги използваха, особено в студено време. Но тази се движеше прекалено точно с тяхната скорост и вървеше точно където отиваха те. Когато ги последва косо през площада, около централния фонтан и след това нагоре по стръмната улица от другата страна, Кирос се покашля и докосна Струмозус по рамото.

— Мисля… — почна той и майстор готвачът се обърна към него. Кирос преглътна. — Май ни преследват.

Другите трима спряха и погледнаха назад. Носилката спря, облечените в черно носачи замръзнаха безмълвни на място. Улицата беше пуста. Затворени врати, спуснати кепенци на дюкяните, само четирима мъже, скупчени един до друг, патрицианска носилка със спуснати завеси, тишина и нищо друго.

Бялата луна бе увиснала над бронзовия купол на малък параклис. Някъде отдалече доехтя внезапен груб смях. Друг градски хан, гостите му напускаха. После и този звук заглъхна.

В тишината тримата млади мъже чуха как Струмозус от Амория въздъхна тежко, после изруга — тихо, но много напрегнато.

— Стойте тук — каза им. И тръгна назад към носилката.

— Мамка му — прошепна Расик. Всъщност не можеше да се измисли нещо по на място.

Мълчаха и гледаха след дребничкия си майстор. Струмозус се приближи до носилката. Никой от носачите не помръдна, нито проговори. Главният готвач спря до спуснатите завеси от едната страна. Като че ли говореше, но не можеха да го чуят, нито някакъв отговор отвътре. Кирос видя как завеската леко потрепна и се отмести настрани. Представа нямаше кой е вътре, мъж или жена, или повече от едно лице. Носилката беше достатъчно голяма за това. Знаеше обаче, че го е страх.

— Мамка му — повтори Расик.

— Мамка му — отекна и гласът на Мергий.

— Млъкнете — сопна се Кирос, нещо съвсем неприсъщо за него.

Струмозус като че ли заговори пак, после заслуша. След това скръсти ръце и каза още нещо. След малко завесата се спусна и миг след това носилката се обърна и пое обратно през площада. Струмозус остана на място, загледан след нея, докато не се скри оттатък фонтана, след което се върна при тримата младежи. Кирос забеляза, че е обезпокоен, но не посмя да задава въпроси.

— Какво стана? — попита Расик, явно непритесняван от подобни задръжки.

Струмозус все едно не го чу. Тръгна и тримата го последваха. Никой не каза нищо повече, дори бъбривият Расик. Стигнаха до двора на палатата без повече премеждия, пазачите ги познаха отдалече и ги пуснаха.

— Лека ви нощ — каза Струмозус на тримата при входа на спалното. И се отдалечи.

Расик и Мергий се качиха по стълбите и влязоха, но Кирос се задържа при портика. Видя, че майсторът им не продължи към стаите си, а мина през двора и продължи към кухните. След малко в прозорците замъждука светлина. Кирос понечи да отиде, но се отказа. Прекалено нахално щеше да е. Вдиша за последно студения въздух и влезе след другите. Легна си. Дълго не заспа. Един хубав ден и нощта след него по някакъв неведом начин се бяха променили в нещо друго.

В кухнята Струмозус от Амория с няколко пестеливи и точни движения запали светилниците, сложи дърва в огъня и си наля вино. Смеси го грижливо с вода, после взе един нож, заточи го и ритмично закълца на ситно зеленчуци. Счупи две яйца, добави зеленчука, морска сол и щипка от скъпия източен пипер. Разбърка сместа в малка очукана купа — имаше си я от много години и си я използваше само той. Нагря един тиган на скарата върху огъня, сипна вътре зехтин и си направи един хубав омлет, като го преметна няколко пъти във въздуха, по навик. Остави тигана на каменната маса и си избра от рафта широка чиния, на бели и сини шарки. Прехвърли в нея набързо стъкмената си творба, украси я с венцелистчета и листа мента, а после се спря за миг да оцени ефекта. „Готвач, който е нехаен към собственото си ядене, ще стане нехаен и за храната на другите“, често повтаряше на помощниците си.

Изобщо не беше гладен, но беше притеснен и трябваше да поготви, а като си направил хубаво блюдо, цяло престъпление беше според неговото си тълкуване за сътворения от Джад свят, да не му се насладиш. Седна на един висок стол до работния плот в центъра на стаята и започна да яде; изпи виното, напълни отново чашата, загледан в светлината на бялата луна на двора. Помислил си беше, че Кирос може би ще дойде тук, и нямаше нищо против да му прави компания, но на момчето — все още — му липсваше увереност, нищо, че беше схватливо.

Предложили му бяха работа и бе отказал. Всъщност две такива предложения за деня. Първото от младата танцьорка, а после и в тъмното, преди малко. Не бяха проблем и двете, сами по себе си. Често се случваше. Той беше известен, много хора желаеха да им служи, някои имаха и нужните пари, за да му платят. Но беше щастлив тук, със Сините. Не беше аристократична кухня, но беше важна и тук имаше възможността да играе роля в променянето на възгледи за собственото си изкуство и страст. Казали му бяха, че Зелените вече си търсели майстор готвач и това чак го развесели.

Но лицето, което му направи предложение от носилката, беше съвсем друга работа. Беше човек, когото познаваше много добре, и спомените — за собственото му почтително принудено мълчание за някои неща преди време — се бяха върнали. „Миналото не ни оставя, докато не умрем — написал бе отдавна Протониад, — а след това ние се превръщаме в спомените на други, докато те не умрат. За повечето хора само това остава след тях. Боговете са направили да е така“.

Самите стари богове вече почти бяха забравени. А колко ли живи души помнеха Протониад от Тракезия? Как оставяше име човек?

Струмозус въздъхна, бавно огледа познатата си, обична кухня: всяко ъгълче бе премислено, наместено, навсякъде цареше ред и красота. „Нещо ще става скоро“, помисли си внезапно дребничкият майстор готвач, сам сред кръга светилници. Смятал беше, че знае какво е — не се беше притеснявал да споделя предвижданията си. Война на запад: кой мислещ човек можеше да не забележи признаците?

Ала понякога мисленето и наблюдението не се оказваха верните ключове. Понякога заключените врати се отваряха от нещо вътре в кръвта, в душата, в съня.

Не беше вече толкова сигурен какво предстои. Но знаеше, че щом Лизип Калисиеца отново е в Сарантион и се движи из него в носилката си в тъмното, кръвта и сънят ще са част от това предстоящо.

„Спомените на други, докато те не умрат“.

Не се боеше за себе си, но си помисли дали все пак не трябва да се бои.

Време беше да си ляга. А не искаше. Най-сетне задряма, на стола, клюмнал на масата до чинията и чашата, с глава, отпусната на сгънатите му ръце. Светилниците бавно догаряха и тъмнината се връщаше.

В лоното на същата тази нощ, първата им брачна нощ, с вятъра — тъй пронизителен отвън, че сякаш богът бе задържал пролетта от своя свят, мъж и жена пиеха греяно вино край огъня.

Жената седеше на широк, покрит с възглавници стол без гръб, а мъжът — на пода, отпуснал глава на бедрото й. Гледаха пламъците в мълчание, присъщо за нея, но необичайно за него. Оставили бяха зад себе си един много дълъг ден. Едната й ръка лежеше леко отпусната на рамото му. И двамата помнеха други пламъци, други места; неловкост някаква се бе възцарила около и между тях, навярно от съзнаването за близостта на другата стая — и ложето — зад арката с мънистена завеска.

Най-сетне той проговори:

— Не си слагала това ухание досега, нали? Обикновено не носиш парфюми. Нали?

Тя поклати глава, но се сети, че не може да я види, и промълви:

— Не. — И добави, след кратко колебание: — На Шайрин е. Тя настоя да си го сложа за тази нощ.

Той вдигна глава и я погледна с широко отворени очи.

— Неин? Тогава… това е парфюмът на императрицата?

Кася кимна.

— Каза ми, че тази нощ трябва да се чувствам като царствена особа. — Усмихна се плахо. — Мисля, че е безопасно. Освен ако не си поканил гости.

Гостите им ги бяха оставили преди доста време на входната врата, тръгнаха си с мръсните шеги и нестроен войнишки хор на една особено неприлична песен.

Карулус, току-що повишен в хилиарх на Втори конен Калисийски, се изсмя късо и замълча.

— Не мога да си представя, че ще искам някой друг да е с мен — каза после. И след това: — А на теб не ти трябва парфюмът на Аликсана, за да си царицата тук.

Кася направи кисела физиономия, присъща й от миналото, у дома. Наистина бавно се отърсваше от някои свои черти.

— Голям ласкател сте, съпруже. Действаше ли това на момичетата в кръчмите?

Самата тя доскоро бе такова кръчмарско момиче.

Той поклати глава, все така сериозен, напрегнат.

— Не съм го казвал никога. Никога досега не съм имал съпруга.

Изражението й се промени, но той отново се беше загледал в огъня и не можа да го види. Тя се вгледа в него. Нейният войник, съпругът й. Едър мъж, черна коса, широки рамене, здрави ръце, космати гърди. И внезапно с изненада осъзна, че той се бои за нея, да не я нарани или обиди.

И нещо се сви в душата на Кася тогава, под танцуващата светлина на огъня. Някога, далече на север, в живота й имаше едно езерце. Често ходеше там сама. Еримицу: умничката. Твърде рязка, надменна. Преди мора. А после — есенният път и майка й, застанала сред капещите листа и загледана как я отвеждат, вързана на синджира с другите момичета.

Боговете на Севера, на онези голи и ветровити места, или Джад, или зубирът на юг, в Елшовия лес — някой или нещо я беше довело до тази стая. Тук като че ли най-сетне имаше подслон. Огън, стени. Мъж, който седеше смълчан на пода в нозете й. Най-сетне място, далече от вятъра.

Беше дар. Сърцето й се стегна още по-силно, щом наведе очи. Дар. Ръката й на свой ред се стегна на рамото му, после се вдигна и го погали по косата.

— Знаеш ли… Вече си имаш съпруга. Няма ли да я отнесеш до леглото?

— О, Джад! — отвърна той и дъхът му излезе припряно, сякаш дълго време го беше таил.

А тя се засмя искрено. Нов дар.

Мардох от Първи пехотен Аморийски, призован със стотнята си на север от граничните земи в Деаполис — никой от офицерите не можеше да каже със сигурност защо, въпреки че всеки си имаше предположения — бе почти убеден, че се е натровил от яденето в някоя от каупоните, които бяха навестили тази нощ. Скапан късмет. Първата му отпуска в Града след половин година в армията на императора, а му се гадеше като на басанидско псе и старата служба му се смееха.

Неколцина от другите го бяха изчакали първите два пъти, когато се принуди да спре и да избълва червата си на входа на един дюкян, а после и той не помнеше къде, но на третия път, когато бавно се съвзе, изправи се неуверено — бършеше олигавената си брадичка и трепереше на вятъра, от който можеше да ти замръзне задникът — откри, че кучите му синове са продължили без него. Вслуша се, чу пеещи гласове някъде напред и тръгна да ги настигне.

А и в добавка към ужасно разстроените си вътрешности съвсем не беше трезвен. Пеенето скоро заглъхна, а представа си нямаше къде се намира. Реши да тръгне надолу. Все щеше да излезе на пристанището — бездруго нали натам отиваха — и да намери или друга кръчма, или хана им, или някое момиче. Бялата луна трябваше да е на изток, което му даде посока. Вече не му беше и толкова зле, слава на пресветлия Хеладик, вечния войнишки приятел.

Беше студено обаче и слизането му се стори по-дълго, а уличките — по-криви, отколкото докато идваха насам вечерта. А и се оказа някак странно трудно да върви в една и съща посока. И все му се привиждаха онези злокобни пламъци — появят се и изчезнат. Човек уж не биваше да говори и да си мисли за тях, но го стряскаха ужасно. Направо го караха да подскача. Мардох продължи да върви и да ругае сърдито.

Така че когато някаква носилка, която нито беше видял, нито чул, спря до него и рязък благороднически глас отвътре попита дали един добронамерен гражданин би могъл да помогне на храбър войник на империята, Мардох с най-голяма радост прие.

Успя криво-ляво да отдаде чест по войнишки и се качи вътре. Настани се непохватно на отрупаната с меки възглавнички седалка и изведнъж усети собствената си противна воня. Мъжът вътре беше по-едър и от носачите, смайващо едър, огромен направо. Щом спуснаха завеската, стана много тъмно и имаше някаква сладникава миризма, парфюм някакъв, от който стомахът на Мардох се накани отново да се разбунтува.

— Към пристанището си се запътил, предполагам? — попита патрицият.

— Иска ли питане — изсумтя Мардох. — Че къде другаде може да си позволи курве един войник? Да ме прощава негово благородие.

— Гледай да си предпазлив с жените там — каза мъжът. Гласът му беше спокоен, някак странно писклив и много ясен.

— Всички го казват това. — Мардох сви рамене. Тук вътре беше топло, възглавничките на седалката бяха изумително меки. Още малко и щеше да заспи. В тъмното не можеше да различи лицето на другия, открояваше се само туловището му.

— Мъдри са, щом го казват. Чаша вино?

Два дни по-късно, на строевия преглед на Първи Аморийски в Деаполис, Мардох от Сарника щеше да се окаже един от тримата липсващи войници и рутинно щяха да го обявят за дезертьор. Случваше се често с младите войничета от провинциите, когато се озоват в Града, подложени на всевъзможните му изкушения. Разбира се, всички ги предупреждаваха, преди да ги пуснат в отпуск. Заловените можеше да ги ослепят или осакатят за дезертьорство, според решението на офицерите им. При първо нарушение и доброволно връщане можеше да им се размине само с бой с камшици. Но с усилващите се слухове за война и трескавото строителство в доковете в Деаполис и от другата страна на пролива, отвъд гористите островчета, войниците знаеха, че онези, които не се върнат сами, може да ги чака много по-тежко наказание. Във военно време убиваха за дезертьорство.

След още ден-два слуховете започнаха да стават по-подробни — и по-страшни. Говореше се, че източната армия губи половината си възнаграждение. После някой чул, че щели да го загубят цялото. Някаква работа с подаряване на земя, за компенсация. Земеделска земя на границата на пустинята? На никого не му се стори забавно. Разправяха, че се канели да го предложат на тези, които решат да останат в Изтока. Останалите тръгваха на война — със същите кораби, които сковаваха някак прекалено набързо за вкуса на един пехотинец. Затова значи ги бяха привикали в Деаполис. Да отплават на дългия път на запад, далече от родния край, до Батиара, да се бият с антите или с инициите — онези диви безбожни племена, дето ядат изпечената плът на враговете си и пият горещата им кръв, или разпорват коремите на войниците, или ги изнасилват, преди да ги скопят, да ги одерат живи и да ги накачат по дъбовете за косата.

Двама от липсващите войници щяха да се върнат в стотнята на втория ден, пребледнели и умърлушени, от зле по-зле след пиянски гуляй. Щяха да си понесат камшиците, но лекарите на частта щяха да ги оправят, както си му беше редът, с вино в раните и в гърлата. Мардох от Сарника така и не се върна, не го и намериха всъщност. Щастлив кучи син, щяха да решат някои от другарите му, докато поглеждаха нервно към строящите се кораби.

— Чаша вино? — попита го тънкият глас в сумрачната топлина на затворената носилка. Носачите се движеха в равномерен приспиващ ритъм.

Глупав въпрос за войник. Разбира се, че щеше да пийне чаша вино. Чашата беше тежка, със скъпоценни камъни по нея. Виното беше тъмно и добро. Другият го гледаше съсредоточено как пие.

Когато Мардох я подаде за още, грамадният патриций бавно поклати глава в гъстия, наситен с тежко ухание сумрак.

— Мисля, че ти стига.

Мардох примига. Стори му се, някак смътно, че на бедрото му ляга ръка. И не беше неговата.

— Майната ти — стори му се, че изруга.

Рустем беше лекар и твърде дълго бе живял в Испахан, за да го изненадат или стъписат железните халки, затегнати за стълбовете на ложето с балдахин, или другите, по-деликатни устройства, които намери в стаята, в която го въведоха в малката елегантна къща за гости на сенатора близо до тройните стени.

Бързо заключи, че това е спалня, в която Плавт Боносус явно се отдава на склонността си да се забавлява далече от удобствата — и ограниченията — на семейството.

Не беше необичайно: аристократите по цял свят правеха едно и също в какви ли не варианти, стига да живееха в условия, позволяващи им известна интимност. В Керакек нямаше такива къщи, разбира се. Всеки в селото знаеше какво прави всеки друг, до последната колиба.

Прибра в кожената торбичка няколкото тънки златни халки — направени, както се досети със закъснение, да пасват на основата на различни по размер мъжки членове. Стегна здраво връзките и я върна при копринените шалчета, намотките тънка жица и другите, още по-странни предмети в обкования с месинг сандък, от който я беше извадил. Сандъкът не беше заключен, а стаята сега беше негова, нали беше гост на сенатора. Не изпита никакво чувство за вина, докато я оглеждаше и подреждаше своите вещи. Все пак беше шпионин на Царя на царете. Трябваше да стане опитен в това. Трябваше да забрави всякакви скрупули. Щяха ли Ширван Велики и съветниците му да се заинтересуват от среднощните слабости на презида на сарантийския сенат?

Затвори сандъка и погледна гаснещия огън. Можеше сам да сложи дърва, разбира се, но взе друго решение. Предметите, които току-що беше гледал и държал в ръцете си, бяха пробудили у него необичайни чувства, наред с внезапното осъзнаване колко далече е от жените си. Въпреки умората, обяснима след един такъв дълъг и бурен ден — започнал със смърт, — Рустем с присъщата си професионална вещина отбеляза у себе си признаци на възбуда.

Отиде до вратата, отвори я и извика някой да дойде да разпали огъня. Къщата беше малка и веднага чу отговор долу от стълбището. С известно задоволство видя как след няколко мига младото слугинче — Елита, така се беше нарекла по-рано — влезе в стаята, навело свенливо очи към пода. Беше си помислил, че ще е смръщеният иконом, но подобни задължения явно бяха под ранга му и той сигурно вече спеше. Часът беше късен.

Рустем седна до прозореца и загледа жената, докато тя разпалваше огъня и смиташе пепелта. Щом свърши и се изправи, й каза кротко:

— Нощем ми е студено, момиче. Бих предпочел да останеш.

Тя се изчерви, но не се възпротиви. Той си знаеше, че няма да го направи, не и в къща като тази. А при това беше и почетен гост.

Момичето се оказа нежно, топло и отзивчиво, макар и не съвсем опитно. Донякъде той предпочиташе да е точно така. Ако беше искал бурно плътско преживяване, щеше да си поръча някоя скъпа проститутка. Това тук беше Сарантион. Човек можеше да си купи каквото поиска, така разправяха. Всичко на света. Отнесе се нежно с момичето, а след това го остави в леглото си. Нейното със сигурност щеше да е някой сламеник в ъгъла, в някоя студена стаичка долу, а чуваха вятъра отвън.

Но все пак му хрумна, щом остави ума си да се зарее, преди да го понесе сънят, че слугите навярно са получили указания да държат под око един гостуващ басанид — което можеше да обясни и толкова лесното съгласие на момичето. Нещо забавно имаше в това, но и нещо обезпокоително. Но беше твърде уморен, за да го премисля. Скоро заспа. Сънува дъщеря си, която щеше да изгуби, щом Царят на царете го издигнеше до височайшата жреческа каста.

Момичето, Елита, все още беше с него, когато в дълбините на нощта цялата къща се разбуди от припряно тропане на вратата и викове.

В носилката, по тъмните улици от Имперския прецинкт към градския й дом, с необичайния и неочакван ескорт, който яздеше до нея, Гизел реши какво ще направи много преди да пристигнат.

Помисли си, че след време може би ще си възвърне донякъде гордостта от този факт: все пак беше нейният собствен избор, собственото й решение. Което не означаваше непременно, че ще успее. При толкова много други планове и кроежи, тук, както и у дома, шансовете за успех бяха смазващо против нея. Винаги беше така, още откакто баща й умря и антите с неохота короноваха единственото му живо дете. Но поне можеше да мисли, да действа, а не да подскача като лодчица, понесена от стремглавата вълна на събитията.

Знаела беше например какво точно прави, когато изпрати един сърдит и намръщен майстор през половината свят с предложение за брак до императора на Сарантион. Помнеше как стоеше пред този мъж, Гай Крисп, сама в нощта в своя палат, как го остави да гледа — застави го погледът му да я попие цялата.

„Можеш да кажеш на императора, че си видял кралицата на антите съвсем отблизо…“

Изчерви се, щом си спомни това. След онова, което я сполетя тази нощ в двореца, беше преценила добре невинността си и нейната цена. Крайно време беше поне отчасти да се лиши от нея. Но не можеше дори да каже що за план ще задейства взетото тази нощ решение. Знаеше само, че ще го направи.

Вдигна леко завеската и погледна ездача до носилката. Зад него видя вратата на параклис. Наближаваха къщата й. Гизел си пое дъх, постара се да погледне с насмешка на собствения си страх, на тази примитивна боязън.

Беше само въпрос да вкара нещо ново в играта, нещо, което идва от нея, да го подхвърли и да види какви вълнички може да предизвика. В бурните напливи от огромни събития човек използва каквото му падне — както винаги — и тя бе решила да се отнесе към собственото си тяло като към фигура в играта. На игра.

Кралиците всъщност бяха лишени от лукса да мислят за себе си другояче. В една изящна стая, в един дворец тази нощ, императрицата на Сарантион й бе отнела всякаква все още таена заблуда за обсъждания, преговори, дипломация, всичко, което можеше да предпази Батиара от жестоката като острие на меч истина на войната.

Това, че го видя в същата разкошна малка стая с неговата императрица, това, че видя нея, също бе смъкнало някои илюзии. В онази изумителна стая, с тъканите и гоблените по стените, и сребърните свещници, сред махагон и сандалово дърво, и кожа от Сория, и тамян, със златния слънчев диск на стената над всяка врата и златното дърво, сред чиито клони бяха накацали птици от драгоценни камъни, Гизел се бе почувствала все едно душите в стаята са в самия център на кръжащия свят. Тук беше сърцевината на всички неща. Внезапно нахлули, живи и ярки образи на бъдещето сякаш бяха затанцували вихрено в осветения от пламъците на огъня въздух, пробягваха със зашеметяваща бързина по стените, докато самата стая си оставаше някак затаена и неподвижна, като птиците по златните клони на дървото на императора.

Валерий тръгваше на война с Батиара.

Решението отдавна бе взето в ума му, най-сетне разбра Гизел. Беше човек, който сам взима решенията си, и погледът му обхващаше не само онези, над които властваше сега, но и прозираше поколения напред. Вече го беше срещнала, видяла го беше.

Тя самата, присъствието й тук, можеше да помогне или не. Тактически инструмент. Без значение в по-широката схема. Нямаха значение и възгледите на никой друг. Нито на стратега, нито на канцелара, нито дори на Аликсана.

Императорът на Сарантион, разсъдлив и почтителен, учтив и много самоуверен, имаше своята визия: възвърнатия Родиас, възстановената разкъсана империя. Визии от такъв мащаб можеше да са опасни: подобна амбиция помиташе понякога всичко пред себе си. „Той иска да остави име“, помислила си беше Гизел, когато коленичи пред него, за да скрие лицето си и се изправи отново след това, овладяла вълнението си. „Иска да бъде запомнен с това“.

Мъжете бяха такива. Дори мъдрите. Баща й не правеше изключение. Страх от смъртта и забравата. От заличаването от паметта на света, който безмилостно продължава напред без тях. Гизел подири в себе си и не намери подобна изгаряща потребност. Не искаше да бъде намразена или съдена, когато Джад я призовеше при себе си зад слънцето, но не изпитваше пламенната страст името й да бъде възпявано в отекващите години или ликът й да бъде съхранен в мозайка или мрамор за вечността — или толкова дълго, колкото камъкът и стъклото могат да устоят.

С тъга осъзна, че това, което й харесва, е представата за сетния покой, когато настъпи. Тялото й до това на баща й, в онзи скромен храм край стените на Варена, душата й в мир с бога, който антите бяха приели. Позволен ли беше такъв мир? Възможността за него?

Преди малко в двореца, когато срещна проницателния поглед на онзи евнух, канцелара Гесий, Гизел си помисли, че вижда в него и жалост, и разбиране. Човек, преживял в служба на трима императори, със сигурност бе наясно с превратностите на света.

Но Гизел все още беше в този въртеж, все още беше млада и жива, далече от отчуждената благосърдечна съзерцателност. Гняв я стисна за гърлото. Ненавиждаше самата идея, че някой ще я съжалява. Жена на антите, кралицата на антите! Дъщерята на Хилдрик! Жал? Стигаше, за да й се прииска да убие.

Но тази нощ, при тези обстоятелства, убийство не беше възможно. Други неща бяха, включително проливането на собствената й кръв. Ирония? Разбира се.

Носилката, спря. Тя пак повдигна завеската и видя вратата на дома си: факлите в металните скоби на стената от двете страни горяха. Чу как придружителят й скочи от коня си, видя лицето му пред своето. Дъхът му излезе на бяло облаче пара в студения нощен въздух.

— Стигнахме, ваше величество. Позволете да ви помогна да слезете.

Тя му се усмихна. С изненада откри колко леко може да се усмихне.

— Влезте да се стоплите. Ще поръчаме да ни приготвят греяно вино, преди да тръгнете обратно в този студ.

Гледаше го право в очите.

Последвалата пауза бе кратка.

— За мен е висока чест — отвърна Леонт Златния, върховният стратег на сарантийските армии. С тон, който те заставя да му повярваш. А и защо не? Тя беше кралица.

Подаде й ръка да слезе от носилката. Икономът вече бе отворил входната врата. Вятърът се усили. Влязоха. Тя нареди на слугите да разпалят огньовете на долния и горния етаж и да приготвят греяно вино с подправки. Седнаха до голямата камина в гостната и подеха неизбежния разговор за тривиални неща. Колесници и танцьорки, сватбеното празненство в дома на танцьорката. Глупости.

Предстоеше война.

Валерий им го беше казал тази нощ — и бе променил света.

Говореха си за игри на Хиподрума, за това колко необичайно ветровито е навън, след като зимата би трябвало вече да си е отишла. Леонт, ведър и отпуснат, й разказа за един Свят шут, който наскоро се настанил на каменен стълп недалече от една от сухоземните порти на градските стени и се заклел, че няма да слезе, докато всички езичници, еретици и киндати не бъдат прогонени от Святия град. Предан на вярата човек, добави той и поклати глава, но не разбирал реалностите на света.

Важно е да се разбират реалностите на света, съгласи се тя.

Виното пристигна — на сребърен поднос, в сребърни бокали. Той вдигна официален тост за нея, на великолепен родийски. Държеше се безукорно вежливо. Пак толкова безукорен щеше да е и когато поведеше легионите си, за да опустошат страната й, та дори да изпепелеше Варена, да я сринеше до основи и да осквернеше костите на баща й. Щеше да предпочете да не я запалва, разбира се. Щеше да я хвърли в огън, ако се наложеше. В божието име.

Сърцето й биеше силно, но ръцете й не трепваха, не разкриваха нищо. Гизел освободи слугините и иконома. Няколко мига след като напуснаха, стана и остави бокала — нейното решение, нейният акт — и пристъпи напред. Спря пред стола му и го погледна. Прехапа устна, после се усмихна. Видя как и той на свой ред се усмихна, допи си виното и се изправи, съвсем спокоен, свикнал с това. Златен мъж. Тя го хвана за ръка — и нагоре по стълбите, към леглото й.

Нарани я, неподготвен за невинността, ала жените от самото начало на времето познаваха точно тази болка и Гизел си наложи да я приеме с радост. Той се изненада, а след това не скри видимото си доволство, щом видя кръвта й на чаршафите. Суета. Превзетата царствена крепост, помисли тя.

Той заговори за чест, за изненадата си. Изтънчен ухажор — поне толкова, колкото и войник. Коприна над стегнатите мускули, предана вярност зад извадения меч и пламъците. Тя само се усмихна, не отвърна нищичко. Посегна и го погали — това здраво, прорязано с белези войнишко тяло — за да се случи отново.

Знаеше какво прави. Представа нямаше какво може да постигне. Нещо на игралното табло, тялото й. С лице, заровено във възглавницата втория път, проплака в тъмното на нощта. Заради толкова много неща.

Беше си помислил да отиде в конюшните, но изглежда, имаше някои условия, някои състояния на духа, с които дори стоенето при Серватор в махагоновата ясла, която Сините бяха направили за любимия му кон, нямаше да се справи.

Беше време — отдавна и не толкова отдавна, — когато единственото, което искаше, бе да е сред конете, в техния свят. А ето че сега, все още млад според повечето мерки, притежаваше най-хубавия кон на света, беше най-почитаният колесничар на сътворената от бога земя и въпреки това странно защо тези сбъднати мечти не можеха да го утолят.

Ужасна истина.

През деня бе посетил сватбена церемония, наблюдавал беше бракосъчетанието на войник, когото познаваше и харесваше, с жена, която явно бе достойна за него. Попрекалил беше малко с пиенето сред празничните гости. И беше видял — първо на церемонията, а и на приема след това — жената, която терзаеше нощите му. Дошла беше със съпруга си, разбира се.

Не знаеше, че Плавт Боносус и втората му съпруга ще са сред гостите. Почти цял ден близо до нея. Беше… тежко.

И тъй, като че ли безспорно добрият му житейски късмет не бе достатъчен, за да потуши огъня, който сега го изгаряше. Безнадеждно алчен ли беше? Ненаситен? Това ли? Разглезен като цупещо се дете, което иска твърде много от бога и неговия син?

Тази нощ бе нарушил едно свое правило, правило, на което от дълго време държеше. Отишъл бе до дома й в тъмното, след като сватбеното празненство свърши. Беше абсолютно сигурен, че Боносус няма да е там, че след сватбените шеги и похотливото настроение, което те предизвикваха, добре известните, макар и дискретно прикривани навици на сенатора ще да се изявят и той ще прекара нощта в по-малкия дом, който поддържаше за лична употреба.

Не се оказа така. Необяснимо, но не се оказа така. Скорций видя светлини зад железните решетки на горните прозорци. Един треперещ слуга, който палеше загасените от вятъра факли по стените, срещу скромна сума го уведоми, че господарят си е у дома, с жена си и сина си.

Скорций задържа пеша на наметалото пред лицето си, докато не се отдалечи по тесните улички на Града. Жена му подвикна от един сводест вход:

— Ела да те стопля, войниче! Ела! Тази нощ не е да спи човек сам.

Наистина не беше. Чувстваше се стар. Отчасти заради вятъра и студа: лявата ръка, чупена преди години — едно от многото му наранявания — го болеше, щом задухаше хапливо студен вятър. Унизителната немощ на състаряващ се мъж, помисли си с омерзение. Като някой от онези накуцващи, подпиращи се на тояги стари войници, пуснати край огъня във войнишка таверна: седят там по цяла нощ и досаждат на лековерните гости с десетки пъти разказваните си истории за някоя дребна кампания отпреди трийсет години, когато възлюбеният от Джад император бил великият и славен Апий и нещата не били западнали до днешното жалко състояние, и нямало ли да поръчат на стария ветеран нещо да си накваси гърлото?

Можеше да стане като тях, помисли си Скорций кисело. Беззъб и небръснат, в някое ъгълче в Спината, да разправя надълго и широко за един великолепен ден на надпревара много, много отдавна, при управлението на Валерий Втори, когато той…

Усети се, че разтрива ръката си, спря и изруга. Болеше го сериозно. Зиме не караха колесници, иначе щеше да си има проблем с квадригата на завоите. Този следобед на Кресценс от Зелените изобщо не му личеше нещо да го боли, макар че и той трябваше да си има своите натрупани с годините поражения. Всеки състезател ги имаше.

Първият колесничар на Зелените явно бе готов за втория си сезон на Хиподрума. Самоуверен, нагъл дори… точно както се полагаше.

Зелените също си бяха докарали няколко нови коня от юга, благодарение на привърженик с висок военен ранг; източниците на Асторгус твърдяха, че два-три били изключителни. Скорций знаеше, че вече разполагат с великолепен нов кон за дясната позиция във впряга на квадригата, Сините им го бяха отстъпили при замяна, по негово лично настояване. Отстъпваш неща, за да спечелиш други, в този случай — състезател. Но ако беше прав за Кресценс, шампионът на Зелените бързо щеше да вземе жребеца за своя впряг и да стане още по-труден съперник.

Това не го притесняваше. Дори го забавляваше идеята, че някой мисли как би могъл да го победи. Разпалваше пламъка в него, жарта, която трябваше да се поразрови след толкова години на върха. Един труден съперник като Кресценс беше добре за него, добре за Хиподрума. Съвсем лесно беше да се разбере това. Само че тази нощ не му беше лесно. И това нямаше нищо общо с коне, нито с ръката му.

„Тази нощ не е да спи човек сам“.

Разбира се, че не беше, но и плътската любов, купена на някоя врата, понякога не бе това, което наистина ти трябва. На една маса в дома му имаше писма от жени, които щяха да са изключително щастливи да го облекчат от бремето на самотата тази нощ, дори и сега, толкова късно. Не това искаше той, макар от дълго време да беше така.

Жената, заради която се беше мъкнал нагоре по хълма в пронизващия вятър, се оказа… насаме със съпруга си, казал му беше слугата. Каквото и да означаваше това.

Изруга отново, ядосан. Защо проклетият презид на сената не играеше нощните си игри с поредния си млад любимец? Какво му ставаше на Боносус, в името на Джад?

Точно в този момент, докато крачеше сам (малко безразсъдно, но човек обикновено не взима приятели със себе си, когато е решил да навести тайна любовница, с намерение да се катери по стената й), си помисли да иде в конюшните. Не беше далече от палатата. Там щеше да е топло; миризмите и нощното пръхтене на конете щяха да са онова, което бе познавал и обичал през целия си живот. Можеше дори да намери някой буден в кухните да му предложи чаша вино и храна.

Не искаше вино и храна. Вече не искаше дори близостта на любимите му коне. Това, което искаше, му бе отказано и тъкмо степента на безсилието, което изпитваше, го безпокоеше повече от всичко. Някак детинско беше. Устата му се изкриви от иронията. Стар ли се чувстваше все пак, или млад, или и двете едновременно? Крайно време беше вече да реши, нали? Помисли малко и реши: искаше отново да е момче, простоват като момче, или ако това не станеше, искаше да е в една стая насаме с Тенаида.

Бялата луна изгря. Той тъкмо подминаваше малък храм на Безсънните и чу песнопенията вътре. Можеше да влезе, далече от студа за няколко минути, да се помоли сред святите мъже, но богът и неговият син точно сега също не предлагаха отговор.

Навярно щяха да предложат, ако беше по-добър, по-благочестив човек, ала не беше и те не предлагаха отговор, и толкова. Малко по-надолу по улицата за миг зърна пробягал синкав пламък — напомняне за присъствието на полусвета сред смъртните, витаещо винаги някъде наблизо в Града — и в същия момент стигна до внезапно, съвсем неочаквано решение.

Имаше друга стена, която можеше да изкатери.

Щом беше буден, навън и така изнервен, може би щеше да успее да впрегне настроението си за нещо по-добро. Веднага щом това му хрумна, се обърна и пое по кривата уличка нагоре, без да си позволи нито миг колебание.

Вървеше енергично, прикриваше се в сенките на сградите, замръзна на място под арката на един вход, когато видя група пияни шумни войници да залитат откъм близката таверна. Остана още минута неподвижен и проследи с поглед появилата се от тъмното в другия край на улицата грамадна носилка — тя зави и продължи надолу по стръмния път след тях, към пристанището. Той помисли малко и сви рамене. Какви ли неща не се разиграваха нощем. Хора умираха, раждаха се, намираха любов или скръб.

Тръгна в обратната посока, нагоре, разтриваше от време на време ръката си, докато не стигна улицата, а след това и къщата, където бе прекарал по-голямата част от следобеда и вечерта, на сватбено празненство.

Къщата на Зелените, предоставена на най-добрата им танцьорка, беше красива и добре поддържана, в изключително хубав квартал. Имаше широк покрив, просторен соларий и балкон с изглед към улицата. Влизал беше, впрочем, и преди в този дом, дори на горния етаж, на гости на предишните му обитателки. Понякога живеещите там подреждаха спалнята си отпред, използваха солария за разширение, място, откъдето да наблюдават живота, който течеше долу. Понякога предната стая ставаше дневна, със спалнята в дъното, към вътрешния двор.

Без да разчита особено на инстинкта си, реши, че Шайрин не е от онези, които биха се настанали над улицата. Достатъчно дни и нощи прекарваше да гледа хората отвисоко, от сцена. Щеше да спи над вътрешния двор. За жалост, къщите бяха разположени толкова близо една до друга, че нямаше как да се добере от предната фасада до двора.

Огледа пустата улица. Горящите по стените факли мятаха треперлива светлина; вятърът беше угасил някои. Вдигна очи нагоре и въздъхна. Много тихо, така, както го беше правил толкова пъти, се доближи до края на портика, качи се на каменното перило, вдигна ръце, вкопчи се в ръба и с едно плавно движение се озова на покрива на портика.

Човек ставаше много силен в горната част на тялото и в краката, след като години наред е държал юздите на колесница с четворен впряг.

И се нараняваше също. Спря, издиша и изчака болката в ръката му да позатихне. Наистина май започваше да остарява за такива неща.

От покрива на портика до терасата на солария бе нужен къс скок нагоре, ново здраво вкопчване и след това силно дръпване, докато едното коляно намери опора. Животът щеше да е по-лесен, ако Шайрин бе избрала да си устрои спалнята тук, в края на краищата. Но не беше, точно както бе предположил. Надникна вътре: тъмно, няколко пейки, гоблен до страничния бюфет. Стая за приеми.

Изруга отново, а после стъпи на перилото на терасата. Покривът беше плосък, като всички в този квартал, без никакви первази, та дъждът да може да се оттича. Което много затрудняваше прихващането. И това го помнеше от другаде. От други къщи. Можеше да падне. Доста високо беше. Представи си как някой слуга или роб го намира заранта на улицата с прекършен врат. Изведнъж го напуши смях. Беше неописуемо безразсъден и го знаеше.

Тенаида уж трябваше да е сама. Не беше. А той бе тук и се катереше на покрива на друга жена, под поривите на вятъра.

Долу по улицата отекнаха стъпки. Скорций замря, с двата крака на перилото, с ръка подпряна на ъгловата колона за равновесие, докато отминат. После се оттласна от колоната и скочи отново. Опря длани на покрива — единственият начин да го направи успешно, — надигна се с пъшкане и се покатери. Трудно движение, не без цена.

Остана да лежи известно време по гръб, стиснал упорито зъби да не разтърка ръката си и загледан в звездите и бялата луна. Вятърът фучеше. Джад бе направил мъжете глупави същества. Жените бяха по-разумни, като цяло. Жените спяха нощем. Или се затваряха насаме със съпрузите си. Каквото и да значеше това.

Този път се засмя тихо, на себе си, и стана. Тръгна с леки стъпки натам, където покривът свършваше над вътрешния двор. Зърна малък фонтан, още сух в края на зимата, с каменни скамейки около него и голи дървета. Бялата луна грееше, звездите също. Ветровита нощ, кристалночиста. Изведнъж усети, че се чувства щастлив. Много жив.

Вече знаеше точно къде е спалнята й, виждаше тесния балкон долу. Хвърли отново поглед към бледата луна. Сестра на бога я наричаха киндатите. Ерес, но човек можеше да я разбере понякога — без да я казва. Надникна през ръба на покрива. Слизането щеше да е по-лесно. Легна по корем, спусна крака през ръба и се плъзна колкото можеше по-надолу. После се пусна и скочи на терасата леко, като любовник или крадец. Изправи се и тихо пристъпи напред, за да надникне през двукрилата стъклена врата към стаята й. Едното крило беше открехнато — странно, в такава студена нощ. Погледна към леглото. Беше празно.

— В сърцето ти е насочен лък. Стой където си. Слугата ми ще те убие с радост, ако не кажеш кой си — каза Шайрин от Зелените.

Беше благоразумно да се подчини.

Нямаше представа как е разбрала, че е горе, как бе намерила време да извика и пазач. Също така му хрумна — с голямо закъснение — да се зачуди защо беше допуснал, че ще спи сама.

Беше заповядала да каже кой е. Е добре, самоувереност не му липсваше.

— Аз съм Хеладик, синът на Джад — отвърна той дрезгаво. — Бащината ми колесница е тук. Ще дойдеш ли да се повозиш с мен?

Последва тишина.

— О, божичко! — промълви Шайрин с променен глас. — Ти?!

Освободи пазача с няколко думи, казани тихо и бързо. Сама отвори широко вратата на терасата, а Скорций спря за вежлив поклон и влезе. На вътрешната врата леко се почука. Шайрин се приближи, открехна я едва-едва, пое запалената вощеница, донесена бързо от слугата, и отново затвори. Тръгна из стаята да запали сама свещите и светилниците.

Скорций видя, че завивките на леглото й са разбъркани. Беше спала все пак. Сега обаче беше облечена с дълга, закопчана високо роба над онова, в което спеше, ако имаше такова. Тъмната й коса, късо подрязана, едва стигаше до раменете. Нова мода: Шайрин от Зелените беше законодателна на женската мода в Сарантион. Беше боса и стъпваше на пръсти леко, като в танц. Пулсът му се учести от внезапно обзелото го желание. Беше много привлекателна. Разкопча наметалото си и го пусна да се смъкне на пода. Топлината в стаята като че ли му помогна да възвърне самообладанието си. Всичко знаеше за този вид срещи. Тя приключи със свещите и се обърна към него.

— Тенаида е със съпруга си, доколкото разбирам? — С толкова прелестно невинна усмивка го каза.

Той едва преглътна. Отвори уста да отвърне, но замълча. Тя седна на мекия стол без гръб до камината, все така усмихната.

— Хайде, настанете се, колесничарю — каза ведро и спокойно. — Една от слугините ми ще ни донесе вино.

Смутен, той въздъхна облекчено и се отпусна на предложения му стол.

Проблемът бе в това, че беше нелепо привлекателен мъж. Свалил наметалото, облечен все още в бялото от сватбения ден, Скорций изглеждаше вечно млад, неподвластен на болките, самосъмнението и немощта, присъщи на по-низшите смъртни.

Беше лежала сама, по свой избор, разбира се. Джад знаеше, имаше достатъчно мъже, готови да й предложат своите виждания за „утеха“, стига да бе поискала или позволила. Но Шайрин бе открила, че най-големият лукс, който й осигурява високото й положение, истинската привилегия, е властта й да не позволява и да иска само тогава, когато и самата тя желае искрено.

Някой ден, като му дойдеше времето, сигурно щеше да е разумно да си вземе закрилник, може би дори някой важен съпруг от армията или някой от богатите търговци, или дори от Имперския прецинкт. Императрицата беше живо доказателство за такива възможности. Но не сега. Все още беше млада, на върха на славата си в театъра, и все още нямаше нужда от пазач.

Всъщност тя имаше пазачи. Пазеше я известността й, а и други неща. Сред тези други неща беше и фактът, че си имаше кой да я предупреждава за онези, които се домогваха да се доберат до стаята й, след като се свечери.

„Разбирам, че не може да бъде убит, но защо седи така спокойно този мъж и чака да му се донесе вино? Просветли ме, моля те“.

„Данис, Данис. Не е ли великолепен?“ — попита тя мълчаливо, макар да знаеше какво ще отвърне птицата.

„О! Страхотно! Изчакваме да се усмихне още веднъж и го водим в леглото. Това ли е идеята?“

Скорций от Сория се усмихна притеснено.

— Ами, ъъ, нима мислите, че аз…

— С Тенаида? — довърши тя вместо него. — О, ние жените ги разбираме тези неща, скъпи. Забелязах как я гледаше днес следобед. Длъжна съм да призная, че е изключителна.

— Мм, не! В смисъл, аз, ъъ, бих казал по-скоро, че… вие жените понякога виждате разни неща там, където ги няма. — Усмивката му стана по-уверена. — Но съм длъжен да призная, че вие сте изключителна.

„Видя ли? Знаех си! — възкликна Данис. — Знаеш що за мъж е този! Стегни се. И не отвръщай с усмивка!“

Шайрин отвърна с усмивка. Наведе скромно очи, с ръце в скута.

— Много сте мил, колесничарю.

Ново почукване на вратата. За да опази в тайна самоличността на госта си, а и за да предотврати вълната от клюки, която щеше да предизвика тази визита, Шайрин стана и сама взе подноса от ръцете на Фариса, без да я пусне вътре. Постави го на масичката до стената и наля на двамата, макар Джад да й беше свидетел, че не се нуждаеше от повече вино в този късен час. Усещаше в себе си тръпката на възбуда и не можеше да го отрече. Целият Град — от двореца до последния параклис и пристанищна каупона, — всички щяха да са втрещени, разчуеше ли се за тази среща между Първия на Сините и Първата танцьорка на Зелените. А и той беше такъв мъж, че…

„Повече вода в твоето!“ — сопна се Данис.

„Хайде, по-кротко. Достатъчно вода си има“.

Птицата изсумтя.

„Не знам защо изобщо си направих труда да те предупредя за стъпките по покрива. По-добре да те беше заварил гола в леглото. Толкова притеснения щеше да му спестиш“.

„Не знаехме кой е“ — отвърна тя разсъдливо.

— А вие, хм, как разбрахте, че съм горе? — попита Скорций, след като тя му подаде бокала и той отпи жадно.

— Шумът беше като от четири коня, скочили на покрива, Хеладик — отвърна му със смях. Лъжа, но истината не беше за него, нито за никого. Истината беше птица, пратена от баща й, с душа, която никога не заспиваше, свръхестествено будна, дар от полусвета, където обитаваха духовете.

„Не си прави шеги — скастри я Данис. — Така ще го окуражиш! Знаеш какво говорят за този мъж!“

„Разбира се, че знам — промълви наум Шайрин. — Дали да не го проверим, Данис? Дискретността му е прословута“.

Чудеше се как и кога ще започне опитите да я съблазни. Седна отново срещу него и се усмихна ведро и спокойно, но вътре в себе си изпитваше възбуда, скрита като душата на птицата. Не я спохождаше много често това чувство, наистина.

— Знаете ли — заговори Скорций от Сините, без да помръдне от мястото си, — това гостуване е съвсем почтено, макар и… необичайно. Изобщо не сте застрашена от неудържимата ми страст. — Зъбите му блеснаха в усмивка, той остави чашата на масата със спокойна ръка. — Тук съм само за да ви направя предложение, Шайрин. Агент с делово предложение.

Тя преглътна, кривна замислено глава.

— Защото можете да удържате неудържимото ли? — Остроумието понякога можеше да е преграда.

Той се засмя, отново спокойно.

— Да, трябва да се оправям с четири коня в подскачаща колесница. Човек се учи.

„За какво говори този човек?“ — възмути се Данис.

„Тихо. Може пък да реша да се обидя“.

— Знам — хладно отвърна тя и изправи гръб, с чашата вино в ръка. — Продължете. — Последното — по-тихо, с леко променен тембър. Зачуди се дали ще го забележи.

Промяната в тона й беше безпогрешна. Тази жена бе актриса: можеше да изрази много и много само с лек нюанс в гласа и стойката. И току-що го бе направила. Зачуди се отново защо бе допуснал, че ще е сама. Какво говореше това за нея, за неговия усет за нея? Съзнаване на женската й гордост най-малкото… сдържана, уверена в себе си, сама прави избора си.

Добре, това сега щеше да е неин избор, каквото и да направеше. В края на краищата точно това бе смисълът на думите, които бе решил да каже, и той ги каза, предпазливо:

— Асторгус, нашият фракционарий, напоследък често се чуди на глас какво ли ще е нужно, за да ви убеди да смените фракциите.

— И за това влизате в спалнята ми посред нощ?

Започваше все повече и повече да му се струва лоша идея.

Опита да се защити:

— Ами, все пак това не е предложение, което човек да направи публично…

— С писмо? Следобедна визита? Две думи насаме на днешния прием?

Вдигна очи към нея. Долови хладния гняв в погледа й и замълча. Но с опита си на мъж усети и още нещо зад яростта й, и то отново разпали желанието му. Като че ли се досещаше кой е източникът на раздразнението й.

Тя го изгледа навъсено.

— Между другото, точно това ми каза днес Струмозус.

— О! Не знаех.

— Очевидно.

— И вие приехте ли? — попита я той, може би по-небрежно, отколкото трябваше.

Нямаше да го остави да се измъкне толкова лесно.

— Защо сте тук?

Скорций я гледаше. Внезапно осъзна, че не носи нищо под тъмнозелената коприна на робата си. Покашля се.

— Защо изобщо всеки от нас прави това, което прави? — попита на свой ред. Въпрос за въпроса за въпроса. — И разбираме ли изобщо какво правим?

Не беше очаквал, че ще каже точно това. Изражението й се промени. Той продължи:

— Неспокоен бях, не можех да заспя. Не можех да се прибера и да си легна. Навън е студено. Видях пияни войници, уличница, тъмна носилка, която по някаква причина ме обезпокои. Когато луната изгря, реших да дойда тук… помислих, че… ще мога да постигна нещо. — Вдигна очи към нея. — Съжалявам.

— Да постигнете нещо — повтори тя кисело, но се виждаше, че гневът я оставя. — Защо допуснахте, че ще съм сама?

Беше се страхувал, че ще попита точно това.

— Не знам — призна той. — Току-що си зададох същия въпрос. Няма… нито едно мъжко име, свързано с вас, и никога не съм чувал да… — Замълча.

И видя призрака на усмивка, пробягал в ъгълчето на устата й.

— Да ме привличат мъже?

Той бързо поклати глава.

— Не това… Да сте безразсъдна нощем, така да се каже.

Тя кимна. Настъпи мълчание. Пиеше му се още, но не поиска вино.

— Казах на Струмозус, че не мога да сменя фракцията — каза тя.

— Не можете?

Шайрин кимна.

— Императрицата ми даде ясно да го разбера.

И щом го каза, изглеждаше вече съвсем очевидно. Болезнено очевидно дори. Нещо, което сам трябваше да е разбрал, или Асторгус — със сигурност. Разбира се, дворът щеше да държи фракциите да са в равновесие. А тази танцьорка носеше парфюма на Аликсана.

Тя седеше неподвижна, мълчеше. Той бавно огледа стаята, премисляше; огледа гоблените по стените, хубавата мебел, цветята във вазата от алабастър, малката птица играчка на масичката, смущаващо разбърканите завивки на леглото й. Вдигна отново очи към нея и стана.

— Вече се чувствам съвсем глупаво. Трябваше да се сетя, вместо да обърквам нощта ви. — Разпери ръце. — Имперският прецинкт няма да позволи да сме заедно, вие и аз. Приемете най-дълбоките ми извинения за натрапването. Ще напусна веднага.

Изражението й отново се промени: някаква веселост имаше в него, след това — огорчение, после — нещо друго.

— Не, няма да си тръгнете — каза Шайрин на Зелените. — Длъжник сте ми за прекъснатия сън.

Скорций отвори уста, все едно щеше да каже нещо, затвори я, после отново я отвори — щом тя пристъпи към него, сплете ръце на тила му и го целуна.

— Това, което може да реши дворът, си има граници. А ако има образи на други, които лягат с нас — промълви тя и го поведе към леглото, — няма да е за първи път в историята на мъжете и жените.

Устата му бе пресъхнала от възбуда. Тя хвана ръцете му и ги придърпа около тялото си. Беше гладка, стегната, невероятно привлекателна. Вече не се чувстваше стар. Чувстваше се като млад колесничар от Юга, нов за хубостите на великия Град, намерил нежност и топлота в огрени от пламъка на свещи места, където изобщо не се е надявал, че може да го очакват такива неща. Сърцето му биеше като лудо.

— Говори за себе си — успя да промълви.

— О, та нали това правя — отвърна тя тихо, загадъчно в ухото му, преди да се отпусне на леглото и да го привлече със себе си, сред онова непогрешимо ухание на парфюм, който можеха да носят само две жени на света.

„Е, благодарна съм поне, че има благоприличието да ме изключиш, преди да…“

„О, Данис, моля те. Моля те. Бъди мила“.

„Ха. А той беше ли?“

Вътрешният глас на Шайрин беше ленив, заядлив.

„В някои моменти…“

Птицата изсумтя възмутено. „Как пък не!“

„Аз не бях“, отвърна след малко танцьорката.

„Не искам и да знам! Когато се държиш…“

„Данис, бъди мила. Не съм девица, а и не го бях правила от много време“.

„Само го погледни как си спинка. В леглото ти! Без никакви грижи на света“.

„Има си грижи той, повярвай ми. Всеки си има. Но не е ли красив, Данис?“

Последва дълго мълчание. А сетне: „Да“, каза птицата, безмълвно. Птицата, нявгашно момиче, убито призори една есен в Саврадия. „Красив е, да“.

Ново мълчание. Чуваха вятъра отвън в тъмното, в превала на нощта. Мъжът наистина спеше, легнал по гръб, с разрошена коса.

„Баща ми беше ли?“, попита внезапно Шайрин.

„Какво да е бил?“

„Беше ли красив?“

„О!“ И пак тишина — вътрешна, външна, и мрак в стаята, с догорелите свещи. И: „Да“, каза отново птицата. „Да, беше, скъпа Шайрин. Поспи. Утре танцуваш“.

„Благодаря, Данис. — Жената в леглото въздъхна тихо. Мъжът спеше. — Знам, че вече ще мога“.

Той се събуди още по тъмно. Танцьорката спеше. Научил се беше да се буди по тъмно: излежаването до съмване в чуждо легло беше опасно. И макар тук да нямаше непосредствена заплаха, любовник или съпруг, от когото да се бои, все пак щеше да е изключително неловко, болезнено натрапващо се да го видят, че рано сутрин излиза от дома на Шайрин от Зелените.

Погледна за миг жената до себе си. Усмихна се. Стана. Облече се набързо и за последен път огледа притихналата стая. Когато отново се обърна към леглото, тя се беше събудила и го гледаше с широко отворени очи. Толкова леко ли спеше? Какво ли я беше събудило? И как наистина бе разбрала, че е на покрива?

— Крадец в нощта? — промърмори тя сънено. — Взимаш каквото искаш и си отиваш?

Той поклати глава.

— Не крадец. Благодарен мъж.

Шайрин се усмихна.

— Кажи на Асторгус, че си направил всичко, което ти е било по силите, за да ме убедиш.

Отвърна й със смях, но тихо.

— Допускаш, че това е всичко, на което съм способен ли?

Смехът й също бе тих, вълнист и доволен.

— Върви си. Преди да съм те върнала да проверя.

— Лека нощ. Джад да те закриля, прелестна танцьорке.

— И тебе. По пясъците и извън тях.

Той пристъпи до вратите към терасата, излезе, затвори ги. Качи се на балюстрадата. Скочи нагоре, прехвърли се на покрива. Този път ръката изобщо не го заболя. Студеният вятър духаше, но той не го усещаше. Бялата луна бе ниско на запад, но все още й оставаше доста път, докато богът свърши битките си под света, за да може да дойде зората. Звездите грееха ярко високо горе, нямаше никакви облаци. Застанал на покрива на Шайрин, в този квартал на хълма в огромния град, можеше да види Сарантион проснат в нозете му — куполите, дворците и кулите, горящите тук-там факли по каменните стени, струпаните нагъсто паянтови къщи, фасадите на затворените още дюкяни, площадите със статуите по тях, оранжевото сияние далече-далече, където трябваше да са стъкларниците или някоя хлебопекарна, кривите улички, спускащи се стремглаво надолу, а отвъд тях, отвъд всичко това беше заливът и след него морето, необятно, тъмно и дълбоко, кипнало от порива на вятъра и намекващо за вечност.

В настроение, което можеше да се назове само „въодушевено“, настроение, което можеше да си спомни отпреди много време, но което отдавна не бе изпитвал, Скорций отиде до предния край на покрива, метна се на горния балкон, а след това леко се спусна на портика. Стъпи на улицата, усмихнат зад наметалото, което бе придърпал пред лицето си. И изведнъж чу:

— Мамка му! Кучият му син! Слезе от балкона й!

Въодушевлението може да е опасно. Прави те непредпазлив. Той се извърна бързо, видя няколко потънали в сенките фигури, приклекна, готов да побегне. Не му харесваше да бяга, но точно тази ситуация не му предлагаше богат избор. Чувстваше се силен, знаеше, че е бърз, сигурен беше, че ще надбяга нападателите си, които и да бяха.

И най-вероятно щеше да го направи, ако от другата страна срещу него не идваха още толкова. Пред очите му блеснаха ками, изсвистя тояга, лъсна съвсем незаконно изваден от ножницата меч.

Бяха се наканили да й пеят тази нощ. Призори. Идеята беше да се съберат на улицата под стаята, където се предполагаше, че е спалнята й, над предния портик, и да й поднесат музика в чест на бляскавото й име. Инструменти носеха даже.

Планът беше на Клеандър обаче — нали той им беше водачът — и щом стана ясно, че баща му му е забранил да излиза заради неприятната случка със смъртта на басанидския слуга, на младите привърженици на Зелените не им остана нищо, освен да пият ядосани и умърлушени в обичайната си таверна. И да си говорят за коне и проститутки.

Само че от никой уважаващ себе си младеж със знатно потекло не можеше да се очаква, че кротко ще се подчини на забраната да не излиза навън в такава пролетна нощ, още повече през седмицата, когато предстоеше отново да започнат надпреварите. Когато Клеандър се появи, тези, които го познаваха най-добре, видяха, че е малко притеснен, но се ухили от прага, щом го посрещнаха с весели възгласи. Ама той наистина беше убил човек днес. Страшно впечатляващо, не можеше да се отрече. Клеандър удари набързо две чаши неразредено вино и сподели авторитетното си мнение за една определена дама, чиито покои не се падаха много далече от къщата на баща му. Твърде скъпа беше за повечето от тях, тъй че никой не бе в състояние да оспори наблюденията му.

След това им изтъкна, че все пак са подготвили хор във вечна прослава на Шайрин и че не виждал причина да позволят този късен час да им попречи. Длъжни били да я почетат, увери ги той. И нямало да й се натрапят, не, само щели да й отдадат дължимото, от улицата. Описа им дори как била облечена на сватбата следобед и как го поздравила — лично.

Някой спомена за съседите и стражата на градския префект, но останалите му се изсмяха и се развикаха, че е страхливец.

Речено — сторено. Излязоха и тръгнаха нагоре по хълма под поривите на резкия студен вятър — десетина-дванайсет младежи (неколцина изгубиха по пътя), пъстро облечени, здраво подпийнали и клатушкащи се по кривите улици; един носеше струнен инструмент, други двама — флейти. И да ги беше видял някой от градската стража, благоразумно беше предпочел да не ги закача. Привържениците на двете партии ставаха особено безразсъдни в седмицата, когато започваха състезанията. Край на зимата, начало на сезона на Хиподрума. Пролетта прави такива неща с младите навсякъде.

Тази нощ може и да не приличаше съвсем на пролетна, но си беше.

Стигнаха улицата й и се разделиха — по половин дузина от двете страни на широкия портик, откъдето всички можеха да виждат балкона на солария в случай, че Шайрин реши да се появи като видение над тях, щом запееха. Онзи със струнния инструмент ругаеше ядосано, че пръстите му били изтръпнали от студа. Другите бършеха носове, покашляха се да си прочистят гърлата и нервно повтаряха стихчетата на избраната от Клеандър песен. Изведнъж един от тях видя някакъв тип да се спуска тъкмо от балкона над портика.

Мръсна, чудовищна наглост! Насилие над непорочната чистота на Шайрин, над честта й. Какво право имаше друг някой да излиза от спалнята й посред нощ?

Щом се развикаха, презреният страхливец се обърна да побегне.

Нямаше оръжие и не стигна далече. Тоягата на Марцел го цапардоса по рамото, докато се опитваше да се промуши покрай групата откъм юг. После бързият и пъргав Дарий го наръга с нож в хълбока и заби острието нагоре, а един от близнаците го изрита в ребрата от същата страна, докато кучият му син просваше Дарий с юмрук. Дарий изпъшка. Клеандър притича с извадения си меч — единственият от всички, достатъчно дързък да носи такова оръжие. А и човек беше убил днес и от всички само той лично познаваше Шайрин.

Другите се заотдръпваха от непознатия, който вече лежеше на камъните, притиснал с ръце раната в хълбока.

Дарий се надигна на колене, изправи се и също се дръпна назад. Всички се смълчаха, изумени и стъписани от властта на мига. Всички бяха зяпнали меча. Не горяха факли по стените: вятърът ги бе изгасил. Никакъв звук от нощната стража. Звезди, вятър, бялата луна на запад.

— Не обичам да убивам човек, без да знам кой е — каза Клеандър с впечатляваща сериозност.

— Аз съм Хеладик, синът на Джад — отвърна му проснатият на земята кучи син. Удивително: на този човек като че ли му беше смешно на всичко отгоре! Течеше му кръв — виждаше се тъмното петно по камъните. — Всички трябва да умрат. Мушкай, момче. Двама за ден? Басанидски слуга и божи син? Същински воин, почти. — Задържал беше някак наметалото над лицето си, дори при падането.

Някой ахна. Клеандър го изгледа стъписано.

— Мамка му, откъде знаеш за…

Пристъпи към него и се наведе. С меча, опрян в гърдите на ранения, дръпна наметалото. Мъжът на земята не реагира. Клеандър го погледна за миг… и пръстите му изтърваха плата като опарени. Нямаше светлина. Другите не можаха да видят нищо.

Но чуха Клеандър добре, щом наметалото отново се смъкна върху лицето на мъжа:

— Мамка му! — изруга втрещено единственият син на Плавт Боносус, презида на сарантийския сенат. И се изправи. — О, не! Мамка му! О, Джад!

— Великият ми баща! — измърмори през смях раненият.

Мълчанието, което последва, не бе изненадващо. Някой се окашля нервно,

— И какво сега? Значи ли това, че няма да пеем? — измрънка Декланос.

— Махайте се оттук! Всички! — изхриптя им през рамо Клеандър. — Махайте се! Изчезвайте! Баща ми ще ме убие, мамицата му!

— Кой е този? — сопна се Марцел.

— Не знаеш! Не ти трябва да знаеш! Това изобщо не е ставало! Вървете си по домовете, кой където види, иначе сме мъртви! О, Джад!

— Какво, да му…

— Махайте се!

На един прозорец горе се появи светлина. Някой започна да вика за стражата — женски глас. Побягнаха. Слава на Джад, момчето все пак имаше мозък в главата и не беше безнадеждно пияно. Бързо беше покрило лицето на Скорций, след като погледите им за миг се сплетоха в тъмното. Никой от другите не разбра кого са нападнали — сигурен бе в това.

Тъй че все още имаше шанс да се измъкне.

Стига да оживееше. Ножът го беше пробол в левия хълбок и бе раздрал нагоре, а и ритникът от същата страна сигурно му беше счупил поне две-три ребра. Имал беше и преди такива счупвания. Познато му беше усещането.

Много неприятно усещане. Меко казано, много е трудно да дишаш. Стискаше се за хълбока, а кръвта изтичаше между пръстите му. Момчето с ножа беше много ловко.

Но си бяха отишли. Слава на Джад, бяха си отишли. Само един беше останал. Някаква жена От един прозорец викаше за стража.

— Святи Джад! — прошепна синът на Воносус. — Скорций… Заклевам се… Представа нямах…

— Знам. Помислил си… просто така, убивам някого си. — Беше безотговорно да му е толкова смешно, но случилото се беше повече от нелепо. Да умре така?

— Не. Не съм! Искам да кажа…

Моментът наистина не бе подходящ за ирония.

— Хайде, изправи ме, преди да е дошъл някой.

— Можеш ли… можеш ли да вървиш?

— Разбира се, че мога. — Лъжа, най-вероятно.

— Ще те заведа в къщата на баща ми — каза момчето. Доста храбро. Колесничарят можеше да се досети какви последствия го чакат, след като се появи на прага с ранен човек.

„Затворил се е с жена си и сина си“.

Изведнъж нещо му стана напълно ясно. Ето защо бяха заедно през нощта. И още нещо му светна и веселото му настроение се изпари съвсем.

— Не във вашата къща. Святи Джад, не!

Нямаше да се появи на вратата на Тенаида точно сега, ранен от привърженици, след като е слязъл от спалнята на Шайрин от Зелените. Потръпна само като си представи лицето й, като чуе това. Не от гневната физиономия, която щеше да предизвика: от липсата й. От върналата се отчуждена, насмешлива хладина.

— Но ти имаш нужда от лекар. Ранен си. А баща ми може да го запази в…

— Не във вашия дом.

— Тогава къде? О! Палатата на Сините… Можем да…

Добра идея, но…

— Няма да помогне. Лекарят ни днес беше на сватбеното празненство и ще е пиян до несвяст. А и там има много хора. Това трябва да остане в тайна. Заради… честта на дамата. Сега млъкни и ме остави да…

— Почакайте! Знам! Басанидът! — възкликна Клеандър.

Виж, това наистина беше добра идея.

И доведе до това, че двамата докретаха до малката къща на Боносус при тройните стени след мъчително вървене през града. По пътя отново се натъкнаха на огромната черна носилка. Скорций видя как спря, сигурен беше, че някой отвътре ги наблюдава, без изобщо да им предложи помощ. Нещо го накара да потръпне — не можеше да определи какво.

Беше загубил доста кръв. Всяка стъпка с левия крак сякаш натискаше счупените от ритника ребра навътре и той едва се сдържаше да не изохка. Отказал бе на момчето да потърси помощ от някоя таверна. Никой не биваше да научи за това. През последната част от пътя Клеандър почти го носеше. Беше уплашен и уморен, но го доведе все пак.

— Благодаря ти, момче — успя да промълви Скорций, когато икономът, по нощница и с нелепо щръкнала сива коса, отвори вратата. Държеше свещ. — Добре се справи. Кажи на баща си. На никой друг!

Надяваше се да е съвсем ясно. Видя басанида зад иконома и махна извинително с ръка. За миг си помисли, че ако вместо лекаря от Изтока сега тук беше Плавт Боносус, всичко това нямаше да се случи. А после съвсем му притъмня.

Тя е будна, в своята стая със златната роза, изваяна за нея преди толкова години. Знае, че тази нощ той ще дойде при нея. Гледа розата всъщност, мисли си за крехката преходност на тленността. Чува отварянето на вратата, познатите стъпки, гласа — винаги с нея.

— Сърдита си ми, знам.

Тя поклаща глава.

— Уплашена от това, което предстои, малко. Не и сърдита, господарю мой.

Налива му вино, смесва го с вода. Отива до него. Седнал е край огъня. Той взима бокала, хваща ръката й, целува дланта. Държи се спокойно, отпуснато, ала тя го познава добре, по-добре от всички живи, които е познавала, и долавя признаците на възбуда.

— Най-сетне полза от това, че накарахме да следят кралицата.

Той кимва.

— Умна е, нали? Разбра, че не бяхме изненадани.

— Забелязах го. Мислиш ли, че ще е трудно с нея?

Той вдига очи към нея, усмихва се.

— Навярно.

Намекът, разбира се, е, че това няма никакво значение. Той знае какво да прави и как да накара други да го направят. Никой от тях няма да научи всички подробности, дори неговата императрица. Със сигурност не и Леонт, който ще води завоевателната армия. Изведнъж тя се зачудва колко ли мъже ще изпрати съпругът й, нещо й хрумва. Пропъжда тази мисъл, но тя се връща натрапчиво: Валерий е достатъчно умен, за да е предпазлив. Дори и с най-доверените си приятели.

Тя също не му казва, че е била предупредена, че стратегът ще доведе Гизел в двореца. Вътрешно Аликсана е убедена: съпругът й знае, че тя следи Леонт и жена му вече от много време, но това е едно от нещата, които не обсъждат. Едно от многото средства в партньорството им.

Повечето пъти.

Признаците отдавна бяха налице — никой не можеше да твърди, че е бил съвсем изненадан, — но без предупреждение или някакъв съвет императорът току-що бе заявил намерението си да тръгне тази пролет на война. Бяха във война през по-голямата част от управлението му — на изток, на север, на югоизток, далече в Мажритските пустини. Това беше друго. Беше Батиара. Родиас. Сърцето на старата империя. Откъснато и изгубено след това, далече отвъд широкото море.

— Сигурен ли си? — пита го тя.

Той поклаща глава.

— За последствията? Разбира се, че не. Никой смъртен не може да претендира, че знае неизвестното, което може да дойде — отвръща тихо съпругът й, без да пуска ръката й. — Живеем, примирени с тази несигурност. — Вдига очи към нея. — Все пак си ми сърдита. За това, че не ти го казах.

Тя отново поклаща глава.

— Как бих могла? — Казва го искрено. — Ти винаги си го искал, аз винаги съм ти казвала, че според мен не би могло да стане. Гледаш другояче на нещата и си по-мъдър от всички.

Той я поглежда с ведрите си сиви очи.

— И аз правя грешки, любов моя. Тази може да се окаже една от тях. Но трябва да го опитам и моментът е точно този — с подкупената за да си трае Басания, с хаоса на запад и младата кралица — тук, при нас. Изглежда прекалено… логично.

Умът му работи така. Отчасти.

Отчасти. Тя си поема дъх и промълвява:

— Щеше ли да ти се налага да го правиш, ако имахме син?

Сърцето й бие учестено. Това вече почти никога не се случва. Гледа го. Вижда мигновеното му стъписване и веднага — онова, което идва на мястото му. Умът му работи ангажирано, хладно, без да трепне.

Отвръща й, след дълго мълчание:

— Неочакван въпрос.

— Знам. Хрумна ми, докато те чаках. — Не съвсем вярно. Хрумнало й беше много отдавна.

— Мислиш, ако имахме, че заради риска…

Тя кимва.

— Ако имаше наследник. Някой, на когото да оставиш това. — Без жест. Никой жест не можеше да го обхване. Това. Империя. Завещание за векове.

Той въздъхва. Все още не е пуснал ръката й. Казва — тихо, с поглед този път вперен в пламъците на огъня.

— Може би е така, обич моя. Не знам.

Признание. От неговата уста. Без синове, без никой, който да дойде след тях, да наследи трона, да запали свещите в годишнината от тяхната смърт. Стара болка оживява в сърцето й.

Той добавя, все така тихо:

— Има неща, които винаги съм искал. Искам да оставя след себе си Родиас възстановен, новия Храм и купола и… може би някакъв спомен за това какви сме били, ти и аз.

— Три неща. — Нищо по-умно не може да измисли точно сега. Хрумва й, че ще заплаче, ако не внимава. Една императрица не може да плаче.

— Три неща — повтаря той. — Преди да свърши, както свършва винаги.

„Слез от престола — говореха, че изричал глас, щом всичко свърши за някой от помазаниците на Джад. — Богът на императорите те чака“.

Никой не можеше да каже колко е вярно, дали наистина се изричат и чуват тези думи. Божият свят бе сътворен така, че мъжете и жените живееха като в сънна мъгла, на смътна и треперлива светлина, в пълно неведение за онова, което предстои.

— Още вино? — пита тя.

Той я поглежда, кимва, пуска ръката й. Тя взима бокала, пълни го, подава му го. От сребро е, в сребърен обков, с рубини по него.

— Съжалявам — казва й той. — Съжалявам, моя любов.

Дори не е сигурен защо го казва, но го усеща в себе си: нещо на лицето й, нещо, витаещо като птица във въздуха на тази прелестна стая. Птица без глас, омагьосана и невидима. Но я има все пак.

Недалече от тази дворцова стая, където птици не пеят, един мъж е високо във въздуха, като птица, труди се на скеле под един купол. Външността на купола е мед, блести под луната и звездите. Вътрешността е негова.

Тук в Храма има светлина, винаги има, по заповед на императора. Тази нощ майсторът на мозайки е слугувал като чирака си, сам е смесил варта за подложката, сам я е качил по стълбата. Не много, тази нощ няма да покрие голяма повърхност. Няма да направи много. Само лика на своята жена, мъртва вече от близо две години.

Никой не го наблюдава. На входа има стражи както винаги, а един дребничък мъж с буйна, вечно разрошена коса спи някъде сред това огромно пространство от греещи светилници и сенки, но Криспин работи в тишина, сам, колкото може да бъде сам човек в Сарантион.

Ако някой все пак го наблюдаваше и знаеше какво сътворява, щеше да му е нужно истинско разбиране за занаята му (за всички такива занаяти всъщност), за да не заключи, че този мъж е корав, студен, безразличен и е бил такъв към жената, която така ясно пресъздава, досущ като жива. Очите му са бистри, ръцете му не трепват, придирчиво подбират тесерите в подносите пред него. Изражението му е сдържано, съсредоточено; той просто избира вярното късче стъкло или камък, нищо повече.

Нищо повече? Сърцето често не може да каже, но ръката и окото — стига да са достатъчно крепки и достатъчно умели — могат да изваят прозорец за бъдните. Някой ще погледне нагоре един ден, когато всички спящи в тази нощ в Сарантион ще са отдавна покойници, и ще разбере, че тази жена е била красива и много, много обичана от мъжа, която я е поставил горе, тъй както за древните богове на Тракезия казват, че поставяли смъртните си любови в небето. Като звезди.

Най-сетне утрото идва. Утрото винаги идва. Винаги има загуби в нощта: цената, плащана за светлината.

II. ДЕВЕТИЯТ КОЛЕСНИЧАР

7

Винаги има мъже и жени, които сънуват в тъмното. Повечето нощни видения се разсейват на разсъмване или преди това, ако са измъчили спящия и са го събудили. Сънищата са копнеж или предупреждение, или пророчество. Дарове или проклятия от сили благосклонни или злонамерени, защото всички знаят — в каквато и вяра да са се родили, — че смъртните споделят света с непонятни за тях сили.

В града и из провинциите имаше мнозина, чийто занаят бе да казват на обезпокоените от видения какво може да означават те. Някои от тях — не много — гледаха на определени видове сън като на действителни спомени от свят, различен от този, в който сънуващият и слушащият се е родил, за да живее и да умре, но според повечето вери това беше черна ерес.

В онази година, когато зимата премина в пролет, твърде много хора бяха споходени от сънища, които щяха да запомнят.

Безлунна нощ, късно зиме. В Аммуз, далече на юг, в един оазис, където се събираха керванните пътища, недалече от мястото, определено от някои за граница със Сория — сякаш местещите се от ветровете пясъци знаеха тези неща, — един мъж, вожд на своето племе, търговец, се пробуди в шатрата си, облече се и излезе в тъмното.

Мина покрай шатрите, където спяха жените и децата му, и братята му, и техните жени и деца, и излезе, все още полусънен, но някак странно обезпокоен, на самия край на оазиса, където сетната зеленина отстъпваше на безкрайните пясъци.

Застана под небесния свод. Под толкова много звезди. Невъзможно бе умът да побере безбройната им чет в небето, високо над хора и свят. Сърцето му, по непонятна за него причина, се беше разтупкало. Само допреди няколко мига беше потънал в дълбок сън. И все още не можеше да проумее как и защо се е озовал тук. Сън. Беше го споходил сън.

Отново погледна нагоре. Беше тиха нощ, щедра, идваше пролетта. Лятото след нея: изгарящото, убийствено слънце, водата — копнеж и молитва. Лек вятър прошумя и понесе песъчинки, прохладен и живителен на лицето му. Чуваше зад себе си камилите и козите, и конете. Стадата му бяха големи: беше облагодетелстван от съдбата човек.

Обърна се и видя застаналото наблизо момче, едно от пастирчетата на камили. На пост, защото безлунните нощи бяха опасни. Казваше се Тариф. Име, което щеше да се помни, да се пази в хрониките на неродени още поколения — заради последвалите разменени думи.

Търговецът си пое дъх, оправи гънките на белите си роби. После махна на момчето да се приближи и му заръча да намери брат му Мусафа в шатрата му. Да го събуди, с извинения, и да му предаде заръката по изгрев-слънце да поеме властта и отговорността за хората им. И че му е заръчано, особено настойчиво, в името на баща им, да се грижи за добруването на жените и децата на липсващия му брат.

— Къде отивате, господарю? — попита Тариф и стана безсмъртен с тези три думи. Сто хиляди деца в идните години щяха да носят името му.

— В пясъците — отвърна мъжът, чието име беше Ашар ибн Ашар. — Може да ме няма дълго.

Докосна момчето по челото и после обърна гръб — на него, на палмите, на нощните цветя и водата, на шатрите, животните и вещите на своите хора, и тръгна сам под звездите.

Толкова са много, помисли си отново.

Как бе възможно да са толкова много? Какво можеше да означава това, че има толкова много звезди? Сърцето му беше пълно с тях като кратуна с вода. Изпита желание дори да се помоли, но нещо го спря. Вместо това реши да замлъкне: да се разтвори за всичко около себе си и над себе си, без да му се натрапва. Хвана една от гънките на одеждите си и както вървеше, я вдигна пред устата си.

Нямаше го много дълго, отписали го бяха, смятаха го за мъртъв, но той се върна при хората си. Много се бе променил.

Както скоро щеше да се промени и светът.

Третия път, когато Шаски избяга от дома си същата зима, го намериха на пътя западно от Керакек. Вървеше бавно, но изпълнен с решимост и помъкнал твърде тежка за него пътна торба.

Патрулиращият войник от крепостта, който го върна, предложи на смях да натупа детето, както се полага, след като явно му липсвала здрава родителска ръка.

Двете жени, разстроени и смутени, припряно отказаха, но се съгласиха, че си трябва сериозен бой. Да го направи веднъж беше момчешко приключение, но три пъти си беше съвсем друго. Увериха войника, че ще се оправят сами, и отново се извиниха за неприятностите, които му било причинило момчето.

Никаква неприятност не е, отвърна мъжът, и то най-искрено. Беше зима, откупеният мир бе усмирил дългата граница от Аммуз та чак до Москав в мразовития север. Гарнизонът в Керакек умираше от скука. Пиенето и заровете можеха само да предизвикат насмешка у човек, забутан в толкова безнадеждно отдалечено от света място. Не им разрешаваха дори да излизат навън, за да погнат номади и да си намерят някоя женичка в становете им.

Пустинните хора бяха важни за Басания, набиваха им го в главите непрекъснато и съвсем ясно. Нещо повече, май бяха по-важни и от самите войници. Заплатите пак закъсняваха.

По-младата от двете жени беше тъмноока и доста хубавичка, макар и поразстроена в момента. Мъжът им беше заминал някъде. На войника му се стори съвсем разумно да помисли пак да ги навести скоро. Просто за да се увери, че всичко е наред. Можеше да донесе някоя играчка за момчето. Човек ги научава тези номера с младите майки.

Шаски, застанал между двете си майки зад оградата около малкия двор, гледаше мъжа на коня сърдито. Докато го връщаше вкъщи, войникът на смях го беше хванал за глезените и го държа с главата надолу, докато кръвта не нахлу в главата му и Шаски не каза къде е къщата му. Сега го подканиха да благодари и той го направи, все така сърдито. Войникът си тръгна, макар и не преди да се усмихне на майка му Джарита по начин, който не му хареса.

Когато след това майките му го заразпитваха — разпит, включващ почти бой и много сълзи — техни, не негови — той просто повтаряше онова, което им беше казвал предишните два пъти: искаше баща си. Бяха го споходили сънища. Баща му имаше нужда от тях. Трябваше да отидат при баща му.

— Имаш ли си представа колко е далече? — вресна майка му Катюн и отново го раздруса за раменете. Това всъщност бе най-неприятната част: обикновено тя беше много спокойна. Никак не му харесваше, когато е ядосана. А и въпросът беше труден. Наистина не знаеше колко далече е баща му.

— Взех дрехи — отвърна той и посочи торбата на пода. — И втория топъл елек, дето ми уши. И ябълки. И ножа си, ако срещна някой лош.

— Перун да ни пази дано! — възкликна майка му Джарита. Бършеше очите си — Какво да правим? Момчето няма и осем години.

На Шаски изобщо не му беше ясно какво общо имат годините му.

Майка му Катюн коленичи на килима пред него и хвана ръцете му.

— Шаски, скъпи мой, мъничкият ми, чуй ме. Много, много далече е. Нямаме си летящи същества, които да ни пренесат дотам, нямаме заклинания или магия, нямаме нищо, което да ни отнесе.

— Можем да вървим пеша.

— Не можем, Шаски, не и в този свят. — Не пускаше ръцете му. — Сега не трябваме на баща ти. Той помага на Царя на царете в едно място на запад. — На лято ще се срещне с нас в Кабад. Тогава ще го видиш.

Те не разбираха. Странно как големи хора не успяваха да разберат някои неща, въпреки че уж трябваше да знаят повече от децата и непрекъснато ти го повтаряха.

Отвърна й:

— Лятото е твърде далече и не трябва да ходим в Кабад. Това трябва да кажа на татко. И като е толкова далече за ходене пеш, нека вземем коне. Или мулета. Татко тръгна с муле. И аз мога да яздя. Всички можем. Можем да се редуваме да държим бебето.

— Да държим бебето? — възкликна майка му Джарита. — В името на святата Богиня, искаш всички да я направим тази лудост?

Шаски я погледна.

— Казах го вече. Преди.

Майки! Слушаха ли изобщо? Нима си мислеха, че иска да го направи сам? Та той дори нямаше представа къде отива. Знаеше само, че баща му беше тръгнал по пътя на запад, тъй че и той беше тръгнал натам, а мястото, където бе отишъл баща му, се казваше Сарантум или нещо такова, и беше далече. Всички непрекъснато го казваха. Разбрал беше, че може и да не стигне там до стъмване, ако върви сам, а и вече не харесваше тъмното, когато идваха сънищата.

Последва тишина. Майка му Джарита бавно доизтри сълзите си. Майка му Катюн го гледаше някак особено. Най-сетне пусна ръцете му и попита:

— Шаски. Кажи ми, защо не трябва да отиваме в Кабад?

Никога досега не го беше питала за това.

Това, което разбра, след като обясни на майките си за сънищата и как чувства определени неща, беше, че други хора не го могат. Объркваше го, че поривът да тръгне, а и онова, другото чувство — за черния облак, надвисващ всеки път, щом споменат името Кабад — не е нещо, което двете му майки споделят или дори разбират.

Плашеше ги, разбра Шаски, а това на свой ред плашеше него. Затова, като видя вкаменените им лица, щом спря да говори, най-сетне се разплака и затърка очи с кокалчетата на пръстите си.

— Аз… съжалявам. Че… избягах така. Съжалявам…

Това, че видя сина си облян в сълзи — синът й не плачеше никога, — накара Катюн най-сетне да разбере, че тук действа нещо много по-голямо, непонятно за нея. Възможно беше самата богиня Анахита да е дошла в Керакек, това нищожно крепостно поселение в края на пустинята, и да е докоснала с пръста си Шагир, скъпото им дете Шаски. А докосването на богинята жигосваше хората. Всички го знаеха.

— Перун да ни пази — промълви Джарита. Лицето й беше пребледняло. — Азал дано не узнае тази къща.

Ала я знаеше, ако това, което им беше казал Шаски, се окажеше вярно. Врагът вече знаеше Керакек. И дори Кабад. Облак, сянка, беше казал Шаски. Как можеше да знае едно дете за такива сенки? И Рустем, мъжът й, се нуждаеше от тях на запад. По-скоро на север, отколкото на запад, всъщност. Сред неверниците в Сарантион, които почитаха слънцето като някакъв изгарящ бог. Нещо, което никой в пустинята не можеше да приеме.

Катюн си пое дъх. Съзнаваше, че тук се крие някакъв капан за нея, нещо изключително опасно. Не искаше да отиде в Кабад. Никога не беше искала да ходи там. Как можеше да оцелее в царски двор? Сред тамошните жени?

Самата мисъл за това я държеше будна нощем, разтреперана, прилошаваше й от нея, носеше й сънища — и те като тъмни сенки.

Погледна Джарита, която така храбро бе понесла всичко, скрила беше скръбта си при вестта, че Рустем е издигнат и че ще го вземат в царския двор. Което означаваше, че ще й намерят друг съпруг, друг дом, друг баща за Иниса, мъничката Иса.

Джарита беше направила нещо, на което самата Катюн не смяташе, че е способна. Оставила беше Рустем, обичния й съпруг, да тръгне на път с мисълта, че тя приема това, че дори се радва, тъй че сърцето му да не е притеснено след толкова важната вест, която бе получил.

В името на Перун, на какво ли не са способни жените.

Джарита не се радваше. Новината я разкъсваше. Катюн го знаеше. Чуваше риданията й в тъмното нощем, когато и двете лежаха будни в малката къща. Рустем би трябвало да прозре заблудата, но на мъжете — дори на по-умните мъже — обикновено им убягваха тези неща, а и толкова много беше улисан с лечението на царя и възбуден след това заради издигането му във висшата каста и покрай мисията му на запад. Беше искал да повярва в заблудата на Джарита и бе повярвал. А и все едно — човек не можеше да откаже на Царя на царете.

Катюн мълчаливо извърна очи от Шаски към Джарита. В нощта преди да замине Рустем й беше казал, че сега тя ще трябва да мисли за всичко в семейството, че разчита на нея. Дори учениците бяха отишли при други учители. Сама трябваше да се справи с това, както и с всичко останало.

Бебето в другата стая проплака, събудено от следобедния си сън, повито в дървената люлка край огъня.

Керакек. Кабад. Сянката на Черния Азал. Пръстът на Богинята, който ги бе докоснал. Шаски с неговото… чувство за тези неща. Закъснялото осъзнаване, че той още отначало си беше… различен от другите деца. Всъщност тя го беше разбрала отдавна, и се беше съпротивлявала.

Навярно по същия начин, както Рустем се бе съпротивлявал, съзнавайки какво всъщност изпитва Джарита: искаше му се да вярва, че е щастлива, колкото и да можеше да нарани това гордостта му. Горката Джарита, така деликатна и толкова красива. Понякога в пустинята разцъфваха цветя, но не на много места и не задълго.

Сарантион. Много по-голям и от Кабад, казваха. Катюн прехапа устна.

Прегърна Шаски, а след това го прати в кухнята да поиска нещо за ядене от готвача. Не беше закусвал още, избягал беше по тъмно, докато те още спяха. Джарита, пребледняла като жрица в нощ на Свещения пламък, отиде да нагледа бебето.

Катюн остана да седи сама, умислена. После повика един от слугите и го прати до крепостта с молба гарнизонният командир да бъде така добър да ги почете с гостуване в удобно за него време.

Досада. И усещане за несправедливост. Мир, купен със злато. Всичко това терзаеше Винаш, син на Винаш, посред тягостната зима.

Изобщо не можеше да свикне със скуката тук, в Керакек. Обичаше пустинята, юга; тя бе познатото за него, светът на детството му. Радваха го гостуванията на яздещите камили номади, ходенията в шатрите им на чаша палмово вино, пестеливите жестове, мълчанията, думите, отронвани още по-пестеливо, все едно отпиваш последни глътки вода. Народът на пясъците бе важен: буфер срещу сарантийците, търговски партньори, носещи подправки и злато от далечния приказен юг по древните пътища на камилите. И предните бойни отряди във всяка война.

Разбира се, някои от тези пустинни скитници се бяха съюзили със Сарантион и търгуваха там… и тъкмо затова бе толкова важно племената, които държаха страната на Басания, да са доволни. Войниците невинаги го разбираха, но Винаш беше отраснал в Кандир, още по на юг, и нюансите на Аммуз и Сория не бяха загадка за него. Или по-скоро бяха по-малко загадка, отколкото за повечето хора: никой не можеше искрено да твърди, че разбира хората на пясъците.

Никога не беше хранил илюзии за себе си, в смисъл че ще се окаже в по-издигнато положение и роля. Беше гарнизонен командир в свят, достатъчно понятен за него. И доскоро това бе живот, който го удовлетворяваше напълно.

Но тази зима царският двор бе дошъл в Керакек и голяма част от него — самият цар също — се бе задържала, докато не се изцери раната от една стрела и не затихнат вълните, последвали смъртта (заслужена или не) на принцове и царски жени.

Винаш, който бе играл немалка роля в събитията от онзи ужасен ден, се усети променен, след като Ширван и дворът си заминаха. Крепостта му изглеждаше пуста. Гола и екнеща. Селото долу си беше както винаги — прашна еднообразна и монотонна купчина малки къщи. А вятърът все духаше откъм пустинята. В такива неспокойни нощи го спохождаха сънища.

Тревога бе обзела душата на командира Винаш. Зимата се протягаше като непреодолима пропаст: ден след ден, ден след ден, болезнено бавно, а след това — нощният мрак. Вече забелязваше пясъка, който никога досега не го беше притеснявал, навсякъде, във всичко; просмукваше се през цепнатините на прозорците и под вратите, в дрехите, в храната, в гънките на кожата, в косата и брадата му, в… мислите му.

Започнал бе да пие твърде много и все по-рано през деня. А беше достатъчно образован, за да знае, че е вредно.

И като следствие от всички тези неща, когато слугата на лекаря се качи по криволичещата пътека от селото и нагоре по стълбите, за да донесе молбата на двете жени да им гостува в удобно за него време, удобното време се появи почти веднага.

Винаш нямаше и най-малка представа какво искат.

Беше промяна обаче, нещо ново в еднообразното и досадно ежедневие. Това стигаше. Докторът беше заминал преди доста време. Беше се канил да остане няколко дни в Сарника, доколкото помнеше. Според това колко се бе задържал там, вече можеше дори да е в Сарантион. Жените на лекаря бяха хубави, припомни си той. И двете.

Отпрати слугата с една монета и с уверението, че ще слезе в селото по-късно същия ден. Между другото не беше трудно да е отстъпчив, след като поканата идваше от дома на мъж, когото щяха да издигнат в каста и който бе призован в двора от самия Цар на царете. Невероятна чест, наистина.

Не че Винаш, син на Винаш, го бяха канили някъде или повишавали, или удостоявали, или… каквото и да било всъщност. Не че някой от придворните беше обърнал и най-малко внимание, докато бяха тук, кой точно се намеси във височайшата им компания и настоя в онзи ужасен зимен ден да повикат местния лекар, при огромен личен риск при това. И който на всичко отгоре помогна после на лекаря и лично уби вероломния принц.

Дори се беше чудил понякога дали не го бяха наказали заради хвърления нож, спрял пъкленото дело на изменника син — колкото и нечестно да беше.

Възможно. Никой не го беше казал, никой не беше говорил с него изобщо, но някой като дебелия прозорлив везир можеше да каже, че трябва едва ли не да е благодарен, че са го оставили жив след такова деяние. Беше убил царска особа. Кръв от кръвта на Великия цар. С кама, извадена и хвърлена в присъствието на царя, святия Брат на Слънцето и Луните. И да, да, беше го направил, но му бяха заповядали да е нащрек срещу възможна опасност, когато Мураш се върна в стаята. Негов неотменен дълг беше да го извърши.

Нима трябваше да бъде изоставен, забравен тук сред пустинята, защото е спасил живота на своя цар?

Случваше се. Никой не можеше да твърди, че светът на Перун и Богинята е място, където властва неотменно справедливостта. Съществуването на Азал Врага означаваше, че винаги ще е така, до самия край на Времето.

Винаш беше войник. Знаеше, че това е самата истина. Във войската гъмжеше от несправедливост и подкупничество. А цивилните — напарфюмираните изнежени дворцови съветници, лукави и мазни — можеха да решат по свои си причини да осуетят пътя нагоре на честните, сурови и безхитростни войници. Така ставаха работите. Не че с разбирането на човек му ставаше по-лесно да приеме и да се примири, щом го сполетеше точно това.

Баща му изобщо не беше искал да влезе във войската. Ако си беше останал търговец в Кандир, всичко това нямаше да нахлуе в живота му.

Щеше да си търпи пясъка в чашите вино и в постелята и щеше да му е все едно.

Хората се променят, реши най-сетне Винаш. Нищо по-просто — и по-сложно — от това. Като че ли и той самият вече се бе променил. Случват се неща, по-дребни или по-значими събития, или може би просто времето минава и… една сутрин човек се събужда и разбира, че вече е друг. Сигурно бе имало време, когато Мураш е бил доволен да си е принц на Басания, в сянката на великия си баща.

Тежки мисли за един войник. По-добре щеше да му е на бойното поле, с врага срещу него. Но нямаше с кого да се бие, нямаше какво да прави, а вятърът духаше все така неспирно.

Трябваше да получи признание за стореното. Наистина трябваше.

Някъде след пладне Винаш яхна коня и пое надолу по хълма към къщата на лекаря. Двете жени го приеха в предната соба с огнището. По-младата наистина беше доста хубава, с много тъмни очи. По-възрастната беше по-строга и сдържана, говореше тя, с тих свенлив глас. Това, което каза обаче, накара Винаш мигновено да забрави личните си терзания.

Съдба, шанс, случайност? Намеса на Перун? Знае ли човек? Но простата истина беше, че войникът, син на търговец от Кандир, командир по стечение на обстоятелствата на гарнизона в Керакек, беше човек в не малка степен склонен да приема нещата, за които му говореше жената в този зимен следобед. Естеството на света беше недостижимо за смъртните и това го знаеше всеки. А тук, на юг, близо до пустинния народ с непонятните им племенни ритуали, съобщенията за подобни неща не бяха рядкост.

В един момент по молба на Винаш повикаха момчето и той му зададе няколко въпроса, след което го пуснаха. Малкият отговори с преголяма охота, сериозно дете. Най обичал да е в лечебницата на баща си напоследък, каза една от жените, почти извинително. Оставяли го да си играе там. Почти на осем години бил, казаха му, когато Винаш ги попита.

Отказа предложеното му вино, но прие чаша билков чай, докато премисляше чутото. Номадите си имаха истории и названия на племенните си езици за хора като това, което можеше да се окаже детето. Дойката му обичаше да му ги разказва. Самият той беше виждал веднъж един Сънуващ, при едно пътуване из пустинята с баща си — само го зърна за миг, докато платнището на входа падаше бавно. Едър мъж, мек сред стройните и слаби пустинници. Без коса по главата. Дълбоки успоредни бръчки по двете му страни, така го помнеше.

Тъй че не беше склонен да отхвърли с лека ръка разказа на жената, но освен това, че му се стори интересно, не му беше много ясно какво точно очакват от него и защо му го разказват това. И ги попита. А те му казаха.

Изсмя се на глас изумен, а след това се смълча и зашари с очи от тъжното лице на едната майка към това на другата. И осъзна, че го мислят сериозно. Наистина сериозно. Чу стъпки откъм вратата и се обърна: момчето беше застанало до прага. Не беше отишло в стаите за лекуване все пак. Любопитно дете. И Винаш беше такъв някога. Шаски се показа, щом го повикаха, застана до мънистената завеска и зачака. Винаш се вторачи в него.

После погледна отново по-възрастната от двете майки, която бе разказала всичко, и колкото можа по-вежливо й отвърна, че за това, за което моли, не може и дума да става.

— Защо? — попита неочаквано по-младата, хубавичката. — Нали водите понякога търговци на запад.

Вярно беше, между другото. Винаш, като честен мъж, и то пред искрените съсредоточени погледи на две привлекателни жени, беше принуден да се съгласи.

Погледна отново момчето. То продължаваше да стои до входа в очакване. Тишината беше тягостна. И в нея Винаш си зададе неочаквания въпрос: защо, наистина? Защо да не може и дума да става да им осигури придружители? Никакъв закон не се нарушаваше, ако две жени решат да тръгнат да подирят съпруга си. Ако той се ядосаше, след като пристигнат, това, разбира се, щеше да си е техен проблем, не негов. Нито на придружаващите ги. Длъжен бе да допусне, че докторът е оставил жените си с достатъчно средства, за да могат да си платят едно пътуване. А и стигнеха ли в двора в Кабад, паричният проблем щеше да е дреболия за това семейство. Може би щеше да е изгодно хора като тях да са му в дълг. Никой друг май не се чувстваше задължен на Винаш в края на краищата. Командирът на гарнизона едва се сдържа да не се намръщи. Отпи от чая и направи грешката отново да погледне момчето. Сериозно, съсредоточено лице. Стоеше и чакаше. Деца. Момчето трябваше да си играе сега, някъде навън.

При всякакви други обичайни обстоятелства нямаше да пожелае да има нищо общо с всичко това, прецени Винаш. Само че тази зима не беше обичайна.

А и твърде явното доверие в очите на момчето завладя мислите му. Доверие, което контрастираше със собственото му състояние на духа напоследък. Имаше опасност да развали доброто име, което си беше създал с годините. Горчилката може да унищожи един мъж. А дете? Сигурно още по-лесно. Отпи от чая. Жените го гледаха. Момчето го гледаше.

Като командир на гарнизона, във властта му беше да назначава войници за придружители на частни групи пътници. Търговци обикновено, тръгнали да прекосят границата със стока в мирно време. Мирното време не означаваше, че пътищата са безопасни, разбира се. Обикновено пътуващите търговци си плащаха за военен ескорт, но не задължително. Понякога един командир си имаше свои причини да прати войници отвъд границата. Ангажираше времето на по-изнервените, подлагаше на изпитания младите войници, даваше възможност да се поразделят хора, между които са възникнали напрежения от дългото пребиваване заедно. Та нали той самият беше пратил и Нишик с доктора?

Гарнизонният командир на Керакек не знаеше — нямаше как да знае — за уреденото за по-младата жена и дъщеря й. Ако го знаеше, може би нямаше да направи, каквото направи.

Но ето, че взе решение. Или по-точно — преразгледа решението си. Бързо и този път — точно, както се полагаше на ранга му. Направи избор, който сигурно щеше да изглежда глупав в по-общ план и в очите на някой страничен наблюдател. Щом го изрече, двете жени се разплакаха. Момчето — не. Момчето излезе навън. Малко след това го чуха да тропа в една от работните стаи на баща му.

— Перун да ни пази. Той стяга багаж — изхлипа по-младата майка.

Глупостта на Винаш, син на Винаш, доведе до това, че в края на седмицата две жени, две деца, един гарнизонен командир (това беше идеята в крайна сметка, а помощникът му можеше да използва времето да поупражнява еднолична власт) и трима избрани войници се отправиха по прашния ветровит път към границата на Амория, към Сарантион.

Междувременно лекарят Рустем, в пълно неведение за случващото се у дома, както е обичайно за хора на път, все още трябваше да е в Сарника в деня, в който семейството му тръгна след него. Изкупуваше ръкописи, изнасяше лекции, едва ли щеше да напусне този град до седмица. Всъщност не бяха чак толкова далече зад него.

Планът беше четиримата войници да придружат жените и децата и да направят мимоходом някои свои наблюдения по пътя на северозапад през Амория. Лекарят щеше да се оправя със семейството си, щом стигнеха при него. Негова работа беше да ги отведе всички в Кабад, като му дойдеше времето. А обяснението за внезапната им поява си беше проблем на жените. Сигурно щеше да е забавно да се види тази среща, мислеше си Винаш, докато яздеше на запад. Любопитно беше колко по-добре се почувства, след като взе решението си да напусне Керакек. Жените на доктора, детето, тази покана… бяха нещо като божи дар, реши той.

Самият той и тримата мъже с него щяха просто да идат на север с малката група и после обратно, но пътуването, макар и зимно пътуване, щеше да е много по-добро от мотаенето в пясъка, вятъра и пустотата. Човек трябва да прави нещо, когато дните помръкват рано, както и мислите. Щеше да прати писмен доклад до Кабад, щом се върнеха, с всички наблюдения, които успееха да направят. Пътуването можеше да се формулира, опише, представи като нещо рутинно. Почти. По-късно щеше да реши дали да спомене за момчето. Нямаше нужда да се бърза с това. Първо, фактът, че такива хора съществуват, не означаваше непременно, че Шагир, синът на Рустем, е един от тях. Винаш все още не беше убеден в това. Разбира се, ако момчето не се окажеше това, което майка му мислеше, че е, значи бяха предприели това нелепо зимно пътуване само защото на едно момченце му е мъчно за татко му и заради това има лоши сънища. По-добре беше да не мисли сега за това, реши Винаш.

Което се оказа съвсем лесно. Трудното пътуване, преживелиците по пътя будеха у командира задрямали усещания. Някои хора се боят от откритите пространства, от неудобствата и трудностите. Той не беше от тях. Тръгването на път в толкова кротък и хубав ден бе като благослов на Перун и Богинята и Винаш се чувстваше щастлив.

Шаски беше много щастлив.

Чак когато започнеха да наближават Сарантион, много по-късно, настроението му щеше да се промени. Поначало мълчаливо дете, Шаски все си тананикаше нещо по пътя, а нощем успокояваше малката си сестричка. Тананикането секна на седмица северно от Сарника. А скоро след това момчето млъкна съвсем, беше пребледняло и изглеждаше болно, макар да не се оплакваше от нищо. Няколко дни след това най-сетне щяха да стигнат Деаполис, на южния бряг на прословутия пролив, и да видят над водата черен дим и пламъци.

В Кабад, в своя великолепен дворец над градините, висящи като по чудо по стръмния склон чак до широкото речно русло, с изкуствените водопади, струящи между и зад безчетните цветя и дървета, Ширван Велики, Царят на царете, Брат на Слънцето и на Луните, тази зима лягаше с една или друга от жените си, или с някоя от любимите си наложници, а сънят му бе смутен и неспокоен въпреки всички отвари и прахове, предписвани от лекарите му, и въпреки жреческите заклинания, преди да се оттегли в спалните си покои.

Това продължаваше вече от доста време.

Всъщност всяка нощ след завръщането му от Юга, където за малко щеше да загине. Говореше се тихичко, никога в присъствието на Великия цар естествено, че мрачните сънища преди разсъмване нерядко са последица от преживяна смъртна опасност, задържащ се спомен за едва разминалата се среща с Азал, за допира на черните му криле.

Една сутрин обаче Ширван се събуди стреснат и седна в леглото си гологръд, белегът от скорошната рана все още червенееше под ключицата му. С очи, вторачени в нещо невидимо, той изрече високо две фрази. Младата жена до него скочи от леглото и коленичи разтреперана върху дебелия килим, гола, както бе влязла в света на вечната вражда между Перун и Азал.

Двамата мъже, удостоени с високата чест да будуват нощем в царската спалня дори когато Ширван лягаше с жена, също коленичиха, като извърнаха очи от примамливата голота на момичето. Бяха се научили да не забелязват такива гледки и да мълчат за всичко, което виждат или чуват. Или поне повечето видяно и чуто.

Очите на Царя на царете били като хладно желязо в онова утро, щеше да каже по-късно с благоговение единият: твърд и убийствен поглед, като меч, въздаващ сетно правосъдие. Гласът му бил като на съдията, претеглящ живота на мъже и жени в часа на тяхната смърт. Подобни неща бе позволено да се съобщават.

Словата, които Ширван изрече и щеше да повтори, щом призованите набързо съветници се срещнаха с него в съседната стая, гласяха:

— Това не ще се допусне. Ще тръгнем на война.

Често пъти става тъй, че едно отбягвано, потискано решение, с усилия, водещи до тревожна напрегнатост и неспокойни нощи, изглежда неопровержимо, щом бъде взето. Човек гледа с изумление и ужас на доскорошното дълго колебание и се чуди как изобщо е могъл да отлага решение така прозрачно и очевидно.

Така стана и с Царя на царете в онази сутрин, макар съветниците му, останали в неведение за зимните му сънища, да помолиха да го изрази с разбираеми за тях слова. Възможно беше, разбира се, просто да им каже какво да правят без обяснения, но Ширван вече царуваше от дълго време и знаеше, че повечето хора се справят по-добре, когато и самите те схващат донякъде същината на нещата.

Всъщност налице бяха два факта, говорещи за неизбежна война, и трети елемент, който означаваше, че трябваше да я започнат самите те.

Първо. Сарантийците строяха кораби. Много кораби. Търговци на запад и шпиони (често едни и същи хора) го съобщаваха още от началото на есента. Корабостроителниците на Сарантион и Деаполис кънтяха и ехтяха от ударите на чукове и стърженето на триони. Ширван беше чул този ек в нощните си сънища.

Второ. Кралицата на антите бе в Сарантион. Жив инструмент в ръката на Валерий. Чук, сама по себе си. Никой не можеше да каже как императорът е постигнал това. (а Перун знаеше, Ширван уважаваше Валерий толкова, колкото и го мразеше). Но тя беше там.

Тези неща, взети заедно, говореха недвусмислено за предстоящо нашествие на запад за всеки, който знаеше как да тълкува подобни знаци. Кой нямаше да прозре, че огромните суми, които Валерий бе заплатил — вече две вноски — в съкровищницата на Басания, са с цел да опази източната си граница спокойна, докато праща войската си на запад?

Ширван беше приел парите, разбира се. Подписал бе и подпечатал „Вечния мир“, както го нарекоха. Имаше си свои гранични проблеми на север и на изток и свои трудности с плащанията на размирната войска.

Но точно сега Царят на царете не се нуждаеше от съногадател, за да му изтълкува нощите. Шарлатаните можеше да се опитат да го убедят, че екът на чукове, огнените видения и неспокойството произтичат от раната от стрелата и отровата му. Не и него.

Същинската отрова не беше на стрелата на сина му, а отдавна тлееше и чакаше своя миг: отровата в това колко по-могъщ ще стане Сарантион, ако Батиара падне в ръцете му. А това можеше да стане. Можеше, и още как. От толкова дълго време той почти беше искал сарантийците да тръгнат на запад, убеден, че изобщо не могат да успеят. Вече не мислеше така.

Изгубената родина на империята беше плодородна и богата — иначе защо антските племена щяха да слязат в нея? Ако златният стратег, омразният Леонт, успееше да добави това богатство към съкровищницата на Валерий, да му осигури богати приходи и мир на запад, без обвързани в Саврадия войски, тогава…

Нямаше ли тогава да е много по-застрашен седящият на трона в Кабад?

Не можеше да се допусне събитията да се развият по този начин. Имаше все пак отрова в това, смъртоносни и неизцерима.

Някои от хората, които повика, навярно се надяваха отчаяно, че част от парите на Сарантион, ако се отклонят към Москав, ще могат да разбунят Севера през лятото, да принудят Валерий да задържи част от войската си и да осуетят нашествието му.

Безплодна мисъл, нищо повече. Облечените в кожи варвари на Москав спокойно можеха да приемат парите и след това да се изсипят върху дървените стени на Мирбор, в самата Басания. Те нападаха от отегчение, където им хрумне и щом надушат слабост. Никакво чувство за чест и за доблестно поведение нямаше у тези примитивни северняци в дивата им просторна земя. Подкуп, споразумение — нищо нямаше да значи това за тях.

Не, ако Валерий трябваше да бъде спрян, трябваше да го направят сами. Ширван не изпитваше никакви угризения. От никой владетел, който наистина обича и брани страната си, не може да се очаква, че ще го разколебае нещо толкова дребно като договор за „Вечен мир“.

След като решението бе взето, Ширван Басанидски нямаше да си губи времето в размишления за подобни дреболии.

Повод щяха да създадат — някое скалъпено „нахлуване“ по северната граница. Сарантийски пограничен набег от Асен. Можеха да избият неколцина души от жреческата каста, да подпалят някой малък храм, да кажат, че са го направили западняците, че са нарушили мирните клетви. Обичайното.

Асен, който беше опожаряван, плячкосван и разменян от едната страна на другата поне пет пъти, щеше да е очевидната цел. Но този път в мислите на Ширван имаше нещо ново, нещо по-голямо.

— Продължете още на запад — каза Царят на царете на пълководците си със своя дълбок хладен глас, като погледна първо Робазес и след това останалите. — Асен е нищо. Разменна монета. Трябва да принудите Валерий да изпрати армия. Тъй че този път ще стигнете чак до Евбулус. Подложете го на глад, съсипете го. И ми донесете богатството, скрито зад стените му.

Настъпи мълчание. Винаги настъпваше мълчание, щом заговореше Царят на царете, но този път бе различно. През всичките си войни с Валерий и чичо му преди него, и Апий преди него, Евбулус никога не беше превземан, нито дори обсаждан. Нито пък техният най-голям град на север, Мирбор. Битките между Сарантион и Басания бяха изцяло заради злато. Гранични набези на север и юг за плячка, откупи, пари от съкровищниците на едната или другата страна, плащане за войниците. Завоеванието, разгромяването на големи градове никога не беше цел.

Ширван огледа пълководците си поред. Съзнаваше, че ги принуждава да променят начина си на мислене — винаги рисковано начинание с военни. Забеляза, че Робазес, както се очакваше, пръв схвана намека за възможните последици. Продължи:

— Запомнете: ако наистина тръгнат към Батиара, Леонт ще е на запад. Няма да е при Евбулус, за да ви се противопостави. И ако привлечем достатъчно войници от армията му, защото ще се наложи да заминат на север, за да ви спрат, той ще се провали на запад. Може да… умре. — Каза го много бавно, оставяше им време да го осмислят. Трябваше да го разберат.

Леонт щеше да е на запад. Техният бич. Прекалено яркият образ на ужаса в сънищата им, златен като слънцето, на което се кланяха сарантийците. Пълководците на Басания се спогледаха, обзети и от страх, и от възбуда, осенени за появилата се възможност.

Скоро след това дойде и осъзнаването на някои други неща. Как това нарушаване на мира ще изложи на смъртен риск басанидите на запад — предимно търговци и шепа други. Но това ставаше винаги, щом започнеше война, а те и бездруго не бяха толкова много. Не можеше да се позволи такива съображения да променят нещо. Търговците винаги знаеха, че има рискове с ходенето на запад (или на изток, впрочем, в Испахан). Тъкмо затова взимаха толкова скъпо за донесените стоки и трупаха богатства.

Ширван махна с ръка да освободи събралите се и те започнаха да излизат с почтителни поклони, но един се осмели да заговори пред своя цар: везирът Мазендар, единственият удостоен с това право. Нисък и закръглен, с тънък сух глас, колкото царският бе богат и дълбок, той изказа две малки съображения.

Първото бе за подходящия момент.

— Царю велики, преди да отплават на запад ли повелихте да ги нападнем?

Ширван присви очи и отвърна предпазливо:

— Да, това е едната възможност.

— Прав сте, велики господарю — каза Мазендар. — Съзирам лъчезарието на могъщата ви мисъл. Можем да направим това или да изчакаме да поемат на запад и тогава да прехвърлим границата срещу Евбулус. Бързи кораби ще подгонят Леонт с вдъхващата паника вест. Може да му се заповяда да върне част от флотата си. Останалите ще са уязвими и обезсърчени. Или да продължи, но с неизбежния страх от онова, което правим в тила му. А Сарантион ще се почувства съвсем беззащитен. Това ли предпочита Великият цар, или другия подход? Съветниците ви чакат светлината на мъдростта ви.

Мазендар беше единственият, когото си заслужаваше да изслуша. Робазес можеше да се сражава и да предвожда армии, но Мазендар беше умен. Ширван отвърна навъсено:

— Ще ни отнеме известно време, докато съберем армията си на север. Ще следим събитията на запад и ще взимаме решенията си съобразно с тях.

— Колко голяма армия, велики? — зададе Робазес елементарния войнишки въпрос. И примига смаяно, щом Ширван му каза. Никога не бяха събирали толкова войници.

Лицето на Ширван остана сурово и мрачно. Трябваше да запомнят властната увереност на Царя на царете и да кажат на другите за нея. Валерий Сарантийски не беше единственият владетел на света, способен да изпраща големи армии. Царят отново погледна Мазендар. Беше споменал за две съображения.

Второто засягаше кралицата на антите в Сарантион.

Царят го изслуша и бавно кимна. Съгласи се, че това предложение е ценно. Даде одобрението си.

Мъжете заизлизаха. Събитията се задвижиха бързо. Първият сигнален огън бе запален привечер същия ден, та пламъкът да се предаде от крепост на крепост и от хълм на хълм в нужните посоки.

По-голямата част от деня Царят на царете прекара с Мазендар, Робазес и по-низшите пълководци, а и с надзорниците на царската хазна, а следобеда — в молитва пред дворцовата жар на Святия огън. По време на вечерята се почувства зле, като в треска. Не го сподели с никого, разбира се, но изтегнат на дивана, внезапно — и малко късно — си спомни за невероятно способния лекар, който през лятото трябваше да дойде в Кабад. Повелил му беше да замине в Сарантион до времето на издигането му в каста. Беше наблюдателен човек и царят се бе постарал това му качество да принесе полза. Царете трябва да го правят това. Полезните хора — да носят полза.

Ширван отпи от зеления чай в купата и поклати глава.

Това го замая и той свъси вежди. Лекарят трябваше вече да е тръгнал на запад. За Сарантион. Най-лошото място точно сега.

Не можеше да го върне. Здравето и удобствата на един владетел понякога трябва да се оставят настрана заради нуждите на поданиците. Властта носи и тежести, а Царят на царете ги знаеше до една. Личните ти грижи трябва да отстъпят понякога. А и все пак в Басания трябваше да има повече от един вещ лекар. Реши да накара Мазендар да потърси добре — не го беше правил досега.

Но човек остарява, здравето става все по-несигурно. Азал витаеше все по-близо с черните си криле. Перун и Богинята чакаха всички смъртни за сетния съд. Човек обаче не е длъжен да бърза към тях, преди да му е свършил отреденият срок.

След вечерята Ширван се оттегли в покоите си. Главата все още го болеше, но въпреки това повика Мазендар, защото се сети за нещо. Везирът се появи почти мигновено. На Ширван понякога му се струваше, че целият живот на този човек минава зад някоя врата, готов да го повикат — толкова бързо се появяваше.

Царят припомни на везира мисълта, изказана от него тази сутрин — за кралицата на антите. След това му напомни за лекаря от юга, който беше в Сарантион или щеше да е там много скоро. Беше забравил името му. Все едно, Мазендар щеше да го знае. Везирът, във всяко отношение най-проницателният от всички в обкръжението му, се усмихна замислено, поглади рядката си брада и каза:

— Царят наистина е брат на боговете на сътворението. Очите на царя са като очи на орел, а мислите му са дълбоки като морето. Ще се погрижа за това, о, велики, и то най-бързо.

Ширван кимна, потърка си челото и най-сетне нареди да повикат лекарите му. Не се доверяваше много на никого от тях, след като бе заповядал най-добрите да бъдат убити в Керакек заради провала им, но все пак тези в двора щяха да са достатъчно кадърни да приготвят някаква отвара, която да облекчи болката му и да му помогне да спи.

Оказа се вярно. Тази нощ Царят на царете не сънува за първи път от дълго време.

8

Зиме в Сарантион, когато огромното туловище на Хиподрума беше пусто и стихнало, фракционното съперничество се преместваше в театрите. Танцьори, артисти, жонгльори и клоуни се надпреварваха в представленията, а членовете на фракциите в отредените им сектори изразяваха одобрението (или неодобрението) си по все по-сложен начин. Репетициите, нужни за постигането на тези спонтанни демонстрации, често бяха доста взискателни и натоварващи. Ако човек умееше да спазва указания, ако беше готов да задели в упражнения много от свободното си време и имаше приемлив глас, можеше да си спечели добро място за представленията и привилегирован достъп до фракционните пиршества и други събития. Кандидати изобщо не липсваха.

В театрите Сините и Зелените бяха разделени както на Хиподрума: стояха от двете страни на извитото пространство за публиката, никога близо едни до други. Градската префектура беше доста ефикасна в потушаването на буйните страсти, а Имперският прецинкт даваше да се разбере повече от ясно, че всяка крайна проява на насилие може да затвори театрите за цялата зима. Мрачна перспектива; достатъчно мрачна, за да гарантира известно ниво на благоприличие… повечето време.

Единствено имперският двор и гостуващите знатни особи, наред с граждански сановници и висши военни, имаха места за сядане долу в центъра срещу сцената. Зад тях беше пространството за правостоящи от необвързаните театрални посетители, на първо място старши майстори от гилдиите и военни; тук също можеше да се видят куриери от Имперската поща. След тях в средата бе мястото, отредено за обикновени войници, моряци и граждани, а също тъй, при това просветено управление (прекалено просветено според някои по-ревностни духовници) — дори за киндати, с техните сини халати и сребърни шапки. За случайните басаниди или езичници търговци от Карч или Москав, проявили любопитство към случващото се тук, оставаха няколко места най-отзад.

Самото духовенство никога не ходеше на театър, разбира се. Жените там понякога бяха почти голи. Трябваше да внимават със северняците при това: момичетата можеше да ги възбудят малко прекалено и да предизвикат смутове от друго естество.

Докато Първите танцьори — Шайрин и Тихос за Зелените, Кларос и Елаина за Сините — събираха цветовете си на представление веднъж-дваж седмично, „упълномощените музиканти“ координираха възгласите, а по-младите привърженици се перчеха и се караха в опушените каупони и таверни из града, то водачите на двете партии прекарваха зимата в настървена подготовка за пролетта и онова, което наистина беше важно в Сарантион.

Колесниците бяха сърцевината на градския живот и това го знаеше всеки.

Всъщност през зимата имаше много работа. Събираха колесничари от провинциите, едни отхвърляха и връщаха по разни причини, други подлагаха на допълнително обучение. По-младите например непрестанно ги упражняваха как да падат от колесницата или да симулират падане, ако се наложи. Оценяваха се коне, освобождаваха се по-стари и слаби, останалите се тимаряха и се упражняваха, агентите купуваха нови. Хейромантите на фракциите продължаваха да си правят нападащите и предпазващи заклинания и държаха под око полезните за магията смъртни случаи и пресните гробове извън градските стени.

Нерядко двамата фракционни уредници се срещаха на „неутрална земя“ в някоя таверна или баня и предпазливо договаряха над силно разреденото вино една или друга замяна. Обикновено тя засягаше по-малките цветове — Червените и Белите, — тъй като никой от водачите не бе склонен да рискува явно при подобни размени.

Това всъщност сполетя младия Тарас от Червените малко след края на първия му сезон в Града, когато на заранта след службите в параклиса фракционарият на Зелените го уведоми делово, че е спазарен за Сините и Белите срещу кон за дясна позиция и две бурета вино от Сарника и че от него се очаква още тази сутрин да си събере багажа и да се разкара в палатата на Сините.

Не му го казаха невежливо. Беше кратко, съвсем между другото, и фракционарият вече бе обърнал гръб и обсъждаше нов товар аримондийска кожа с някой друг, преди Тарас да успее напълно да схване какво му говорят. Изниза се слисан от доста препълнения кабинет. Никой не го погледна в очите.

Вярно, беше отскоро при Червените, беше се състезавал само за тях и си беше свит по характер, тъй че не беше много известна фигура в палатата. Ала все пак, като млад човек и непривикнал с безцеремонността в големия град, смяташе, че доскорошните му приятели можеха да проявят по-малко ентусиазъм, когато вестта за размяната стигна до залата за пирове и спалните. Не беше приятно да слуша човек овациите им, когато чуха новината.

За коня казваха, че бил добър, хубаво, но Тарас все пак беше човек, колесничар, беше спал в една стая с тях, хранил се беше на една маса с тях, старал се беше всичко от себе си да даде цяла година в тежко и опасно място далече от дома си. Веселието им го уязви.

Единствените, които си направиха труда да наминат и да му пожелаят късмет, докато си стягаше багажа, бяха двама коняри, помощник-готвачът, с когото беше пил два-три пъти, и един от Червените състезатели. Все пак беше благодарен, че техният Първи, здравенякът Кресценс, спря да пие, колкото да вдигне бокала си, докато Тарас минаваше през пълната трапезария, и да му подхвърли едно бодряшко „На добър час“.

Само дето сбърка името му, но той винаги го бъркаше.

Навън валеше. Тарас придърпа широката периферия на шапката над очите си и си вдигна яката, докато пресичаше двора. Едва сега се сети, че е забравил лека на майка си срещу всякакви възможни болежки. Сигурно щеше и да се разболее сега отгоре на всичко.

Кон. Разменили го бяха за кон. Стомахът му се беше свил от обида. Още помнеше гордостта на семейството си, когато преди година наемният агент на Зелените в Мегарион го покани в Града. „Работи здраво и може да станеш прочут“, така му беше казал.

На входа на палатата един от охраната излезе от стражевата будка и отключи портите. Махна му небрежно и се прибра, да се скрие от дъжда. Може би още не знаеха какво се е случило. Тарас не им каза. Отвън на улицата стояха две момчета с прогизнали сини туники.

— Ти ли си Тарас? — попита едното, дъвчеше агнешко шишче.

Тарас кимна.

— Да вървим тогаз. Ще те заведем. — Момчето хвърли шиша в пълната с дъждовна вода канавка.

Ескорт. Две улични хлапета. Колко ласкателно, помисли си Тарас.

— Знам къде е палатата на Сините — изсумтя той. Беше се изчервил от обида, главата му беше замаяна. Искаше му се да е сам. Не искаше да гледа никого. Как щеше да каже на майка си за това? Сърцето му се разтуптя само от мисълта как ще издиктува писмото на някой писар.

Едно от момчетата газеше до него през локвите. Другото скоро изчезна в ситния дъжд, явно се беше отегчило или просто му стана студено. Едно хлапе значи. Триумфална процесия за великия колесничар, току-що спечелен срещу кон и две бурета вино.

Пред портата на палатата на Сините — новият му дом вече, колкото и трудно да беше да си го помисли — му се наложи да си каже името два пъти и да обясни унизително, че е колесничар, когото… са наели да се състезава при тях. Стражите го гледаха недоверчиво.

Момчето до Тарас се изплю на улицата и каза:

— Отворете я тая шибана врата. Вали, а той е точно който казва, че е.

„В този ред“, помисли си унило Тарас. Водата капеше от шапката във врата му. Обкованите с бронз крила се открехнаха едва-едва. Нито дума за добре дошъл естествено. Стражите дори не вярваха, че е състезател. Дворът на палатата — почти същата като на Зелените — беше разкалян и пуст във влажното студено утро.

— Ще спиш ей в онова спално — каза момчето и му посочи надясно. — Не знам на кое легло. Асторгус рече да си оставиш багажа и да му се явиш. Той сега сигурно яде. Трапезарията е ей натам. — И продължи през калта, без да поглежда повече назад.

Тарас понесе багажа си към сградата, която му посочи. Дълги ниски спални, същите като онези, в които бе живял последната година. Слуги щъкаха вътре, чистеха, оправяха ленените чаршафи и постелките, подреждаха разхвърляни дрехи. Един го изгледа равнодушно. Тарас отвори уста да попита кое легло ще е неговото, но това изведнъж му се стори твърде унизително. Можеше да изчака. Пусна торбите си до вратата и подвикна с възможно най-авторитетен тон:

— Наглеждайте ми нещата, ще спя тук.

Изтръска дъждовните капки от шапката си, нахлузи я пак и отново излезе навън. Прекоси за втори път двора — отбягваше по-големите локви — към сградата, която му беше показало момчето. Асторгус, фракционарият им, уж трябваше да е там.

Влезе в малко, но приятно украсено преддверие. Двукрилата врата на самата зала беше затворена. В тази сива и мокра утрин зад нея беше тихо. Тарас се огледа. И четирите стени бяха с мозайка — с образи на велики колесничари от миналото, все Сини, естествено. Блестящи фигури. Тарар знаеше имената на всички. Всеки млад състезател ги знаеше: сияйните видения от сънищата им.

„Работи здраво и може да станеш прочут“.

Призля му. Видя някакъв мъж: грееше се на разгорения мангал, седнал на висок стол зад писалището до входната врата на трапезарията. До лакътя му имаше запален светилник. Мъжът остави стилото, с което пишеше нещо, и го погледна с вдигната вежда.

— Мокър си, а?

— Дъждът е мокър обикновено — отвърна кисело Тарас. — Аз съм Тарас от… Тарас от Мегарион. Нов състезател. За Белите.

— Тъй ли? Чух за тебе. — „Е, някой поне е чул“, помисли си Тарас. Мъжът го огледа от глава до пети, но не се изсмя, нито изглеждаше развеселен. — Асторгус е вътре. Махни я тая шапка и влизай.

Тарас се озърна къде да я остави.

— Дай ми я. — Секретарят — или какъвто там се падаше — я хвана с два пръста като вмирисана риба и я пусна на пейката зад писалището. Отри пръстите си в халата и отново се наведе над работата си. Тарас въздъхна, избута кичура от очите си и отвори тежките дъбови крила към трапезарията.

И замръзна.

Видя огромна ярко осветена зала, претъпкана с хора по всички маси. Утринната тишина се разтърси от внезапен, огромен, гръмовен рев, изригнал като вулкан, толкова силен, че мертеците се разтресоха. Застинал като статуя на прага, Тарас осъзна, че всички са скочили на крака — мъже и жени — с чаши и бокали, вдигнати към него, и че реват името му толкова силно, че почти можеше да си представи как майка му го чува на половин свят оттук, в Мегарион.

Слисан, замръзнал на място, Тарас отчаяно се мъчеше да схване какво става все пак.

Един набит и нашарен с много белези мъж хвърли чашата си — тя отскочи от пода и виното се плисна — и закрачи през залата към него.

— Кълна се в брадата на безбрадия Джад! — ревна прочутият Асторгус, водачът на всички Сини. — Направо не мога да повярвам, че ония идиоти те пуснаха! Ха! Ха-ха-ха! Добре дошъл, Тарас от Мегарион, горди сме, че си сред нас! — Стисна го така, че насмалко да му строши ребрата, пусна го и отстъпи назад. Лицето му сияеше.

Шумотевицата в залата продължаваше. Тарас видя самия Скорций — великия Скорций — усмихваше му се широко, вдигнал бокала си. Двете хлапета, които го бяха довели, също бяха тук, смееха се в един ъгъл, после пъхнаха пръсти в устите си и изсвириха пронизително. А ето, че и секретарят и един от стражите на портата дойдоха и го затупаха по гърба.

Тарас се усети, че е зяпнал. Затвори уста. Едно младо момиче, танцьорка, пристъпи към него с чаша вино и му я подаде, после го целуна по бузите. Тарас едва успя да преглътне. Погледна чашата в ръката си, вдигна я колебливо към залата и я изпи на един дъх, което предизвика още по-шумен одобрителен рев и свиркане. Продължаваха да викат името му.

Изведнъж се уплаши, че ще се разреве като малко дете.

Обърна се към Асторгус. Постара се да изглежда спокоен. Окашля се.

— Това е… много щедро посрещане за нов ездач на Белите.

— Белите ли? Какви Бели бе? Обичам си аз Белия отбор както баща най-малкото си чедо, но ти не си с тях, момко. Ти си вече Син състезател. Вторият на Сините, зад Скорций. За това празнуваме!

Тарас примига на пресекулки и изведнъж реши, че много, ама много скоро трябва да иде в някой храм. Трябваше да благодари на боговете, а Джад определено ставаше за начало.

Докато подхождаше към бариерата в квадригата си, стиснал юздите на изнервените коне — беше вторият ден на състезателния сезон и пролетната слънчева светлина се изливаше върху крещящата тълпа на Хиподрума, — на Тарас и през ум не му минаваше да отмени благодарностите и свещите, които бе поднесъл преди месеци. Но тази сутрин беше изплашен до смърт. Съзнаваше, че прави нещо, което е значително над възможностите му, и едва успяваше да потисне напрежението си.

Вече разбираше съвсем точно как бяха разсъждавали Асторгус и Скорций, за да стигнат до хода с привличането му за Сините. Втори колесничар през последните две години беше Руланий от Сарника (като повечето състезатели), но се беше превърнал в проблем. Мислеше се за по-добър, отколкото е, и заради това бе започнал да пие. Много.

Ролята на Втория колесничар за фракция, в която Скорций носи сребърния шлем, по същество беше предопределена от тактически предизвикателства. Ако си Вторият, не печелиш състезания (освен по-малките, когато Първите не карат). Усилията ти са да се погрижиш на твоя Първи да не му се попречи да ги спечели.

Това включваше блокирания (фини), задържане на пътеки против Зелените, принуждаването им да заобикалят на завоите, забавяния, за да забавиш другите, или силно изоставане в точно избран момент, за да отвориш пространство, през което да премине водачът ти. Понякога дори устройваш сблъсък в подходящ момент, със свързаните с това доста сериозни рискове. Трябва да си наблюдателен, бдителен, да си готов да понасяш удари и отоци, да схващаш бързо кодираните заповеди, които Скорций може да ти изреве по трасето, и по същество да си примирен, че си просто придатък на своя водач. Триумфалните възгласи никога няма да са за теб.

Руланий все повече не беше склонен да се примирява.

Това започваше да става все по-ясно в хода на последния състезателен сезон. Прекалено опитен беше, та просто да го изгонят, но пък фракционариите мислеха не само за Сарантион. Взели бяха решение да го пратят на север в Евбулус, втория по важност град на империята, където можеше да кара Първи, на по-малък хиподрум. Понижение, повишение. Както и да го наречеш, това го отстраняваше. Предупреждението за пиенето обаче си оставаше изрично. Трасето не беше място за мъже, които не са с изключително бистър ум и сутрин, и следобед. Деветият колесничар винаги беше много близо до тях.

Но този решен проблем беше оставил след себе си друг. Сегашният Трети на Сините беше вече възрастен и повече от доволен от житейската си съдба; караше на по-малки надпревари, поддържаше Руланий понякога. Асторгус безцеремонно го беше оценил като непригоден за тактическите изисквания и честите падания в битките с Кресценс на Зелените и агресивния му Втори.

Можеха да повишат или наемат някого от по-малките градове, или да приложат друг подход. Избраха второто.

Явно Тарас им беше направил впечатление, и то голямо, особено по времето на една паметна надпревара в самия край на предишната година. Това, което в неговите очи изглеждаше жалък провал, когато взривният му старт бе подронен от Скорций с изумителния му посичащ бяг зад него, Сините бяха възприели като великолепен опит, осуетен само благодарение на гениален ход. А тогава Тарас беше излязъл втори в надпреварата, огромно постижение с коне, които не познаваше добре, и след като бе подкарал с такава неистова скорост впряга си, щом излетяха от стартовата линия.

Малко дискретни разпитвания за биографията му, малко вътрешни обсъждания и бяха взели решение, че е годен за ролята на Втори. Това щеше да го възбуди, нямаше да негодува. Той пък щеше да се хареса на тълпата заради младостта си. Това като нищо можеше да се окаже великолепен удар за Сините, заключил беше Асторгус.

И беше договорил замяната. Конят, както научи Тарас, беше забележителен. Кресценс набързо си го бе присвоил за най-десен във впряга. Сега щеше да е още по-силен и те го знаеха.

Това знание го натоварваше още повече въпреки радушното посрещане и много щателната подготовка, на която го подложи Асторгус — който в края на краищата бе най-прочутият жив колесничар.

Но притеснението, непрекъснато усилващото се чувство за отговорност, което бе изпитвал от самото начало, не бяха нищо в сравнение с това, с което трябваше да се справи сега, докато колесниците се нижеха в парадна процесия по Хиподрума за следобедния тур на втората надпревара на новия сезон.

Зимното обучение се бе оказало почти безсмислено, всички обсъждания по тактиката — съвсем абстрактни. Той не караше Втори. Пред него отляво беше великолепният, прочутият Серватор, запрегнат с другите три коня на водещия впряг. Той носеше сребърния шлем. Той беше Първата колесница на Сините.

Скорций беше изчезнал. Не го бяха виждали от седмица преди началото на сезона.

Денят на откриването на надпреварите се бе оказал жесток, смазващ. От състезател за долните Червени Тарас ненадейно се бе озовал в ролята на носещия сребърния шлем водач на могъщите Сини, в челото на величествената процесия, а след това трябваше да се срази с Кресценс пред очите на осемдесет хиляди души, които дори не бяха чували името му. На два пъти беше изповръщал стомаха си между надпреварите. След това си миеше лицето, слушаше яростните окуражителни слова на Асторгус и отново излизаше на пистата.

В този първи ден бе успял да стигне втори от шест пъти, и още три пъти в четирите надпревари тази сутрин. Кресценс, самоуверен, яростен и дързък, парадиращ с новия си великолепен десен, спечели в деня на откриването седем пъти и още четири тази сутрин. Единадесет победи за един тур и половина! Зелените лудееха от възторг. Мисълта за нечестно предимство ни най-малко не може да помрачи картината, когато започнеш сезона толкова великолепно.

Никой до този момент не знаеше къде е Скорций. А и да знаеха — не казваха.

Тарас бе затънал до гуша… и се стараеше да не се удави.

Все пак имаше хора, които знаеха. Но бяха по-малко, отколкото можеше да предположи човек. Опазването на тайната бе първата тема, обсъдена с презида на сената, когато той се отзова на спешната покана да намине до собствената си малка къща. Всъщност имаше многобройни начини да се отиграе тази ситуация, беше си помислил Боносус. Но твърдата настойчивост на ранения беше сложила край на разговора. Ето защо Асторгус и самият Боносус бяха единствените важни фигури, които знаеха къде е в момента Скорций. Дошлият наскоро в града (и невероятно вещ за щастие, както се оказа) басанидски лекар също знаеше, разбира се, както и домашните слуги. Те обаче бяха прочути с дискретността си, а колкото до лекаря — той едва ли щеше да измени на доверието на пациента си.

Това, което първият сенатор не знаеше, бе, че синът му е замесен — и то съществено — в тези крайно необичайни обстоятелства. Нито знаеше, че друго едно лице ще получи следната кратка бележка:

„Съвсем очевидно вие сте опасна личност и улицата ви е по-рискована, отколкото би могъл да предположи човек. Изглежда, че засега едва ли ми предстои скоро да отида при бога, за да се оплача, и вярвам, че провалените ни преговори ще си останат между нас. Може би ще се наложи в един момент да ги подновим“.

Друга бележка, изписана със същия почерк, стигна посредством Асторгус и едно от момчетата вестоносчета на Сините до къщата на самия Плавт Боносус, но не до сенатора. Тя пък гласеше:

„Надявам се един ден да мога да ви кажа колко притеснен бях от семейната ви сбирка предната нощ“.

Жената, която прочете това, не се усмихна. Изгори бележката в камината си.

Градската префектура бе уведомена, че колесничарят е жив, просто е ранен при една нощна любовна среща, за която предпочита да не се разчува. Случваше се доста често. Не виждаха причина да се месят повече. А и скоро след това им се отвори доста работа по улиците: привържениците на Сините, възмутени от изчезването на своя герой и от забележителния успех на Зелените в деня на откриването, бяха в отвратително настроение. След този първи ден последваха повече наранявания и смъртни случаи от обичайното, но като цяло — при толкова много войници в Града — настроението, царящо в Сарантион, бе по-скоро напрегнато и настръхнало, отколкото яростно и тласкащо към насилие.

Но семето все пак беше посято. Най-прочутият колесничар в империята не можеше току-така да изчезне, без това да предизвика сериозен смут. Екскубиторите бяха предупредени надлежно, че скоро може да се наложи да пристъпят към изпълнението на задълженията си.

Но всички тези неща бяха впоследствие. В нощта, когато един много тежко ранен мъж се появи на вратата — едва се държеше на крака, но много вежливо се извини за натрапването, — проблемите в градската къща на Плавт Боносус бяха други. За Рустем от Керакек — определено.

Отначало си помисли, че раненият ще умре, и тайно изпита благодарност, че е в Сарантион, а не в родния си край: ако там се беше заел с лечението, щеше да бъде тежко наказан, дори със смърт, ако колесничарят умреше. Защото той очевидно беше много важен човек. Никакво сравнение в Басания не му идваше наум, но бе невъзможно да не забележи слисаните лица на иконома и ужасеното синче на сенатора, докато помагаха да сложат Скорций върху масата.

Първото, което разбра, бе, че раната е лоша — дълбоко забиване и след това рязко срязване нагоре. Затварянето й и спирането на обилното кървене щеше да е много затруднено от счупените ребра от същата страна — три или четири. Недостатъчно дълбоко дишане — това трябваше да се очаква. Белият дроб като нищо можеше да е повреден от ребрата. Дори пробит. Рустем се смая, като разбра, че колесничарят е дошъл дотук пеш по улиците на града с тези наранявания. Грижливо прегледа дишането на ранения — отчайващо плитко, сякаш едва сега бе признал болката.

Рустем се залови за работа. Успокоително от пътната торба, няколко кърпи, гореща вода, чисти намотки лен, оцет на сюнгер за почистване на раната (болезнено), кухненски подправки — поръча на слугите да ги смесят и да ги кипнат за временен компрес и щом почна работа под светлината на запалените светилници, престана да мисли за последствията. Колесничарят изохка силно два пъти, веднъж заради оцета (с вино щеше да е по-леко, макар и не толкова ефикасно, но Рустем беше преценил, че мъжът може да се справи с болката) и след това още веднъж, с избила пот на челото, когато лекарят почна да проверява дали счупените ребра не са пробили белия дроб. След това се смълча, макар да дишаше много ускорено. Успокоителното навярно бе помогнало, въпреки че Скорций изобщо не изгуби съзнание.

Най-сетне задържаха кървенето с марля в раната. След това Рустем внимателно свали цялата превръзка (според предписанията на Галинус, поне в това отношение) и постави тръбичка за дренаж. Това също трябваше да причини силна болка. Протече гъста синкава течност. Повече, отколкото му харесваше. После се забави. Рустем огледа домашните шила и игли, които му бяха донесли — единственото, с което разполагаше вместо фибули за затваряне на раната. Реши засега да я остави отворена. При толкова течност можеше да се наложи да дренира отново.

Наложи набързо приготвената домашна лапа (направена добре, с добра плътност, както забеляза) и уви ленения бинт хлабаво. Искаше му се по-силен компрес, склонен беше да използва киновар — в скромни пропорции естествено, за такава рана щеше да е отровно, ако се прекали. На заранта щеше да се опита да намери някъде подходящите съставки.

Трябваха му и още дренажни тръбички. Ребрата трябваше да се стегнат по-силно, но раната беше по-добре да остане достъпна за наблюдение първите няколко дни. Прословутата четворка на Меровий за опасност: Червено и подуто, с парене и болка. Едно от първите неща, които научаваше всеки лекар и на изток, и на запад.

Преместиха колесничаря на горния етаж, на плота на масата. Това доведе до ново кървене, но пък трябваше да се очаква. Рустем смеси по-тежка доза от обичайното си успокоително и поседя край леглото на пострадалия, докато не се увери, че е заспал.

Малко преди да заспи — очите му вече бяха затворени, — колесничарят тихо промълви със съвсем спокоен глас, който обаче все пак намекваше, че се опитва да обясни нещо:

— Тя беше със семейството си, нали разбираш…

Не беше необичайно успокоителното да кара хората да бълнуват и да говорят безсмислици. Рустем остави един от слугите да бди край болника с указание да го повика веднага, ако стане нещо нередно, и се прибра да поспи. Елита вече беше там — казал й беше да отиде в стаята му. Леглото беше меко и удобно, стоплено от тялото й. Унесе се в сън почти моментално. Лекарите трябва да знаят да правят и това, наред с куп други неща.

На заранта, когато се събуди, момичето го нямаше, но огънят припукваше, до него имаше леген с топла вода и ленена кърпа, дрехите му бяха на окачалка, също близо до пламъците. Рустем полежа още миг, докато се ориентира, а после направи първият си жест за деня, с дясната ръка на изток, и промълви името на Богинята.

На вратата се почука. Три пъти. Първият значим звук за деня. Звукът и числото бяха благоприятни поличби. Той отговори и влезе икономът. Разстроен и смутен. Не беше изненадващо, предвид снощните събития.

Но явно се оказа, че не е само това.

Явно вече имаше хора, които искаха да се срещнат с Рустем. Доста хора, при това видни особи. След брачното празненство из града мигновено се беше разнесла мълвата, че е дошъл басанидски лекар и учител и е отседнал временно в дома на презида на сената. А колкото и оскърбително и свирепо да се отнасяха пияните млади привърженици на фракциите към всички чужденци, страдащите телом и духом имаха друг възглед за тайнствената мъдрост на Изтока.

Рустем изобщо не се беше замислял за тази възможност, но развоят на нещата едва ли можеше да се нарече нежелан. И дори можеше да се окаже полезен. Седнал в леглото, той поглади брадата си, докато бързо размисляше, и нареди на иконома, чието поведение беше станало много почтително след миналата нощ, да каже на пациентите да дойдат следобед. Също тъй го помоли да им обясни, че таксите му са много високи и да са подготвени за това. Добре беше всички да решат, че не е нищо повече от алчен басанид, пристигнал със съвсем прозрачна цел.

Трябваха му знатни и богати пациенти. Онези, които можеха да платят високите такси, знаеха важни неща и можеше да ги споделят с един доктор. Хората го правеха навсякъде, а той неслучайно беше дошъл тук все пак. Попита за своя пациент и икономът го уведоми, че раненият още спи. Рустем му нареди да остави някой да го наглежда периодично и да съобщи — дискретно, — когато се събуди. Никой не биваше да научава, че Скорций е тук. На Рустем все още му беше малко смешно как се беше изумил киселият суховат иконом предната нощ от пристигането на някакъв си най-обикновен колесничар.

— Джад на благословеното Слънце! — възкликна, кога то внесоха ранения, и ръката му изписа във въздуха религиозен знак. Тонът му намекваше, че едва ли не вижда назованото божество, а не просто го назовава.

„Святи хора и колесничари, това почитат в Сарантион“. Стара поговорка. Май беше вярна. Забавно.

След като се уми, облече и похапна леко в кухнята, Рустем се разпореди слугите да преподредят двете стаи на първия етаж в стаи за прегледи и да му донесат някои необходими неща. Икономът се оказа старателен и сдържан човек. Хората на Боносус можеше и да го шпионират, но бяха обучени добре и докато слънцето се вдигне високо във ведрия, благоприятно започнал ден в ранната пролет, Рустем вече разполагаше със стаи и принадлежности, достатъчни за работата му. Пристъпи официално във всяка от тях, с левия крак на всеки праг, и призова Перун и Богинята. Поклони се към четирите ъгъла, като започна с източния, огледа всичко грижливо и заяви, че е доволен.

Малко преди обед момчето, синът на сенатора, което беше довело атлета през нощта, се появи отново, лицето му бе посивяло от напрежение. Изглежда, младежът изобщо не беше спал. Рустем делово го отпрати да купи ленени бинтове и някои неща за налагането на раната. Задачи, от които младежът се нуждаеше. Дори му беше трудно да си напомни, че точно той беше убил Нишик предната утрин. Бързо се променяха нещата тук, явно.

Младежът изглеждаше доволен и уплашен едновременно.

— Ъъ… помолих ви да… Татко не бива да научи, че аз… че аз го… доведох тук. Моля ви…

Беше го казал и през нощта. Явно беше излязъл навън без разрешение. Какво пък, разбира се — все пак беше убил човек заранта. Рустем беше кимнал през нощта, направи го и сега. Заплитащата се паяжина от тайнственост можеше също да се окаже от полза, реши той. Хора, които му дължат. Денят започваше добре.

Щяха да му дотрябват скоро и един-двама ученици, колкото за тежест и приличие. Но това щеше да дойде по-късно. Засега накара Елита да се облече в дълга тъмнозелена туника и й показа как да му води пациентите във вътрешния кабинет, докато другите чакат в предната стая. Обясни й, че ще трябва да остава с него, ако пациентът е жена. Лекарите често бяха подлагани на дивашки обвинения и втора присъстваща жена бе необходима предпазна мярка, още повече че нямаше ученици.

Малко след обеда икономът го уведоми, че отвън пред входната врата вече са се събрали над двайсет души или са пратили слуги да им пазят ред. Съседите вече се оплаквали. Все пак кварталът беше богаташки.

Рустем му заръча да предаде изричните му извинения на съседите, да запиша имената на чакащите и да определи граница от най-много шестима пациенти на ден. Беше необходимо, ако държеше да изпълни и другите си задачи, заради които бе дошъл тук. Намереше ли си ученици, те можеха да започнат да подбират онези, които най се нуждаят от него. Щеше да си е истинска загуба на време да се занимава с дребни катаракти. В края на краищата нали използваха метода на Меровий от Тракезия и тук на запад трябваше да знаят техниките му.

Елита, доста привлекателна в зелената туника и вече някак не толкова свенлива, влезе припряно в стаята. Мъжът горе се бил събудил. Рустем бързо се качи и влезе, с левия крак напред.

Мъжът се беше надигнал и седеше, подпрян с възглавници. Беше много пребледнял, но погледът му изглеждаше бистър и той вече не дишаше толкова плитко.

— Докторе. Дължа ви благодарностите си. Трябва да съм годен да карам колесница до пет дни — заяви той направо. — Или дванайсет най-много. Можете ли?

— Да карам колесница? Определено не мога — отвърна вежливо Рустем. Приближи се да го прегледа. Като за човек, който можеше да издъхне предната нощ, изглеждаше доста жизнен. Дишането му обаче не беше добро. Не се изненада, но си замълча.

Мъжът се усмихна кисело.

— Казвате ми без думи да забавя малко, нали?

Получил беше дълбока рана, която съвсем за малко не беше достигнала до точка на марамата и да сложи край на живота му. След това го бяха изритали в ребрата, между които се беше хлъзнал ножът, и със сигурност му бяха причинили непоносима болка. Напълно възможно беше белият му дроб да се е смъкнал от коша.

Цяло чудо беше за Рустем, че този човек наистина бе дошъл пеш до къщата. Не му беше ясно как е успял да диша или да остане в съзнание. Вярно, атлетите трябваше да са свикнали да търпят повече на болка, но все пак…

Вдигна лявата му длан и заразглежда признаците.

— Уринирали ли сте тази сутрин?

— Не съм ставал от леглото.

— Няма и да ставате. На масата има специална стъкленица.

Мъжът се намръщи.

— Разбира се, че мога…

— Не, не можете. Иначе ще трябва да се откажа от лечението ви. Предполагам, че в състезателния ви отбор разполагате с лекари. С удоволствие ще пратя някого да ги повика да дойдат да ви прехвърлят на носилка.

С някои хора трябва да се държиш точно така. Пулсът беше нормален, макар да показваше повече възбуда, отколкото бе добре за състоянието на ранения.

Скорций примига.

— Свикнали сте да налагате своето, нали? — Опита се да се повдигне още малко, изохка и се предаде.

Рустем поклати глава. И заговори, този път с най-премерен и спокоен тон:

— Галинус тук на запад е поучавал, че при всяко заболяване има три елемента. Болестта, пациентът и лекарят. Вие сте по-силен от повечето хора, убеден съм в това. Но сте само една от трите съставки, а нараняването е тежко. Цялата ви лява страна е… нестабилна. Не мога да стегна ребрата, както се полага, докато не се уверя в зарастването на прободната рана и че дишането ви е добро. Дали съм свикнал да се налагам ли? Не, в повечето неща. А и кой би могъл да свикне? Но в лечението един лекар е длъжен да се налага. — Позволи си да смекчи леко тона. — Знаете, че у нас в Басания могат да ни глобят тежко и дори да ни екзекутират, ако приет пациент умре. — Личната откровеност понякога въздействаше.

След кратко мълчание колесничарят кимна. Беше дребен мъж, изключително чаровен. Предната нощ Рустем бе забелязал плетеницата от белези по тялото му. Ако се съдеше по смуглата му кожа, трябваше да е от Юга. Същите пустинни места, познати и нему. Кораво място, раждаше корави мъже.

— Бях забравил. Вие все пак сте много далече от дома, нали?

Рустем сви рамене.

— Раните и болестите са почти едни и същи навсякъде.

— Не и обстоятелствата обаче. Не искам да ви създавам трудности, но точно сега не мога да си позволя да ида в палатата на фракцията и да се наложи да отговарям на неудобни въпроси, а трябва да се състезавам. Хиподрумът се открива след пет дни. Тук тези моменти са… сложни.

— Сигурно. Но мога да ви се закълна в моите божества или във вашите, че нито един жив доктор на света не би се съгласил на това, нито би могъл да го постигне. — Помълча. — Освен ако не държите просто да се качите в колесницата си и да умрете на трасето от загуба на кръв, или когато ребрата ви хлътнат и спрат дишането ви. Героична смърт? Това ли искате?

Мъжът поклати глава, малко прекалено енергично. Потръпна от болка и се хвана за ребрата. После изруга — оскърби и божеството си, и спорния син на джадитския бог.

— Следващата седмица тогава? На втория състезателен ден?

— Ще останете на легло двадесет или тридесет дни, колесничарю, а след това ще започнете много внимателно ходене и други движения. Това легло или друго, все ми е едно. Не са само ребрата. Прободен сте, знаете го.

— Знам го, разбира се. Нали ме боли.

— И раната трябва да зарасне чисто, иначе може да умрете от гнойна инфекция. Превръзката трябва да се преглежда и сменя всеки втори ден в продължение на две седмици, да се налага прясна лапа и де не се дразни от повече кървене. Бездруго ще трябва да дренирам отново раната — още не съм я зашил и ще я оставя така за няколко дни. Известно време ще трябва да търпите силни болки.

Мъжът го гледаше напрегнато. С някои хора е най-добре да си откровен докрай в такива неща. Рустем помълча, после продължи:

— Наясно съм, че игрите на вашия Хиподрум са важни, но няма да участвате в тях до лятото и ще е най-добре да се примирите с това. Нямаше ли да е същото с някое падане? Ако си бяхте счупили крак?

Колесничарят притвори очи.

— Не съвсем същото, но да, разбирам ви. — Погледна го отново. Очите му бяха обнадеждаващо бистри. — Май не съм ви достатъчно благодарен. Водят ме тук посред нощ и… И май съм жив. — Усмихна се кисело. — Щом мога да създавам проблеми. Приемете благодарностите ми. Ще бъдете ли така добър да помолите някой да ми донесе хартия и да накарате иконома да изпрати дискретно човек до сенатор Боносус, за да го уведоми, че съм тук?

Умееше да се изразява вежливо. Не като борците, въжеиграчите или акробатите на коне, които Рустем познаваше в отечеството си — хора, предлагащи забавления на тълпата.

Пациентът послушно му даде проба урина и той прецени, че цветът е предсказуемо червен, но не и обезпокоително. Смеси нова доза приспивателно и колесничарят я изпи много кротко. После Рустем отново дренира раната, като провери внимателно цвета и изтичането. Нищо особено тревожно.

Хора като този, хора, които редовно понасяха болка, познаваха нуждите на тялото си, помисли си Рустем. Смени превръзката и лапата и огледа внимателно съсирената кръв около раната. Още кървеше, но не силно. Позволи си да изпита леко задоволство. Все още предстоеше да се измине дълъг път обаче.

След това слезе долу. Пациентите чакаха. Шестимата, които бе допуснал. Днес щяха да са просто първите шестима на опашката; при първа възможност щяха да наложат по-точна система на подбор. Първите сутрешни поличби се оказваха верни дори тук, сред неверниците джадити. Събитията се развиваха по много благоприятен начин.

Този първи следобед първо прегледа един търговец, който умираше от прояждащ стомаха му тумор. Рустем не беше в състояние да предложи нищо, дори обичайната смес срещу непоносимата болка, тъй като не си беше взел от нея, а и още нямаше връзки тук с хората, които приготвят лични лекарски рецепти. Нова задача за следващите няколко дни. Момчето на сенатора щеше да стане полезно. Да го наеме вместо слугата, когото беше убило. Пасваше на чувството му за ирония.

Погледна отпуснатата измършавяла фигура на търговеца и изрече със съжаление задължителните думи: „С това страдание не ще се боря“. Обясни басанидската практика, свързана с тях. Мъжът беше спокоен, посрещна думите му без изненада. Смъртта се бе спотаила в очите му. Човек уж свиква с това — и все пак не напълно. Черният Азал винаги действаше сред живите в света, сътворен от Перун. Лечителите бяха само прости войници в тази вечна война.

След това обаче влезе ухаеща на благовония и изкусно гримирана дворцова дама, която май искаше само да го види как изглежда. Слугата й беше пазил ред на опашката още преди изгрев-слънце.

Подобни неща се случваха много често, особено когато някой лекар пристигне на ново място. Отегчени аристократи, търсещи ново развлечение. Жената се кикотеше и бърбореше, без присъствието на Елита да я смущава. Прехапа долната си устна и го изгледа с премрежени очи, когато хвана китката й, за да огледа признаците по ръката й. Дърдореше за едно брачно празненство вчера — същото, на което бе присъствал Рустем, както се оказа. Не беше ходила там и това май я дразнеше. Като че ли още по-недоволна остана, когато той я уведоми, че няма никакви заболявания, изискващи неговата намеса или второ посещение.

След нея дойдоха други две жени — едната явно богата, другата по-скоро от простолюдието — с оплаквания от безплодие. Това също беше нормално, щом дойдат лекари на ново място. Нескончаемото търсене на някой, който може да помогне. Той се увери, че втората е могла да плати на иконома, и пред очите на Елита извърши и двата прегледа като испаханските доктори (макар в Басания да бе забранено лекарите да гледат необлечена жена). Двете жени не се смутиха от това, но Елита се изчерви. По обичайния ред Рустем зададе няколкото въпроса и стигна до заключението си бързо, и в двата случая. Никоя от двете не беше изненадана, което също бе обичайно, въпреки че само едната бе в състояние да намери утеха в онова, което й каза.

След това прегледа и постави диагноза на два катаракта — както се очакваше — и ги оперира с принадлежностите си, като им взе пари и за прегледа, и за процедурата и добави още една, преднамерено раздута сума за визитите, които щеше да направи в домовете им.

Към средата на следобеда беше чул предостатъчно клюки и вече знаеше много повече, отколкото държеше да знае за сезона на Хиподрума, който започваше скоро. Сини и Зелени, Сини и Зелени. Скорций и Кресценс. Колесничари, моля ви се! Сарантийците бяха вманиачени до един, реши Рустем.

В един момент Елита се измъкна и след малко се върна и му подшушна, че толкова обсъжданият в града мъж горе отново е заспал. Рустем се разсея за миг: представи си реакцията на хората, ако се разбере, че Скорций е тук.

Всички бяха приказвали, но досега му бяха предложили само дребна информация. Това щеше да се промени, реши Рустем. Хората споделяха с лекарите си много неща. Стига да си любезен. Той стигна дотам, че дори се усмихна на Елита и я похвали. Тя отново се изчерви и сведе поглед. Щом свърши и с последния пациент, Рустем излезе от стаите за лечение много доволен.

Очакваше го двучленна делегация на лекарската гилдия.

Настроението му много бързо се промени.

И двамата много видимо и речовито изразиха възмущението си от това, че чужденец си е позволил да практикува медицина тук, в Сарантион, и то в частен дом, без дори да е благоволил да посети палатата на гилдията за едно „с ваше позволение“. При условие, че беше тук — привидно, — за да чете лекции, да проучва, да купува ръкописи и да споделя знания със западните си колеги, това възмущение можеше да доведе до неприятни последици.

Рустем, ядосан на себе си заради този явен пропуск, потърси убежище в неведението си и в най-искрени извинения… Идва от малко селище в дълбоката провинция, представа си няма колко сложни са тези неща в един голям град, изобщо никакво намерение не е имал да нанесе обида или да наруши правилата. Пациентите са се събрали отвън, без изобщо да е съобщавал за идването си. Икономът може да го потвърди. Клетвата му — също като тяхната, според старата западна традиция от времето на великия Галинус — го задължава да се опита да помогне. За него ще е чест да може да посети гилдията. Незабавно, стига да му се позволи. Готов е да престане да приема пациенти, разбира се, ако му кажат да спре. Изцяло е в техни ръце. А междувременно дали неговите дълбокопочитаеми гости не биха пожелали да останат с него за вечеря с презида на сената?

Дълбокопочитаемите засякоха последното повече от всичко останало. Отклониха поканата естествено, но си я отбелязаха, наред с това къде е отседнал. В чия къща. Достъп до коридорите на властта. Възможност да се окаже особа, която не бива да бъде оскърбявана.

На човек наистина можеше да му стане смешно от това. Хората са еднакви по целия свят.

Рустем придружи двамата сарантийски доктори до вратата и обеща да се яви в палатата на гилдията утре предобед. Помоли за експертното им съдействие по всички важни неща тук. Поклони им се. Изрази още веднъж неудобството си, огромната си благодарност за визитата им и нетърпението си да сподели с тях опит и знания. Нов поклон.

Икономът — безизразен — затвори вратата. Рустем, обзет от палаво настроение, дори му намигна.

След това се качи горе, за да се погрижи отново за Сивото по брадата (трябваше да го прави редовно), а и да се преоблече за вечеря. Боносус бе помолен от пациента да дойде тук. И сигурно щеше да дойде. Рустем вече имаше ясна представа колко важно лице е мъжът, който сега спеше в съседната стая. „Колесничари и светци“. Замисли се дали ще успее да насочи разговора тази вечер към вероятността за война. Реши, че ще е твърде рано. Едва-що беше пристигнал, пролетта тепърва започваше. Нищо не можеше, нито предстоеше да се случи толкова бързо, разбира се. Освен надпреварите.

Всички в Сарантион — и умиращите дори — май мислеха само за колесници. Повърхностен народ? Той поклати глава: много прибързана преценка, погрешна навярно. Но в новата си роля на наблюдател на сарантийците за Царя на царете трябваше да посети Хиподрума. Като лекар, посещаващ болни.

Изведнъж му мина мисълта дали Шаски харесва коне. Не знаеше, след като бе толкова далече от дома, не можеше и да попита.

Това промени усещането за следобеда, донякъде.

Сенаторът дойде привечер и се държа официално и делово. Отбеляза без коментар промяната в стаите на долния етаж, изслуша разказа на Рустем за предната нощ (той не спомена за момчето, нали беше обещал), а след това влезе в стаята на Скорций и рязко затвори вратата след себе си.

Рустем беше настоял визитата да е кратка и Боносус се съобрази с това, така че скоро излезе. Не каза нищо за провелия се вътре разговор, разбира се. До официалното му жилище ги отнесоха в разкошната му носилка. По време на вечерята Боносус беше мълчалив и дори резервиран.

При все това вечерта мина много цивилизовано. На влизане двете чаровни дъщери на сенатора им поднесоха вино: явно бяха децата от предишната му съпруга, сегашната бе твърде млада, за да им е майка. Двете момичета се оттеглиха, преди да отведат гостите в стаята с диваните за пир.

Опитът на Рустем в такива неща се дължеше по-скоро на времето, прекарано в земите на Испахан, отколкото у дома, разбира се. Керакек не беше място, където тихо свири невидима музика и отлично обучени слуги безшумно се надвесват над всеки диван, готови да удовлетворят и най-смътно загатнатото желание. Воден изискано от съпругата на сенатора, Рустем се запозна с останалите гости: един басанидски търговец на коприна (много вежлив жест на учтивост) и двама сарантийски благородници с жените си. Съпругата на сенатора и другите две жени, всички много изящни, учтиви и добронамерени, се оказаха много по-разговорливи, отколкото бяха дамите в Испахан на подобни събирания. Задаваха му много въпроси за обучението му, за семейството му, насочиха го към темата за приключения в земите на Испахан. Загадките на далечния изток, слуховете за вълшебства и приказни същества явно предизвикваха тук искрена възхита. Дискретно избегнаха темата за драматичното му пристигане в Сарантион предната утрин: драмата в края на краищата бе причинена от сина на сенатора, който не се появи.

Скоро се разбра, че никой не знае за също толкова драматичните снощни събития, свързани с колесничаря. Боносус не каза нищо. А Рустем нямаше да повдигне въпроса.

Един лекар все пак има дълг към своя пациент, нали?

Облечен в най-хубавия си халат и почуквайки с тояжката си, на другата сутрин Рустем посети палатата на гилдията, воден от един от домашните слуги. Носеше представящо го писмо, предложено му от сенатора над последната чаша вино вечерта.

Изказа подобаващо цялото си уважение и го посрещнаха топло и вежливо. Цареше мир, а и все пак бяха колеги. Той не възнамеряваше да се задържи толкова дълго, че да представлява заплаха за тях, а можеше и да им се окаже полезен. Уговориха се до две седмици да изнесе лекция, в залата на гилдията. Утвърдиха правото му да приема по няколко пациенти на ден в стаите, които бе уредил за целта, и му дадоха адресите на два билкови дюкяна и апотеки, където можеше да се снабди с точно смесени церове. Въпросът с учениците бе отклонен (предполагаше твърде дълго задържане може би?), но Рустем бездруго вече бе решил, че това трябва да се поотложи, докато колесничарят е в къщата.

И тъй, много по-лесно, отколкото бе очаквал, ежедневието му се задвижи в добре подреден ритъм. Пролетта навлизаше в разгара си. Рустем посети една обществена баня с басанидския търговец и установи, че той има връзки с пратеници, ходещи до Кабад. Нещата се разбраха от само себе си, без нищо да бъде казано открито.

Няколко дни след това пристигна пратеник от Кабад. И това коренно промени всичко.

Посланието бе донесено от друг басанид. Отначало, когато икономът го уведоми, че негов сънародник е в сутрешната опашка от пациенти, Рустем просто реши, че някой търговец е предпочел да лекува болежката си при лекар, запознат с източните порядки. Беше третият му пациент за деня.

Когато мъжът влезе — беше скромно облечен и с грижливо подкастрена брада, — Рустем го изгледа въпросително и го попита за здравето на тяхната си реч. Пациентът не отвърна нищо, само извади пергамент изпод връхната си дреха и му го подаде.

Нямаше официален печат, който можеше да издаде произхода му.

Рустем разгъна свитъка и зачете. Пребледня и седна. Мнимият пациент го наблюдаваше напрегнато. Рустем дочете писмото и вдигна очи към сънародника си.

Трудно му беше да заговори. Окашля се.

— Вие… знаете ли какво пише?

Мъжът кимна и каза сдържано:

— Сега го изгорете.

В стаята гореше мангал — утрините все още бяха хладни. Рустем отиде при него, пусна свитъка в жаравата и го гледа, докато той не стана на пепел.

Извърна отново очи към мъжа от Кабад.

— Аз… мислех, че съм тук като наблюдател.

Мъжът сви рамене.

— Нуждите се променят. — Стана и тръгна към вратата. — Благодаря за съдействието, докторе. Сигурен съм, че помощта ви ще реши… затруднението ми.

Рустем седеше вцепенен. Сети се, че слугите на Плавт Боносус почти със сигурност му донасят, въздъхна и стана. Трябваше на всяка цена да продължи прегледите на пациентите. Макар че всичко се беше променило.

Лекарят, по силата на своята клетва, бе длъжен да се стреми да изцери болния, да води своята битка с Азал, щом Врагът подложи на гнет телата на смъртните.

Вместо това неговият цар, Братът на Слънцето и Луните, му заповядваше да убие.

Важно бе да прикрие признаците на вълнение. Съсредоточи се върху работата си. По някое време се увери, че възможността да извърши онова, което искаха от него, е толкова нищожна, че едва ли могат да го обвинят при провал. Можеше да се оправдае, когато се върнеше.

Или по-точно — почти се увери.

Видял беше Царя на царете в Керакек. Не можеше да се каже, че Ширван Велики е склонен да прощава на хора, които се оправдават с… трудности при изпълнението на нещо, което им е заповядал.

Най-сетне приключи с пациентите в малката къща на първия сенатор и се качи на горния етаж. Реши, че е време да затвори раната на колесничаря. Вече се бе снабдил с подходящите фибули за защипване на краищата. Затвори я. Рутинно, без усилие. Без изобщо да се налага да мисли. Което беше добре.

Продължи наблюдението и се успокои, като видя, че вече не изтича зелена гной. След още няколко дни реши, че е време да стегне здраво ребрата. Пациентът съдействаше изцяло, въпреки оправданата си изнервеност. Активните, физически здрави хора приемаха зле ограниченията, както сочеше опитът на Рустем, а този човек дори не можеше да приема посетители заради тайната, обкръжаваща присъствието му в къщата.

Боносус намина два пъти под предлог, че навестява госта си от Басания, а една нощ се появи загърната в наметало фигура. Оказа се, че е някой си Асторгус — явно важно лице в групата на Сините. Като че ли на първия състезателен ден се бяха получили неприятни резултати. Рустем не попита за подробности, но същата нощ смеси малко по-силно успокоително за пациента, понеже забеляза признаци на възбуда. Подготвен бе за такива неща.

Изобщо обаче не бе подготвен да мине по коридора на втората седмица след появата на колесничаря посред нощ и да завари спалнята му празна и прозореца отворен.

Намери само една сгъната бележка под стъкленицата за урина. Гласеше: „Непременно елате на Хиподрума. Дължа ви малко забавление“.

Стъкленицата над листчето беше грижливо напълнена. Намръщен, Рустем й хвърли един бърз поглед и отбеляза, че цветът е задоволителен. Отиде до прозореца, надникна и погледна близкото дърво; по дебелите клони още почти нямаше листа. За здрав човек нямаше да е трудно да се спусне долу. За хлабаво превързан, с лошо счупени ребра и дълбока, още неизцерена прободна рана…

Погледна перваза и видя петна кръв.

Слезе да огледа по-внимателно по малкия двор и забеляза тънката червена диря по каменната настилка. Стигаше до стената към улицата. Ядоса се: вдигна очи към небето. Перун и Богинята знаеха, един лекар нищо повече не можеше да направи. Поклати глава. Утрото беше хубаво.

Реши все пак да отиде на Хиподрума следобеда, за втория ден на надпреварите. „Дължа ви малко забавление“. Изпрати човек до презида с молба Боносус да му осигури достъп.

Много наивно, разбира се. Но можеше да бъде извинен като чужденец в Сарантион.

Плавт Боносус вече бил на Хиподрума, донесе му върналият се слуга — в катизмата, императорската ложа. На сутрешните надпревари присъствал лично императорът, щял да се оттегли по обед, за да се заеме с по-важни дела в двореца. Президът на сената щял да остане целия ден, като представител на властта.

„По-важни дела“. Виковете и кънтежът на чукове от корабостроителниците се чуваха чак тук, макар и толкова далече от пристанището.

Много кораби скоро щяха да са готови за плаване. Казваха, че тук, както и в Деаполис отвъд проливите, са събрани десет хиляди пехотинци и конница. А един от пациентите му преди няколко дни бе споделил, че още толкова се събирали в Мегарион на запад. Империята явно бе на ръба на войната. Завоевателна война. Нещо неописуемо вълнуващо и възбуждащо, макар все още нищо да не беше обявено.

Някъде в града една жена, която му бе заповядано да убие, се движеше в ритъма на обичайното си ежедневие.

Осемдесет хиляди сарантийци бяха на Хиподрума, за да гледат препускащите колесници. Рустем се зачуди дали и тя ще е сред тях.

9

В утрото, когато императрицата на Сарантион дойде да отведе Криспин да видят делфините в пролива, той, обзет от настроение, на което изобщо не държеше да даде име, тъкмо започваше работа над образите на своите дъщери на купола.

Пардос, който работеше до него, го тупна по ръката и посочи надолу. Криспин погледна от високото скеле и веднага долови изричната настойчивост на Аликсана. За миг извърна очи към Иландра, където я бе поставил на купола — частица от това свято място и образите му, — а после и към вече варосаната повърхност, където дъщерите му очакваха своето превъплъщение от спомен и обич. Щеше да им придаде облик в светлина и стъкло, тъй както Зотик бе придал телесна форма на души в птиците чрез алхимията си.

Та не беше ли и неговата работа просто друг вид магия или опит да се домогне до нея?

Застанал до перилото, Пардос притеснено ту поглеждаше надолу, ту през рамо към Криспин. Чиракът му — вече негов съдружник — бе дошъл в Града преди по-малко от две седмици, но явно съзнаваше какво значи императрица да те чака долу на мраморния под.

През зимата Криспин, заедно с архитекта Артибасос, бе получил покани за две големи пиршества в Атенинския палат, но не беше говорил повече насаме с Аликсана от есента насам. Веднъж тя бе дошла тук, застанала беше почти на мястото, където стоеше сега, за да погледа какво е направено горе. Спомняше си как беше слязъл при нея, при всички долу.

Сърцето му се разтуптя. Той почисти колкото можа ръцете си от гипса и варта, изтри порязания пръст, който леко кървеше, с кърпата, затъкната под колана. Хвърли я и дори се остави Пардос да изтупа и оправи ризата му, но го плесна по ръката, щом посегна и към косата му.

На слизане обаче поспря и сам прокара ръка през косата си. Представа нямаше дали това оправи нещо.

Явно не беше. Императрицата на Сарантион, облечена елегантно, макар и скромно в дълъг син хитон със златен колан и порфирно наметало, стигащо до коленете, само с пръстени и обеци за накити, му се усмихна весело. Пресегна се, щом той коленичи пред нея, и внесе повечко ред в буйната му, ужасно разрошена рижа коса.

— Вятърът в проливите ще развали усилията ми, уви — промълви с мекия си глас, глас, който се запомняше завинаги.

— Какви проливи? — попита Криспин, след като тя му махна да се изправи.

И тъй разбра, че делфините, за които му бе говорила в онази първа нощ в двореца преди половин година, така и не са излезли от ума й. Тя се обърна и тръгна спокойно между десетките паднали на колене майстори и чираци. Криспин я последва, обзет от възбуда и от онова чувство за опасност, което изпитваше от самото начало в близост до тази жена.

Отвън ги чакаха мъже в униформите на Имперската гвардия. Имаше наметало дори и за него, в носилката, в която се качи с императрицата на Сарантион. Всичко ставаше прекалено бързо. Поведението й, щом носачите вдигнаха носилката и тръгнаха, бе съвсем делово, съвсем прагматично: след като ще й направи скачащи от морето делфини, редно е първо да ги види на живо. Усмихна му се мило. Криспин се опита да отвърне на усмивката и не успя. Парфюмът й властваше неумолимо в меката топлина зад завесите.

Скоро се качиха на дълъг изящен кораб и той запори водите на залива под тропането на чуковете; навсякъде товареха и разтоварваха бурета и сандъци. Излязоха в открито море и шумът най-сетне заглъхна; лек ветрец изпъна белите и пурпурни платна.

Застанала до перилото, Аликсана се взираше към залива. Зад него се извисяваше Сарантион, яркозлатен на слънчевата светлина, с куполи и кули, с грамади къщи от дърво и камък. До ушите им вече стигаше друг звук: колесниците бяха излезли на Хиподрума. Криспин погледна слънцето. Сигурно вече течеше шестата или седмата надпревара. После обедната почивка, после — следобедният кръг. Загадъчно изчезналия Скорций от Сините все още го нямаше. Градът говореше за това толкова, колкото и за предстоящата война.

Криспин стоеше притеснен, малко зад императрицата. Не обичаше кораби, но този се плъзгаше съвсем леко по вълните, а и вятърът не беше силен. Осъзна, че са единствените му пътници. Помъчи се да изтласка от ума си мисълта за скелето и за дъщерите си, онова, с което все пак бе очаквал да се отърве от грижите си днес.

Без да извръща глава, Аликсана заговори:

— Пратихте ли съвет на хората си във Варена? Приятели, семейство?

Днешните грижи явно щяха да са от друго естество.

Спомни си го отпреди: тя използваше прямотата като оръжие, когато решеше. Имаше ли смисъл да се преструва?

— Написах две писма, на майка ми и на най-скъпия ми приятел… но няма много смисъл. Те знаят, че има заплаха.

— Разбира се. Нали затова хубавата млада кралица ви изпрати тук с послание, а след това дойде сама. Тя какво ли ще каже за… всичко това? — Императрицата махна с ръка към струпаните в залива кораби. Чайки кръжаха в небето, десетина следваха пенестата диря зад кораба.

— Представа нямам — отвърна искрено Криспин. — Допускам, че вие би трябвало да го знаете много по-добре от мен, трижди въздигната.

Тя го погледна през рамо, леко усмихната.

— Ще виждаш по-добре оттук, при перилото. Освен ако от гледането на вълните не ти призлява. Трябваше да те попитам…

Той поклати глава, пристъпи решително и застана до нея. Бяла пяна струеше от двете страни на кораба. Слънцето бе високо, искреше във водните пръски и рисуваше пред очите му прелестна дъга. Чу как изплющя нещо, погледна нагоре и видя изпъващото се платно. Набираха скорост. Криспин опря ръце на перилото.

— Предупреждаваш ги, нали? — каза Аликсана. — В двете писма.

Отвърна й, като едва надви горчивината:

— Нима е важно? Дали съм ги предупредил? Императрице, какво могат да направят едни обикновени хора, ако има нашествие? Нямат никаква власт, с нищо не могат да повлияят на света. Те са просто майка ми и най-добрият ми приятел.

Тя отново го погледна за миг, мълчаливо. Тъмната й коса бе стегната със златна лентичка. Строгото изражение открояваше чертите й — високите скули, съвършено гладката кожа, огромните тъмни очи. Изведнъж той си помисли за крехката роза, която бе видял в стаята й. Беше го помолила за нещо по-трайно. Златната роза говореше за уязвимостта, за нетрайността на всички красиви неща; една мозайка намекваше за онова, което може да устои. Изкуство, устремено към вечността.

И си спомни и за Джад, как се ронеше бавно от един купол в саврадийски храм близо до Елщовия лес, за тесерите в бледата светлина.

Тя каза:

— Светът може да бъде… повлиян по неочаквани начини, Гай Крисп. Императорът всъщност се надяваше, че тези писма са изпратени. Затова те попитах. Той вярва, че местните родийци може и да посрещнат радушно идването ни, предвид хаоса във Варена. И тъй като вдигаме платната в името на вашата кралица, има известна надежда, че и голяма част от самите анти може да не се бият. Иска да им остави време да преценят възможната полза от… намесата.

Изведнъж осъзна, че тя му говори все едно той знае, че е обявено нахлуване. А не знаеше. Криспин я погледна, развълнуван отново.

— Разбирам. Значи дори писмата до близките ми са били част от замисъла?

Тя го погледна в очите.

— Защо да не са? Той разсъждава така. Ако ние не сме способни да мислим така, прави ли го това грешен? Императорът се опитва да промени света, какъвто го познаваме. Нима е грешно да се съберат всички елементи, които човек може да събере в нещо толкова голямо?

Криспин поклати глава и отново извърна очи към морето.

— Казах ви преди половин година. Ваше величество, аз съм занаятчия. Дори да помисля не мога за такива неща.

— Не съм го искала от теб — отвърна тя съвсем кротко. Замълча и също загледа вълните. После заговори отново, малко сковано: — Ще бъде провъзгласено официално този следобед. На Хиподрума, от мандатора, след последната надпревара. Нахлуване в Батиара в името на кралица Гизел, за да бъде възвърнат Родиас и да се възстанови разкъсаната империя. Не звучи ли величествено?

Криспин потръпна въпреки кроткото топло слънце. И все едно го опари нещо, все едно нажежена дамга го докосна. Затвори очи при внезапния ярък образ: пламъци, бушуващи в Равена, поглъщат дървените къщи като сухи храсти в летен пожар…

Всички го бяха знаели, но…

Но в гласа на жената до него имаше някаква нотка, нещо, което сега можеше да се разчете в лицето й в профил, макар и полускрито под качулката. Той преглътна с усилие и каза:

— Величествено? Защо ми се струва, че не го намирате за величествено?

Никаква видима реакция, макар да следеше за нея. Отвърна му:

— Защото позволявам да го видиш, Гай Крисп. Макар че, за да сме съвсем откровени, не съм сигурна защо. Признавам, че ти… Виж!

Така и не довърши мисълта си.

Само посочи. Остана му време да си спомни, че все пак е актриса преди всичко друго, а после погледна. Видя делфини; разсипаха копринената синева, телата им се извиваха в съвършената дъга на купол, гонеха кораба през набраздената вода. Пет-шест, скачаха един след друг в ритъм, като в танц: един, два, пауза, после отново гладкият весел отскок и плясъкът.

Игриви като… деца? Изящни като танцьори, като танцьорката до него. Водачите на душите на мъртвите, носачите на удавения Хеладик, когато паднал в пламъци насред морето с колесницата на слънцето. Парадоксът и загадката в тях. Веселие и мрак. Изящество и смърт. Тя искаше делфини за покоите си.

Гледаха ги дълго. После в един миг делфините спряха танца си с тях и морето около кораба стана неразкъсано и гладко, криещо в себе си безброй неща, както винаги.

— Не обичат да се приближават много до острова — каза императрица Аликсана и извърна глава, за да погледне към носа.

Криспин също се обърна.

— До острова?

И видя сушата — неочаквано близо, гъсто обрасла с вечнозелени дървета. Каменист бряг, дървен кей, двама чакащи ги мъже с имперски униформи. Никакви други белези за човешки живот. Чайки крещяха в утрото над главите им.

— Имах друга причина да изляза тази сутрин — каза жената до него, вече без да се усмихва. — Императорът не обича да правя това. Смята, че е… грешно. Но искам да видя един човек, преди армията да отплава. За… успокоение. Ти и делфините бяхте извинението ми днес. Реших, че мога да ти се доверя, Гай Крисп. Нещо против?

Не изчака за отговор, разбира се, просто му сподели толкова, колкото смяташе, че трябва да знае. Зрънца, изсипани от грижливо пазеното хранилище на ума й. Валерий и Аликсана. Можеше да се ядоса, но имаше нещо в поведението й… и в настроението, от което го бе измъкнала. Беше сметнала, че може да му се довери, но не беше казала защо иска да му се довери.

Нямаше да я пита. Тя бездруго вече му бе обърнала гръб и вървеше към другата страна на кораба. Няколко души вече хвърляха въжета на пристана.

Той я последва, отново с разтуптяно сърце и с вътрешния образ на горящата Варена, врязал се в спомените, с които се беше събудил тази сутрин, с намерението да ги извае. Две момичета, съвсем млади, част от сътворения от бога свят. Тяхната младост и тяхната смърт. Тръгнал беше натам. А вместо това сега пред него бе тази измамна синева на море и небе и тъмнозелените дървета под утринната светлина. „Ти и делфините бяхте извинението ми днес“.

За какво?

Привързването на съда мина плавно, почти безшумно. Само плясъкът на вълните и птичият крясък в небето. Спуснаха рампа, проснаха тъмночервен килим за нозете на императрицата. Формалности: тя просто бе това, което беше. Не биваше да се забравя. Няма защо да мислиш за нея като за нещо друго.

Слязоха на брега. Четирима войници ги последваха, на разстояние. Бяха въоръжени, забеляза Криспин.

Императрицата, без изобщо да погледне назад, го поведе по една пътека през гладките бели камъни. Боровете скриха слънцето и той се загърна в наметалото си.

Никакъв бог нямаше тук, никакъв знак, символ, негово въплъщение. Имаше само една тленна жена, не висока, с изправен гръб, която трябваше да следва по нападалите по пътеката иглички и сред мириса на бор, а малко след това — островът не беше голям — пътеката свърши, както и лесът, и Криспин видя струпани нагъсто постройки. Една голяма къща, три-четири по-малки, параклисче със слънчевия диск, врязан над вратата. Императрицата спря и се обърна.

— Не обичам да говоря така — каза. — Но трябва да знаеш, че ако разкажеш какво си видял тук, ще бъдеш убит.

Ръцете на Криспин се свиха в юмруци. Гневът отново го обзе, въпреки всичко. Той също бе това, което беше, това, което бог и скръбта бяха направили от него.

— Противоречите си, трижди въздигната.

— Как така? — Тя като че ли се обиди. Вече й личеше, че е напрегната. Той нищо не разбираше, а и му беше все едно. Беше мислил да остане сам на едно скеле, със своя занаят и спомена за двете си дъщери.

— Преди малко казахте, че сте убедена, че можете да ми се доверите. Очевидно не е така. Защо не ме оставихте на кораба? Императрице, защо съм тук? За да бъда подложен на заплаха? Да бъда заплаха? Какво съм аз във всичко това?

Тя го гледаше мълчаливо. Лицето й беше пребледняло. Екскубиторите бяха спрели зад тях в края на гората. Наблизо обаче. Криспин чак сега забеляза, че има и други войници, излезли на вратите на по-малките къщи. Четирима, с униформата на градската префектура. Пред голямата къща беше безлюдно. От комините се вдигаше дим и вятърът го разстилаше.

— Не знам — най-сетне отвърна императрица Аликсана. Гледаше го втренчено. — Въпросът е честен, но не знам отговора. Знам, че… не искам да идвам повече тук. Той ме плаши и после имам… сънища. Това е една от причините Петрус… императорът да не иска да идвам.

Нещо злокобно имаше в тишината наоколо и в тази голяма къща. Криспин чак сега видя, че всички кепенци на прозорците са затворени. Вътре не влизаше слънчева светлина.

— В името на Джад, кой е в тази къща? — попита той прекалено високо. Гласът му изстърга в притихналото утро.

Тъмните очи на Аликсана се взираха в него, огромни.

— Джад едва ли има нещо общо с него — отвърна тя. — Далейн. Братът на Стилиана. Най-големият.

Рустем не искаше да си го признае, но и двете му жени, както и всички негови учители, го бяха наричали (с насмешка понякога) упорит и твърдоглав човек. Наумеше ли си нещо, никой не можеше да го разубеди.

Ето защо когато слугата на Плавт Боносус се върна и каза, че сенаторът вече бил сред тълпата, събрала са в Хиподрума, и не можел да помогне с нищо, той само сви рамене, зае се отново да прегледа лекцията, която скоро му предстоеше да изнесе, а след това я остави, нетърпеливо нахлузи ботушите, загърна се в наметалото и тръгна с двама от пазачите да навести дома на Боносус.

Улиците бяха пусти, някак зловещо. Повечето дюкяни бяха затворени, пазарите бяха почти затихнали, кръчмите и гостилниците — празни. Докато вървяха, Рустем чуваше някъде отдалече глух тътен, рев като от хиляди и хиляди гърла, който на интервали се усилваше до грохот. Щеше да е плашещо, ако човек не знаеше какво е. Всъщност можеше да е плашещо дори да знае.

Искаше му се веднага, още сега да види тези надпревари. Да разбере какво прави пациентът му. Чувстваше се дори отговорен донякъде да присъства там. А ако колесничарят се канеше да се самоубие — един лекар нищо не можеше да направи отвъд определена граница, — то той изпитваше и известно любопитство за начините и средствата. Та нали все пак беше на запад, за да се опита да разбере тези хора. Или поне беше дошъл за това, беше мислил, че такава ще е ролята му. Опитваше се да не мисли за по-отскорошната си задача. Хранеше някаква смътна надежда, че обстоятелствата ще направят цялата тази работа да… изчезне.

Явно беше невъзможно един гостуващ басанид просто да отиде до Хиподрума и да получи разрешение. Лекарската гилдия можеше да помогне, ако я бе известил, но Рустем нямаше как да знае, че пациентът му ще напусне стаята си през прозореца, по дървото и през двора и стената, като ръси кръв след себе си.

В подобен случай човек трябва да задейства по-силни връзки, връзки от лично естество. Рустем търсеше Клеандър.

Момчето му бе казало, че баща му му е забранил да посещава първите пет кръга от състезателния сезон, като наказание заради убийството на Нишик. Човек можеше да спори доколко една смърт (макар и на чужденец, макар и на слуга) е равна на пет изгубени дена забавление, но не това беше грижата на Рустем сега.

Днес той искаше да убеди майката на Клеандър да наруши заповедта на съпруга си. Беше му напълно ясно от глоси в текстовете на западни лекари, че в древен Родиас мъжката воля е била абсолютно непререкаема, дори до смърт, за жените и децата. Навремето всеки баща можел да иска екзекуция на сина си само заради неподчинение.

Имало беше кратък период в стари времена на запад, когато това се приемало за висша добродетел, средство за налагане на желязна дисциплина и праведност, с които да се изкове империя. Ала Рустем допускаше, че в днешен Сарантион, столицата на Валерий и на императрица Аликсана, жените имат по-голяма власт у дома. Знаеше и че момчето е запалено по състезанията. Ако някой знаеше как да се влезе в Хиподрума — поне за следобеда, тъй като утрото вече преваляше — това щеше да е Клеандър. Но щеше да му трябва съгласието на мащехата.

Икономът на сенатора бързо уведоми господарката си. Тенаида Систина, много сдържана и хладно елегантна, го прие в дневната си с изящна усмивка, като остави настрана перото и листа хартия. Рустем си отбеляза наум, че е образована.

Извини се, поговори за хубавото време навън и обясни, че желае да погледа състезанията.

Този път тя прояви изненада — съвсем леко примигване — и промълви:

— Нима? Не очаквах, че игрите ще ви привличат. За мен не са особено забавни, признавам. Шум и прах, а често има и безредици по трибуните.

— Е, точно това не би ме привлякло — съгласи се той.

— Но предполагам, че все пак е интересно зрелище. Какво пък, ще се погрижа на всяка цена да уведомя съпруга си, че бихте желали да го придружите на следващия ден от игрите… мисля, че е след седмица или две.

Рустем поклати глава.

— Всъщност бих искал да отида този следобед.

На лицето на Тенаида Систина се изписа съжаление.

— Не виждам начин да изпратя съобщение на съпруга си. Той е с имперската свита, в катизмата.

— Това го разбирам. Чудех се дали Клеандър не би могъл… Като учтивост и голяма услуга за мен?

Съпругата на сенатора го изгледа продължително.

— Защо толкова спешно точно днес, ако мога да запитам?

Това налагаше недискретност. Но като се имаше предвид отвореният прозорец сутринта и фактът, че това беше жената на Боносус, а Боносус вече знаеше, Рустем се чувстваше оправдан. Лекарят на колесничаря все пак трябваше да присъства. Никой друг не можеше да знае точното състояние на пациента. Можеше да заяви, че все пак има задължения и че ще е отклонение от тях, ако не направи всичко възможно, за да присъства.

Ето защо той разказа на жената на Плавт Боносус с официална доверителност, че неговият пациент, именуван Скорций от Сория, е нарушил медицинските предписания и е напуснал градския дом на сенатора, където се е възстановявал след получени наранявания. Предвид обстоятелството, че днес е състезателен ден, не било трудно да се заключи защо го е извършил и къде би могъл да е.

Жената не показа никаква реакция. Цял Сарантион можеше да говори за изчезналия, но тя или вече бе узнала от съпруга си къде е, или наистина беше безразлична към съдбата на разни атлети. Но все пак прати да извикат заварения й син.

След малко Клеандър се появи унил на прага. На Рустем му беше минало през ума, че момчето може вече да е нарушило бащината заповед и да е излязло от къщата, но то явно беше стреснато достатъчно след двата ужасни инцидента за едно денонощие и се бе подчинило на баща си. Поне засега.

С няколко впечатляващо точни въпроса мащехата на зачервения младеж успя да изкопчи от него факта, че тъкмо той е завел колесничаря при Рустем посред нощ, при това — откъде и при какви обстоятелства. Рустем не беше очаквал това. Съобразителността й наистина го впечатли.

Не можеше да не забележи притеснението на момчето, но пък съзнаваше, че самият той не е издал никаква тайна в това отношение. Та той дори не знаеше, че инцидентът се е случил пред дома на танцьорката. Нито беше попитал, нито го интересуваше.

Жената просто беше смущаващо умна, нищо повече. Рустем реши, че това се връзва със сдържаността и самообладанието й. Хората, способни да удържат и контролират вътрешната си страст, да гледат на света с хладно око, бяха най-подготвени и да съобразяват нещата по този начин. Разбира се, същата тази хладина можеше да е причината мъжът й да разполага с цяла ракла с определени „прибори“ и играчки в друга една къща в друга, далечна част на града. Като цяло обаче Рустем реши, че одобрява съпругата на сенатора. Всъщност и той самият се стараеше да се държи по същия начин в професионалната си дейност.

Неочакваното беше, че го вижда у една жена.

Още по-неочакваното беше, че тя, изглежда, щеше да дойде с тях на Хиподрума.

Крайното неудобство на Клеандър изведнъж премина — с плама, присъщ на младостта — в слисване и възторг, щом разбра, че мащехата му се наема да отмени част от наказанието му заради задълженията към един гост и задълженията на самия Рустем като лекар. Тя заяви, че е склонна да ги придружи, за да гарантира доброто поведение на Клеандър и бързото му връщане у дома, както и да съдейства на доктора, ако се наложи някаква негова намеса. Хиподрумът можел да е опасно място за чужденец, добави строго дамата.

Клеандър да тръгне веднага, да вземе иконома и да използва името на майка си за всички необходими плащания, да използва и всякакви там непочтени връзки, каквито несъмнено имал в и около площада на Хиподрума, за да осигури подходящи места след обедното прекъсване — не правостоящи места и в никакъв случай в зони за привърженици на фракциите или на лица, чието поведение може да се окаже неприемливо. И в никакъв случай да не носи зелено. Разбрал ли Клеандър?

Разбрал.

Ще бъде ли Рустем така любезен да приеме скромен обяд с нея, докато Клеандър уреди нещата с влизането и настаняването?

Ще бъде.

Разполагали с предостатъчно време, а тя трябвало да се облече в по-подходящи дрехи за публична поява, заяви дамата, остави настрана писането и стана от стола без облегалка. Поведението й беше непогрешимо спокойно и властно, позата — безукорна. Напомни му за прословутите матрони на Родиас във времената преди имперския упадък и сриване.

Изведнъж се зачуди — изненада се от самия себе си — дали Катюн или Джарита щяха да могат да се извисят до такава властна сдържаност, ако бяха отраснали в различен свят. Нямаше жени като нея в Испахан и със сигурност не и в Басания. Дворцовите интриги между живеещите в уединение жени на Царя на царете бяха нещо съвсем друго. След това си помисли за бебето, за своята малка дъщеричка… и се насили да прогони тази мисъл. Иниса щяха да му я отнемат, нямаше да съществува в живота му след съдбовното му извисяване.

Перун и Анахита направляваха този свят, Азал непрекъснато трябваше да бъде държан настрана. Никой смъртен не можеше да каже докъде ще го отведат стъпките му. Щедростта трябваше да се приема въпреки цената, която трябва да платиш. Някои дарове не се предлагаха два пъти. Не можеше да си позволи да мисли за Иса и за майка й.

Можеше да мисли за Шаски и Катюн, защото тях щеше да види в Кабад, много скоро. „Ако Богинята пожелае“, добави припряно наум и бързо се извърна с лице на изток. Бяха му заповядали да убие човек. Щедростта, изглежда, тепърва щеше да наложи условието си.

Жената на Плавт Боносус го гледаше, с леко вдигнати вежди. Но беше твърде добре възпитана, за да заговори.

Рустем промълви колебливо:

— В моята вяра… в Изтока… отбягвах лошия късмет. Споходи ме безразсъдна мисъл.

— Аха — отвърна Тенаида Систина и кимна, все едно й беше съвсем ясно. — Всички ни спохождат такива мисли от време на време.

Излезе от стаята и той я последва.

В катизмата неколцина много добре подбрани придворни енергично изпълняваха възложената им задача. Гесий безукорно се бе погрижил повечето от най-бляскавите членове на Имперския прецинкт да са подръка този предобед, облечени възможно най-пищно и с блестящи накити.

Успяваха с изискана лекота едновременно да се забавляват и да замъглят с видимите си и шумни реакции на ставащото долу отсъствието на императрицата, на върховния стратег, на канцелара и на главния официарий. Същевременно прикриваха настойчивото и тихо диктуване на императора към секретарите, присвити до предното каменно перило на ложата, невидими от зрителските трибуни.

Валерий беше пуснал бялата кърпа за старт на състезанията, приел беше овациите на своя народ с древния жест на императорите, беше се настанил на мястото си с меки възглавници и веднага се бе наловил за работа, без да обръща внимание на колесниците долу и шума наоколо. Колчем мандаторът, приучен на всичко това, промълвеше дискретно до лакътя му, Валерий се надигаше, за да поздрави който там е спечелил поредния тур. През по-голямата част от предобеда това бе Кресценс от Зелените. Императорът като че ли нито забелязваше, нито го интересуваше.

Мозаичният образ на покрива на катизмата над тях бе на Сараний, който беше основал този град и го бе нарекъл на себе си: подкарал квадрига и увенчан не със злато, а с лавровия венец на колесничаря победител. Брънките в тази символична верига бяха изключително силни: Джад в неговата колесница, императорът като тленен слуга и свят символ на бога, колесничарите по пясъка на Хиподрума долу, като най-възлюблените чеда на народа. Но точно този наследник в дългата верига от императори, помисли си Боносус, бе… откъснат от мощта на тази асоциация.

Или се опитваше да бъде. Хората го връщаха към нея. Беше тук, в края на краищата наблюдаваше надпреварата. Боносус всъщност си имаше своя теория за привлекателността на състезанията. Беше готов да отегчи хората с нея, ако го помолят, а дори и да не го помолят. По същество, щеше да им обясни, Хиподрумът е поставен в съвършен противовес на ритуалите в Имперския прецинкт. Дворцовият живот беше изцяло съграден около ритуала, едно от най-предсказуемите неща на земята. Неизменна практика за всичко, от първия поздрав към императора при събуждането му (и от кого, и в какъв ред), през последователността в запалването на светилниците в Залата за аудиенции, до процесията с поднасянето на дарове в първия ден на Новата година. Думи и жестове, предопределени и описани, знайни и репетирани, никога различни.

Хиподрумът, в контраст с всичко това, щеше да каже Боносус и да свие рамене, все едно останалата част от мисълта му е прозрачно ясна за всички, Хиподрумът е изцяло несигурност. Неизвестното е… самата негова същност, така щеше да каже.

Докато бърбореше със съседите си и викаше въодушевено заедно с всички, Боносус изпитваше гордост, че може да гледа на нещата от такава отчуждена перспектива. Но колкото и преситен да беше, не можеше напълно да сдържа възбудата, която изпитваше. А тя нямаше нищо общо нито с непредсказуемите коне, нито с по-младите състезатели долу.

Никога не беше виждал Валерий такъв.

Императорът винаги ставаше оживен и енергичен, щом се заемеше с държавни дела, и винаги — раздразнен и разсеян, когато бе принуден да присъства на Хиподрума. Но тази сутрин в страстната му съсредоточеност и в безкрайния поток от бележки и указания, диктувани тихо на секретарите — бяха двама и се редуваха, за да не изостават от него — имаше ритъм, завладяващо темпо, което за презида на сената изглеждаше също толкова настойчиво, колкото и напънът на конете долу.

Зелените се оказваха неудържимо победоносни, както и предишната седмица. Скорций от Сините все още отсъстваше, а Боносус бе един от шепата хора в Града, които знаеха къде е и че ще изтекат още седмици, преди да се появи на Хиподрума. Колесничарят бе настоял за дискретност, а авторитетът му в Сарантион бе повече от достатъчен, за да се съобразяват с желанията му.

Вероятно тук имаше замесена жена, реши сенаторът — със Скорций изобщо не беше трудно човек да стигне до това предположение. Боносус не изпитваше ни най-малко негодувание, че колесничарят ще ползва по-малкия му дом в града, докато се възстанови. По-скоро го забавляваше, че е замесен в подобна афера. Това, че е презид, не му придаваше кой знае колко голяма значимост в края на краищата. А и вторият му дом бездруго бе недостъпен за личните му забавления, след като бе настанил там суховатия басанидски лекар. Тази част от сегашното положение дължеше на Клеандър — сам по себе си проблем, на който скоро трябваше да обърне сериозно внимание. Варварската прическа и чуждоземското облекло заради любимата фракция бяха едно, убийството на хора на улицата… друго.

Фракциите днес можеха да станат опасни, разбираше го. Зачуди се дали Валерий го е доловил. Зелените в пълен възторг, Сините — кипящи от унижение и гняв. Реши, че в края на краищата ще се наложи да поговори със Скорций, още тази вечер може би. Тайнствеността около особата му беше нещо, което можеше да застраши реда в Града, особено предвид страховитите събития, които предстояха. Ако двете фракции научеха, че е жив и здрав, че ще се върне на някоя точно посочена дата, напрежението можеше отчасти да се поразсее.

Междувременно Боносус изпитваше съжаление за младежа, който караше Първи за Сините. Момчето явно беше добър колесничар, притежаваше и инстинкт, и кураж, но също тъй имаше три проблема, които сенаторът забеляза веднага. Естествено, че ги забеляза, все пак идваше тук толкова години.

Първият проблем на младока беше Кресценс от Зелените. Мускулестият тип от Сарника беше горделиво самоуверен, установил се беше твърдо в Сарантион вече от година и държеше новия си впряг под съвършен контрол. А и не беше човек, склонен да прояви и най-малка милост спрямо объркания екип на Сините.

Тази тяхна обърканост беше втората трудност. Младежът — Тарас му беше името, саврадиец, изглежда — не беше свикнал да кара Първата колесница, дори не познаваше конете. Колкото и великолепен жребец да беше Серватор, всеки кон се нуждае от ръка на юздата, ръка, която да знае какво прави. И освен това младият Тарас, макар да носеше сребърния шлем на Сините, не получаваше нужната подкрепа, да не говорим, че беше трениран да кара Втори и познаваше вторите коне.

Въпреки всичко това временният водач на Сините се справяше добре: финишира на втора позиция, след като на три пъти надви агресивно координираните атаки на двама Зелени. Джад само знаеше какво настроение може да предизвика една смяна на позициите. Такива смени между първа и втора позиция ставаха повод за най-френетични възгласи на победителите и унило отчаяние за противната страна. Но едва ли щеше да се случи до края на деня. Синият състезател можеше да притежава дързостта на младостта, но тъкмо тя щеше да похаби силите му. Боносус смяташе, че точно това ще стане следобеда. В някой друг ден сигурно щеше да помисли за облози.

В по-литературен стил човек можеше да сравни ставащото долу с жестоко избиване. Предвид сана си, Боносус бе склонен да го възприеме точно така, да види в него ироничното предвкусване за войната, която императорът щеше да обяви към края на деня.

Последната сутрешна надпревара завърши — както обикновено жалка, хаотична гонитба между Червени и Бели, караха биги с по два коня. Водещият на Белите победи след обичайно немарливия и безинтересен тур, но Сините и Белите посрещнаха победата с ентусиазъм (доста пресилен за ухото на Боносус), което почти със сигурност бе уникално събитие в кариерата на Белия колесничар. Изненадан или не, той като че ли изглеждаше безмерно щастлив, докато довършваше триумфалния си кръг.

Императорът спря диктовката и стана, понеже мандаторът пак прошушна в ухото му. Поздрави със сдържан жест преминаващия точно в този момент победител и се обърна да си тръгне. Екскубиторът вече бе дръпнал резето на вратата в дъното на катизмата. Валерий щеше да се върне по подземния проход в Имперския прецинкт за последни съвети преди следобедната прокламация: в Атенинския палат, за да се види с канцелара, официария и квестора на имперските приходи, след това щеше да мине през стария тунел под градините до Траверситския, за да се срещне с Леонт и стратезите. Всички знаеха обичайния му маршрут. Някои хора — сред които и Боносус — вярваха, че вече могат да отгатнат мисленето му зад това разделяне на съветниците. Все пак беше опасно човек да си въобразява, че разбира как точно разсъждава императорът. Всички станаха и почтително се отдръпнаха. Валерий спря до Боносус и каза:

— Изпълнете почетните ни задължения този следобед, сенаторе. Освен ако не се случи нещо непредвидено, ще се върнем за последното състезание. — Наведе глава към него и добави тихо: — И предайте на градския префект да разбере къде е Скорций. Моментът е лош за такива отсъствия, не мислите ли? Може би проявихме небрежност, като го пренебрегнахме.

Нищо не му убягваше на този човек.

— Аз знам къде е — отвърна той тихо, пренебрегнал обещанието си без угризения. Това беше императорът все пак.

Валерий дори не повдигна вежда.

— Чудесно. Уведомете градския префект и след това ни съобщете.

И докато осемдесет хиляди негови поданици все още реагираха по всевъзможни начини на последния кръг на Белия колесничар и тъкмо започваха да стават, да се протягат и да мислят за обяд и вино, императорът излезе от катизмата и това място на стълпотворения, което тъй често бе ставало свидетел на проглашения и на събития, предопределящи облика на империята. И още преди да мине през отворената врата, започна да смъква пищните церемониални одежди, които бе принуден да носи пред публика.

Слугите започнаха да разнасят храна на големите странични маси и на по-малките, кръгли, до седалките. Някои от лицата в катизмата щяха да предпочетат да се върнат в дворците, за да обядват там, а по-младите да се разходят из града и възбудено да обикалят многобройните му таверни, но беше приятно човек да се позадържи тук при хубаво време, а днес времето беше хубаво.

За своя изненада Боносус откри, че не му липсва нито апетит, нито жажда. Изпружи крака — вече имаше място за това — и протегна бокала да му налеят.

Помисли си, че на следващото ядене империята вече ще е във война. И не просто обичайните за пролетта погранични схватки. Това щеше да е война за възстановяването на империята. Родиас. Отдавнашният блян на Валерий.

Мисълта определено беше възбуждаща, предизвикваше всевъзможни… чувства. Боносус изведнъж съжали, че в малкия му дом до стените са отседнали един басанидски лекар и един пострадал колесничар. Спор няма, гостите понякога създават усложнения.

— Първо му бе разрешено да се оттегли в имението на Далейн. Доведен бе на този остров — от дълго време се използва като затвор, — след като се опита да уреди убийството на първия Валерий в банята му.

Криспин погледна императрицата. Стояха един до друг насред поляната. Екскубиторите бяха зад тях, четирима стражи чакаха пред вратите на по-малките къщи. Голямата къща беше тъмна, вратите залостени отвън, всички прозорци — със затворени кепенци, та меката слънчева светлина да не влиза през тях. Криспин усети, че по някаква непонятна причина дори му е трудно да я погледне. Нещо затаено, тежко и потискащо надвиснало имаше тук. Вятърът на поляната сред боровете беше стихнал.

— Мислех, че за такова нещо убиват.

— Трябваше да го убият — отвърна Аликсана.

Той я погледна. Тя не откъсваше очи от къщата.

— Петрус — тогава беше съветник на чичо си — не позволи. Каза, че с Далейните и техните привърженици трябва да се действа предпазливо. Императорът го послуша. Обикновено го слушаше. Доведоха Леканус тук. Наказан, но не екзекутиран. Най-младият, Терций, беше още дете. На него му се разреши да остане в имението и след време да ръководи семейните дела. На Стилиана позволиха да остане в Града, да дойде в двора, щом отрасне, и дори й се разрешаваше да го посещава тук, макар че гостуванията й се наблюдаваха. Леканус продължи да крои заговори дори от този остров, непрекъснато се опитваше да я убеди. След време гостуванията й бяха прекратени. — Замълча и го погледна, след това отново извърна очи към къщата. — Всъщност правех го аз. Аз наредих да го наблюдават тайно. След това накарах императора да й забрани да идва. Беше малко преди да се омъжи.

— Значи вече никой не идва тук? — Криспин гледаше дима над покривите: издигаше се право нагоре като стълбове и се разнасяше, щом стигнеше височината на вятъра.

— Аз идвам — отвърна Аликсана. — Тъй да се каже. Ще видиш.

— И ще бъда убит, ако кажа на някого. Знам.

Този път тя го погледна и той видя напрежението й.

— Каза го вече. Стига, Криспин. Доверявам ти се. Щом си с мен тук.

За първи път го наричаше Криспин.

Тръгна напред, без да му остави никаква възможност да отвърне. Бездруго не можеше да измисли отговор.

Един от четиримата стражи се поклони ниско, после се приближи до заключената врата на къщата и я отвори.

Вътре цареше почти пълна тъмнина. Пазачът влезе и след миг се появи светлина, щом запали един светилник, после втори. Друг пристъпи след първия, окашля се силно на прага и викна:

— Облечен ли си, Далейн? Тя е тук да те види.

Чу се шумолене, до ушите на Криспин достигна звук, почти неразбираем, по-скоро животинско ръмжене, отколкото човешка реч. Пазачът, без да каже нищо, влезе в къщата след първия. Бутна кепенците на два прозореца — имаха железни решетки, — за да влезе въздух и светлина. След това пазачите излязоха.

Императрицата им кимна. Те се поклониха ниско и се отдалечиха. Никой нямаше вече наблизо, за да може да чуе, нито се виждаше някой наоколо. Аликсана срещна за миг погледа на Криспин, след което изправи рамене като актриса, излизаща на сцена, и влезе в странната къща.

Криспин я последва безшумно в сумрака след яркото слънце навън. Гърдите му се бяха стегнали. Сърцето му туптеше силно. Не можеше да каже защо. Какво общо можеше да има всичко това с него? Но помисли за Стилиана, за нощта им заедно и какво бе видял в нея. И се помъчи да си спомни какво знае за смъртта на Флавий Далейн в деня, когато първият Валерий бе провъзгласен за император на Сарантион.

Спря веднага след прага. Неголямо преддверие. От него се излизаше през две врати, едната в дъното към спалня, другата вдясно, не можеше да разбере накъде. Огнище до лявата стена, два стола, диван в дъното, пейка, маса, затворена и заключена ракла, нищичко по стените, не се виждаше дори слънчевият диск. Разбра, че хрипливият звук е дишане. Странно тежко дишане.

Очите му бавно се пригодиха към приглушената светлина и той видя мъжа на дивана — тъкмо се надигаше. Седна и се извърна към тях. И Криспин видя човека, който живееше — беше затворен — в тази къща, на този остров и в собственото си тяло — и най-сетне си спомни нещо, докато го завладяваше неотвратимият, стягащ вътрешностите ужас. Подпря се на стената до вратата и ръката му сама се вдигна пред устата му.

Лоши неща правеше сарантийският огън на хората, особено ако го преживееха.

Бащата беше убит. Един братовчед също, доколкото Криспин си спомняше. Леканус Далейн беше оживял. Взрян в слепеца пред себе си, в спечените, изгорени остатъци от някогашното лице, в овъглените осакатени ръце, той си представи изгореното тяло под грубата кафява риза и се зачуди най-искрено как все още е жив този човек и защо, що за цел, порив, нужда е могла да го спре отдавна да сложи край на живота си. Не мислеше, че е благочестие. И най-малкият намек за Джад не съществуваше тук. Нито за никой друг.

И тогава си спомни казаното от Аликсана и реши, че разбира. Омразата можеше да е цел. Мъстта — потребност. Почти божество.

Преглътна, за да не му призлее наистина. Затвори очи.

И в този момент чу до себе си Стилиана Далейна. Леденостудена, властна, съвсем бездушна пред вида на брат си, тя промълви:

— Миришеш, братко. Цялата стая вони. Знам, че ти дават вода и леген. Покажи малко уважение към себе си и ги използвай.

Слисан, Криспин отвори очи и се извърна рязко.

И видя императрицата на Сарантион, изправила рамене колкото бе възможно, за да е почти на височината на Стилиана. И я чу как заговори отново, с ужасяващо точен, изумително еднакъв глас, тон и маниер:

— Казвала съм ти го и преди. Ти си Далейн. Дори никой да не го вижда или знае, ти трябва да го знаеш, иначе позориш нашата кръв.

Грозното, ужасяващо лице се разкриви. Невъзможно бе да се отгатне изражението зад спечените буци на плътта. Очите бяха черни кухини. Носът се беше превърнал в мръсно петно, тъкмо той издаваше свистящото хриптене. Криспин стоеше безмълвен до стената, едва преглъщаше.

— Толкова… съжалявам… сестричке. — Думите излязоха бавно, провлечено и хрипливо, но се разбираха. — Разочаровам… милата си… сестра. Ще плача.

— Не можеш да плачеш. Но можеш да поискаш тази къща да бъде почистена и проветрена и очаквам да го направиш. — Ако Криспин беше задържал очите си затворени, щеше да се закълне в Святия Джад и Блажените жертви, че говори Стилиана — високомерна, презрителна, жестока в хладния си разум и гордостта си. „Актрисата“, беше нарекла тя Аликсана, наред с други неща.

И чак сега той разбра защо императрицата идва тук и защо на лицето й се бе изписало такова напрежение.

„Искам да видя един човек, преди армията да отплава“.

Тя се боеше от този човек. Идваше тук само заради Валерий, въпреки собствения си страх, за да види какво може да крои оттук, в живота, който му бяха подарили. Но това незрящо безносо същество бе само, изолирано, дори сестра му не идваше вече… само това безпогрешно, смразяващо подобие на Стилиана, стремящо се да извлече някакво откровение от него. Дали този човек заслужаваше да се страхуват от него до ден-днешен, или беше само угризение, душевно терзание отпреди толкова отдавна?

Откъм дивана, откъм непоносимата фигура се чу някакъв звук. И едва след миг Криспин осъзна, че чува смях. Напомни му за нещо изхлъзващо се от счупена стъкленица.

— Ела, сестричке — каза Леканус Далейн, бившият наследник на невероятно древно патрицианско родословие и неописуемо богатство. — Няма… време! Съблечи се! Позволи ми да… те докосна! Побързай!

Криспин отново затвори очи.

„Добре, добре! — изненадващо доехтя трети глас. В главата му. — Тя го мрази това. Не знае какво да вярва. Тук има някой до нея. С червена коса. Представа нямам кой е. Караш я да се чувства зле. Толкова си отвратителен! Сега курвата го поглежда“.

Криспин усети как светът се разтърси и се люшна под него като кораб, ударен от силна вълна. Притисна длани в стената зад себе си. Огледа се диво.

И видя птицата — на перваза на прозореца.

„Не знам защо е тук днес! Как мога да отговоря на това? Стой спокоен. Може просто да е притеснена. Може да е…“

Аликсана се изсмя. Високо. Приликата отново беше плашеща. Беше смехът на друга жена, не нейният. Криспин си спомни Стилиана в спалнята й, сардоничния присмех, неотличим от този.

— Отвратителен си — каза императрицата. — Комичен вариант на самия себе си, като някаква евтина пантомимна фигура. Нищо ли по-добро нямаш да предложиш или поискаш освен едно опипване в своя мрак?

— Какво друго… изобщо… бих могъл да ти предложа, сестричке? Жена на върховния стратег. Той… задоволи ли те… нощес? В твоя мрак? Или някой друг? О, разкажи ми! Разкажи! — Гласът — свирещият звук — беше накъсан, стържеше все едно че пълзеше в безкраен усукан тунел към неща, затаени някъде дълбоко под земята.

„Добре — отново чу Криспин сред безмълвието на полусвета. — Мисля, че съм права. Тя просто те изпитва. Войната почва. Просто е притеснена. Трябва да си доволен — тя изглежда окаяна, все едно я насилват роби. И стара!“

Като се мъчеше да надвие гаденето, Криспин стоеше, затаил предпазливо дъх, въпреки че присъствието му тук вече не беше никаква тайна. Умът му, замаян, работеше трескаво. И сред целия този хаос един въпрос излетя на воля: откъде знаеха този мъж и това същество тук за войната?

Нещо отвратително имаше в цялата тази работа. Тази птица нямаше нищо общо с онези, които бе виждал и чувал досега. Вътрешният глас не звучеше като на творенията на Зотик. Тази птица-душа говореше с женски глас, горчив и суров, като на жените някъде отвъд Басания: Испахан или Ажбар, или земите, чиито имена дори не знаеше. Беше тъмна на цвят, малка като Линон, но изобщо не приличаше на Линон.

Припомни си, че Далейните бяха натрупали несметните си богатства с монопола над търговията с подправки от Изтока. Взря се отново в мъжа на дивана, така ужасно изгорен, върна се към ужаса си и отново го споходи мисълта: как е жив все още този човек?

И се върна същият отговор, и го уплаши.

„Знам — рече изведнъж птицата в отговор на нещо. — Знам! Знам! Знам!“ И това, което Криспин долови в гласа й сега, беше възбуда, изгаряща като огън.

— Не ме забавлява всичко това — каза императрицата ледено и рязко като Стилиана. — И не виждам смисъл да се грижа за удоволствията ти. Предпочитам моите си, братко. Тук съм, за да те попитам имаш ли нужда от нещо… неотложно. — Натърти на последната дума. — Знаеш, че ни оставят сами съвсем за малко.

— Да… знам. Затова си толкова жестока… да си облечена… още. Сестричке… ела по-близо… и ми кажи. Кажи ми… как те… взе той снощи?

Криспин едва не повърна, като видя как осакатената ръка на мъжа, крива като крака на хищна птица, зарови под мръснокафявата риза към слабините. И чу в ума си смеха на птицата от Изтока.

— Помисли за баща ни — каза Аликсана. — И за предците ни. Ако си вече само това, няма да идвам повече. Помисли, Леканус. Предупредих те миналия път. Сега ще се разходя навън и ще хапна на слънце на острова. Ще се върна, преди да отплавам. Ако отново заваря, че си само това, никога вече няма да дойда при теб.

— О! О! — изхриптя мъжът на дивана. — Колко съм отчаян! Засрамих скъпата ми сестричка! Нашето невинно… хубаво детенце.

Криспин видя как Аликсана прехапа устна и се втренчи в лицето му, сякаш погледът й можеше да проникне дълбоко в ума му. Не можеше да знае, помисли си. Не можеше да знае как безпогрешната й, блестяща измама толкова лесно е надвита. Но все пак усещаше, че по някакъв начин е надвита, че Леканус си играе с нея, и може би тъкмо затова тази стая я плашеше толкова много. И затова все още идваше тук.

Тя не каза нищо повече. Излезе от стаята и от къщата с високо вдигната глава и изправени рамене, както на влизане. Актриса, императрица, горда като богиня от древния пантеон, неиздаваща нищо, освен ако човек не я погледне много, много внимателно.

Криспин я последва. Смехът на птицата кънтеше в главата му. Тъкмо когато пристъпи на слънчевата светлина, затворил очи, за миг заслепен, чу: „Искам да съм там! Леканус, искам да съм там!“

Не чу отговора, разбира се.

— Стилиана никога не го е задоволявала, ако случайно се чудиш. Тя по свой начин е покварена, но никога не е правила това.

Криспин се чудеше колко ли се знае за точно една определена нощ съвсем наскоро, но накрая реши да не мисли за това. Бяха на южната страна на острова, срещу Деаполис отвъд пролива. Екскубиторите ги бяха придружили през гората до друга поляна с още няколко къщи. Бяха празни. Тук явно бе имало затворници някога. Вече не. Леканус Далейн разполагаше с целия остров — и с шепата си охрана.

Вече трябваше да е обед, според слънцето. Надпреварите на Хиподрума скоро щяха да започнат отново, ако вече не бяха започнали; денят неотклонно се движеше към мига на обявяването на война. Криспин разбираше, че императрицата просто иска да изтече малко време, преди да се върне в къщата, за да види дали нещо се е променило.

Знаеше, че ще е същото. Не знаеше само дали да каже нещо за това. Толкова много предателства означаваше едно такова разкритие: спрямо Зотик, спрямо Шайрин и собствената му тайна, собствената му странна и тайнствена дарба. Линон. В същото време онези последни, безмълвни думи на съществото от Изтока бяха все още в ума му, с несъмнения сигнал за опасност, съдържащ се в тях.

Нямаше апетит, когато седнаха да обядват: хапваше вяло от хлебчетата със солена риба и маслините. Виното изпи. Беше помолил да го разредят хубаво. Императрицата предимно мълчеше, още от мига, в който излязоха от къщата. Беше вървяла затворена в себе си и сама чак докато не стигнаха до този бряг. После тръгна покрай водата и се превърна в малка пурпурна точица на каменистия плаж; двама от войниците й я следваха на разстояние.

Криспин седеше на тревата между дърветата и скалите, загледан в променливата светлина на морето. Зелено, синьо, синьо-зелено, сиво.

По някое време тя се върна, махна му с ръка да не става и приседна изящно на малкия копринен квадрат, който й постлаха върху тревата. Храната я подредиха върху друга покривка в това тихо място, което трябваше да носи утеха със своята прелест, въплъщение на бързо настъпващата пролет.

След малко Криспин проговори:

— Наблюдавали сте ги заедно, предполагам. Стилиана и… брат й.

Императрицата също не се хранеше. Кимна.

— Разбира се. Трябваше. Иначе как щях да науча какво да казвам и как, за да я играя? — Погледна го.

Беше очевидно. Актриса, учеща своята роля. Криспин отново зарея поглед към морето. Деаполис ясно се открояваше отвъд водата. В залива имаше още повече кораби. Армията. Щеше да отплава на запад, към родния му край. Беше предупредил майка си, Марциниан и Кариса. Но това не означаваше нищо. Какво можеха да направят? Изпитваше смътен страх; само че този път бе и заради спомена за птицата в тъмната стая. Промълви:

— И правите това… идвате тук, за да…

— Защото Валерий не иска да го убиват. Мислех да го направя, въпреки това. Да го убия. Но това е много важно за императора. Видимата милостива ръка, след като семейството толкова много пострада, когато онези… неизвестни изгориха Флавий. Затова идвам тук и правя това… представление, и не научавам нищо. Ако трябва да му вярвам, Леканус е сломен, озлобен и объркан. — Замълча. — Не мога да престана да идвам.

— Защо не иска да го убият? Толкова много омраза трябва да има. Знам, че хората мислят, че императорът го е… заповядал. Изгарянето.

Въпрос, който досега дори не си беше въобразявал, че ще зададе на някого. Най-малкото на императрицата на Сарантион. И не с ужасното чувство, че този мъж вече трябваше да е убит. Може би дори като милост. Помисли си със съжаление за едно скеле високо във въздуха, за блестящи късчета стъкло и камък, за спомен, за своите момичета.

Дори скръбта бе нещо по-леко от това. Мисълта го връхлетя изведнъж. Сурова истина.

Аликсана мълча дълго. Той чакаше. Долови лъха на парфюма й. Това го стресна за миг, но после реши, че Леканус нямаше как да знае за уникалността на парфюма й. Беше затворен тук от много отдавна. А после се сети, че не е и това: затворникът нямаше нос. Императрицата сигурно го беше отчела. Потръпна. Тя забеляза. Извърна очи. Каза му:

— Нямаш представа какво ставаше, когато Апий умираше.

— Нямам — отвърна Криспин.

— Заповяда да ослепят собствените му племенници и да ги затворят тук. — Гласът й беше равен, безжизнен. Не я беше чувал да говори така. — Нямаше наследник. Флавий Далейн, месеци преди Апий да умре, се държеше като бъдещ император. Приемаше придворни в имението си и дори в градския си дом, на висок стол в стая за приеми върху пурпурен килим. Някои дори коленичеха пред него.

Криспин не каза нищо.

— Петрус… вярваше, че Далейн ще е опасно лош като император. По много причини. — Тъмните й очи потърсиха неговите. И той осъзна какво толкова силно го безпокои: представа нямаше как да реагира, когато тя говори или прилича просто на жена, на човек, когато не е въплъщението на невъобразимата императорска власт.

— Затова е направил така, че вместо него тронът да вземе чичо му. Знам това. Всички го знаят.

Тя не извърна очи.

— Всички го знаят. А Флавий Далейн умря в сарантийски огън на улицата пред дома си. Той… носеше порфир. Беше тръгнал към сената, Криспин.

Облеклото било изгоряло изцяло, така му беше казал Карулус. Но имало слухове за пурпурната ивица. Криспин, седнал на този бряг след толкова години, не хранеше и капка съмнение в истинността на думите й. Пое си дъх и заговори:

— Много съм объркан. Не разбирам какво правя тук, защо слушам това. Би трябвало да ви наричам трижди въздигната, да коленича в смирен поклон.

Тя леко се усмихна, за първи път от много време.

— Вярно. Почти го бях забравила. Не си го правил от доста време, нали?

— Представа нямам как да се… държа.

Тя сви рамене с почти насмешливо изражение, но в гласа й прозвуча нещо съвсем друго.

— Защо трябва да знаеш? Аз съм капризна и неискрена, разказвам тайни неща, създавам илюзия за интимност. Но може да те убият и да те заровят тук, стига да кажа една дума на войниците. Защо допускаш, че можеш да знаеш как да се държиш?

И си взе една маслина.

— Това също не би могъл да знаеш, но развалината, която видяхме преди малко, беше най-добрият от всички тях. Умен и Храбър, великолепен красив мъж. Ходеше сам на изток, много пъти, с керваните с подправки, отвъд Басания, за да научи каквото може. Съжалявам, че огънят се отнесе с него по-зле, отколкото с баща му. Трябваше да умре, а не да оцелее и да се превърне в… това.

Криспин отново преглътна.

— А огънят? Защо? Защо по този начин?

Очите на Аликсана не трепнаха. Гай долови куража й… и моментално осъзна, че навярно му показва кураж, кара го преднамерено да го види, заради своя някаква цел. Беше смутен и уплашен, непрекъснато съзнаваше колко пластове и оттенъци на смисъл има у тази жена. Потръпна. Още преди да е чул отговора й, съжали, че е попитал.

Тя рече:

— Империите се нуждаят от символи. Новите императори — от могъщи символи. От миг, в който всичко се променя, в който богът проговаря с ясен глас. В деня, когато Валерий Първи бе провъзгласен на Хиподрума, Флавий Далейн носеше пурпур на улицата, тръгнал бе, за да поиска Златния трон, все едно че му се полага по право. Умря ужасно, като от мълнията на Джад, поразила го от небесата за такава наглост, за да не се забравя. — Очите й не се откъснаха от неговите. — Нямаше да е същото, ако беше намушкан от някой войник в някоя задна уличка.

Криспин не можеше да откъсне поглед от нея. Виждаше острия прагматичен ум зад пленителната й красота. Отвори уста, усети, че му е трудно да говори.

Тя се усмихна.

— Канеше се да ми повториш, че си обикновен майстор и че не искаш да имаш нищо общо с всичко това. Права ли съм, Гай Крисп?

Той затвори уста. Вдиша дълбоко, много колебливо. Тя също можеше да греши и този път грешеше. С разтуптяно сърце, със странно, оглушително бучене в ушите, Криспин се чу да казва:

— Не можете да заблудите онзи мъж в къщата, императрице, въпреки че е сляп. С него има свръхестествено същество, което може да вижда и му говори безмълвно. Същество от полусвета. Той знае, че сте вие, а не сестра му, императрице.

Тя пребледня. Щеше да го запомни завинаги. Бяла като траурен саван. Като бялата ивица плат, с която увиват покойника за погребение. Изправи се много бързо, едва не падна, единственият неизящен жест, който я беше виждал да прави.

Той също се изправи, бученето в главата му беше като връхлитаща вълна. Каза:

— Той питаше птицата — птица е — защо сте тук… точно днес. Решиха, че е случайно. Че сте просто обезпокоена. После птицата каза, че… че иска да е там, когато… когато се случи нещо.

— О, прескъпи Джад! — Безукорният й глас прозвуча като разбит върху камък порцелан. А след това: — О, моя любов!

Обърна се и тръгна, почти затича по пътеката през дърветата. Криспин я последва. Екскубиторите, настръхнали още когато тя стана, забързаха след тях. Един изтича напред да пази пътеката.

Всички мълчаха.

Върнаха се на поляната. Беше все така тихо. Димът все така продължаваше да се издига и да се разсейва. Никакво друго движение.

Но вратата на къщата-затвор на Леканус Далейн беше отключена и отворена, а на земята лежаха двама мъртви стражи.

Аликсана замръзна като вкоренена, като някой от боровете в застиналия въздух. Лицето й бе набраздено от скръб като дърво, поразено от мълния. Имаше прастари легенди за жени, чиито духове се превърнали в дървета. Криспин се сети за тях, като я видя така. Някаква ужасна, задушаваща болка стягаше гърдите му… а бученето в ушите му не спираше.

Гневната ругатня на един от екскубиторите разчупи тишината. И четиримата хукнаха през поляната, вадеха мечовете си в движение. Коленичиха по двама до убитите. Криспин бавно мина покрай тях — видя, че са посечени от меч, в гръб — и отново влезе в смълчаната къща.

Светилниците ги нямаше. Преддверието беше празно. Той бързо влезе в задната стая и след това в кухнята встрани. И там нямаше никого. Върна се в голямата стая, погледна към перваза на прозореца. Птицата също беше изчезнала.

Излезе навън, под измамно спокойната слънчева светлина. Императрицата стоеше до боровете, все така като вкоренена в земята. „Опасно“, остана му време да помисли, преди един от двамата гвардейци до по-близкия мъртъв войник да се изправи и да застане зад другаря си, който се беше навел и оглеждаше втория труп. Метално острие блесна под слънцето.

— Не! — изрева Криспин.

Но тези хора бяха екскубиторите, гвардията, най-добрите войници на империята. Коленичилият войник не погледна нагоре. Щеше да умре, ако го беше направил. Вместо това се хвърли светкавично настрани и се превъртя. Оръжието, замахнало да го посече в гръб, се заби в тялото на мъртвия пазач. Нападателят изруга дивашки, изтръгна го, завъртя се към другия войник, водача на четиримата… който вече се беше изправил и бе вдигнал меча си.

Криспин бързо погледна към императрицата. До нея все още нямаше никого.

Двамата екскубитори бяха един срещу друг под слънчевите лъчи, дебнеха се. Другите двама войници вече се бяха изправили — замръзнали, стъписани.

Тук витаеше смърт. И нещо много повече.

Гай Крисп от Варена — в света и от света — бързо изрече безмълвна молитва към бога на дедите си, скочи напред и с всичка сила блъсна с рамо предателя. Не беше боец, но беше едър мъж, така че дъхът на другия секна, главата му се люшна назад, ръцете му безпомощно се разпериха и дясната изпусна меча.

Криспин падна на земята с него, върху него, и бързо се дръпна встрани и в следващия момент войникът, чийто живот беше спасил, заби меча си в гърба на падналия и го довърши.

Екскубиторът хвърли бърз питащ поглед към Криспин, след което се обърна и затича към императрицата, с окървавения меч в ръка. Със сърце, скочило в гърлото, Криспин се надигна на колене и зяпна след него. Аликсана стоеше неподвижна, жертва за заколение сред поляната, жертва, приела съдбата си.

Войникът спря пред нея и рязко се обърна, готов да защити императрицата си.

Криспин чу в гърлото си някакъв странен звук. До него на поляната лежаха двама мъртви мъже. Стана и залитна към Аликсана. Лицето й беше бяло като платно.

Другите двама екскубитори също притичаха, с извадени оръжия, с изписан на лицата им ужас. Водачът им, онзи, който стоеше пред императрицата, ги изчака, оглеждаше нащрек поляната и сенките под боровете.

— Прибери оръжие — отсече накрая. — Мирно.

Двамата се подчиниха, изпънаха се един до друг. Той пристъпи към тях, настръхнал. Погледна единия, после другия.

И заби рязко кървавото острие в корема на втория.

Криспин ахна.

Командирът изгледа падащия на тревата труп, после се обърна към императрицата.

Аликсана стоеше замръзнала. След това проговори, с безжизнен, почти нечовешки глас:

— И той ли беше купен, Мариск?

— Не можех да съм сигурен, ваше величество — отвърна мъжът. — За Нерий съм сигурен. — Изгледа подозрително Криспин. — Вярвате ли на родиеца?

— Вярвам на родиеца — каза Аликсана Сарантийска. Нямаше живот в тона й, нито на лицето й. — Вярвам, че той те спаси.

Войникът все едно не я чу. Отвърна:

— Не разбирам какво стана тук. Но не е безопасно за вас, ваше величество.

Аликсана се изсмя. Криспин щеше да запомни и този смях.

— Знам. Знам. Не е безопасно за мен. Но вече е много късно. — Затвори очи. Криспин видя, че е стиснала юмруци. Неговите ръце също се бяха стегнали в юмруци — огледало на онова, което кипеше в душата му. — Вече е съвсем очевидно. Много е късно. Обзалагам се, че днес е станала смяната на охраната на градския префект тук. Предполагам, че вече са били тук, наблюдавали са, докато приставахме, изчакали са, докато напуснем тази поляна.

Криспин и двамата войници я гледаха.

— Двама мъртви тук — продължи Аликсана. — Значи от хората на префекта са били купени двама. И новите четирима, които идват с лодката, също трябва да са от тях, разбира се, иначе не би имало смисъл. А според теб и двама от екскубиторите също. — По лицето й пробяга гримаса и изчезна. Маската се върна. — Той също трябва да се е махнал, щом излязохме. Вече трябва да са стигнали в града. Преди малко, предполагам.

Никой от тримата не каза и дума. Сърцето на Криспин се беше свило. Това не бяха негови хора, Сарантион не беше неговото място на земята на Джад — но я разбираше. Светът се променяше. Навярно вече се бе променил.

Аликсана отвори очи. Погледна право в неговите.

— Той има нещо, което му позволява да… вижда? — Без упрек в тона й. Без нищо в тона. Ако й го беше казал направо…

Криспин кимна. Двамата войници гледаха неразбиращо. Бяха без значение. Не и тя. Тя значеше много, осъзна той, взрян в нея. Извърна поглед от него, към двамата мъртъвци пред къщата-затвор.

А след това се обърна съвсем. С гръб към стоящите с нея мъже, към мъртвите и към поляната. С лице на север, с изправени както винаги рамене, с леко вдигната глава, за да види сякаш над високите борове, отвъд пролива с делфините, корабите и белогривите вълни, отвъд залива и градските стени, и бронзовите порти, отвъд настояще и минало, над света и полусвета.

— Мисля, че може би дори вече е свършило — промълви Аликсана Сарантийска.

Обърна се и ги погледна. Очите й бяха сухи.

— Поставих те в смъртна опасност, родиецо. Съжалявам. Ще трябва да се върнеш на имперския кораб сам. Очаквай да ти зададат трудни въпроси, може би веднага щом слезеш. По-вероятно по-късно, вечерта. Ще знаят, че си бил днес тук с мен, преди да съм изчезнала.

— Ваше величество? Вие не знаете какво се е случило. — Замълча, преглътна с усилие. — Той е по-умен от всеки жив човек на света. — А след това последната й дума стигна до съзнанието му и той повтори: — Изчезнала?

Тя го погледна.

— Не зная със сигурност, прав си. Но ако нещата са тръгнали в определена посока, империята, каквато я знаехме досега, е приключила и те ще тръгнат подир мен. Щеше да ми е все едно, но… — Затвори отново очи. — Но… трябва да свърша едно-две неща. Не мога да позволя да ме намерят преди това. Мариск ще ме вземе — на този остров има една малка лодка — и ще изчезна.

Замълча. Пое си дъх.

— Знаех, че той трябваше да бъде убит. Крисп, Гай Крисп, ако съм права, Гесий вече няма да ти е от помощ. — Устата й се изкриви. Някой глупак навярно щеше да го нарече усмивка. — Ще ти трябва Стилиана. Тя би могла да те опази. Мисля, че изпитва нещо към теб.

Не знаеше как може да го е разбрала. А и вече беше далече от тези неща.

— А вие, ваше величество?

Смътна следа от усмивка.

— Какво изпитвам към теб ли, родиецо?

Той прехапа устна.

— Не, не. Какво ще направите вие? Мога ли… мога ли да ви помогна?

В отговор тя поклати глава.

— Не е твоята роля. Ничия не е. Ако съм права за това, което се случи, имам да изпълня една задача, преди да умра, а след това всичко може да свърши. — Погледна го. Стоеше много близо до него и в същото време сякаш някъде другаде, в друг свят почти. — Кажи ми… когато жена ти умря… как продължи да живееш?

Той отвори уста, но я затвори, без да отвърне. Тя се обърна. Тръгнаха през гората към морето. Стигнаха каменистия бряг. Той все още не можеше да проговори. Видя само как тя откопча пурпурното наметало и го остави да се смъкне, после пусна и иглата, която го държеше, и се отдалечи по белите камъни. Мариск тръгна след нея. Скриха се от погледа му.

„Как продължи да живееш?“

Не намери отговор и на кораба, когато се качиха на него с другия екскубитор; моряците вдигнаха котвата след рязката заповед на войника и отплаваха към Сарантион.

Имперското наметало и иглата, оставени на острова, все още бяха там, когато в онази нощ изгряха звездите и луните.

10

Клеандър, изглежда, се беше справил добре.

Не бяха в огромния блок на симпатизантите на Зелените — майка му изрично бе забранила това, — но младежът явно си беше създал достатъчно връзки на Хиподрума, след като им беше осигурил чудесни места ниско долу и близо до стартовата линия. Явно някои зрители от по-заможните класи бяха решили да пропуснат следобедните надбягвания. Така че Клеандър беше намерил три места. Имаха добър изглед отблизо към тромавото съоръжение и безпорядъчно струпаните по спината паметници, виждаше се дори покритата вътрешност, където в момента състезателите и колесниците очакваха сигнала за следобедната процесия. Зад тях Клеандър му посочи друг вход към и от огромните пространства под трибуните. Нарече го Портата на смъртта — с явна наслада.

Младежът, облечен съвсем прилично, в кафяво и златисто, с широк кожен колан — дългата му по варварски обичай коса бе прибрана на опашка — оживено сочеше и обясняваше всичко, което става, на мащехата си и на лекаря, чийто слуга беше убил преди две седмици. Изглеждаше безумно щастлив и много млад, помисли си Рустем с нещо като ирония.

Тенаида вече я бяха поздравили петима-шестима седящи близо до тях мъже и жени, а тя им беше представила Рустем с безукорна официалност. Никой не попита защо не е в катизмата със съпруга си. Тук беше най-благовъзпитаната, най-добре облечената част от публиката на Хиподрума. Сигурно щеше да има викове и свади горе над тях, в секторите с правостоящите места, но не и тук.

Може би не и преди конете да препуснат, помисли си Рустем. С професионален интерес си призна, че първоначалната му незаинтересованост започва да отстъпва място на възбудата. Настроението на тълпата безспорно се предаваше на всеки — никога в живота си не беше виждал толкова хора, събрани на едно място.

Проехтяха тръби.

— Ето ги, излизат — заговори Клеандър от другата страна на майка си. — Зелените имат най-великолепния жонгльор, ще го видите точно след коня на префекта.

— Никакви приказки за фракции — сряза го тихо Тенаида; гледаше към портата, откъдето излизаше конник.

— Да, майко — каза момчето. — Просто ви обяснявах…

Точно в този момент стана трудно да се говори или слуша, защото тълпата изригна в овации като хилядогърлен звяр.

Зад единствения ездач се проточи зашеметяващо пъстроцветна върволица от изпълнители. Жонгльорът, споменат от Клеандър, премяташе горящи пръчки. До и зад него подскачаха весело танцьорки, облечени в синьо и зелено, а след тях в червено и бяло, премятаха се на предни и задни кълбета и се превъртаха на колело във въздуха. Една вървеше на ръце, раменете й бяха така извити, че Рустем потръпна. Нямаше да може чаша да вдигне, без да я заболи, когато стигнеше четиридесет, помисли си. Друг играч, навел глава, за да не се удари в тавана на тунела, крачеше на високи пръти, които го издигаха до великански ръст, и дори успяваше някак да танцува на тях. Явно фаворит: появата му предизвика още по-мощен одобрителен рев. След тях се появиха музиканти с барабани, флейти и цимбали. После притичаха още танцьорки с дълги ивици цветна тъкан в ръце — развяваха се на вълни от лекия ветрец и бързия им бяг. Облеклата им също се развяваха, а и бяха доста оскъдни. Жените в Басания щяха да ги пребият с камъни, ако се появяваха пред хорските очи толкова разголени, помисли си Рустем.

А след това, точно зад тях, се появиха и колесниците.

— Това е Кресценс! Слава на Зелените! — викна Клеандър, забравил предупреждението на майка си, и засочи един от мъжете: носеше сребърен шлем. — А онзи до него е младият. Тарас. За Сините. Пак язди първата колесница. — Погледна бързо към Рустем. — Скорций не е тук.

— Какво? — каза някакъв червендалест русоляв мъж зад Тенаида и се наведе над нея. Майката на Клеандър се отдръпна, за да избегне допира му, загледана с безизразно лице в колесниците, които излизаха от широкия тунел вляво от тях. — Да не би да си го очаквал? Никой няма представа къде е той, момче.

Момчето не отвърна нищо, слава на боговете. Не беше съвсем лишено от ум. Зад двете водещи колесници бързо се затъркаляха другите. Хората пред тях танцуваха, свиреха и се премятаха по дългата пясъчна ивица към катизмата в другия край. Невъзможно беше да се разбере кой къде седи, но Рустем вече знаеше, че Плавт Боносус е сред сарантийския елит в покритата ложа. Момчето му беше казало преди малко — с неочаквана нотка на гордост, — че баща му понякога пускал бялата кърпа за старт на игрите, ако императорът отсъства.

Последните колесници, с гончиите им, облечени в бяло и червено върху кожените ризници, изтрополиха от тунела. Единственият ездач и първите танцьорки вече бяха в другия край, оттатък паметниците. Щяха да излязат през втората порта там, след като преведат процесията покрай трибуните отсреща.

— Много напича тук — каза Тенаида Систина. — Дали може да се намери нещо освежаващо зад онази порта? — Посочи натам, откъдето беше излязла процесията.

— Разбира се — отвърна Клеандър. — Там има щандове с всевъзможни храни и напитки. Но трябва да се върнеш нагоре и после надолу по стъпалата, за да слезеш в тунела. Не можеш да минеш през Парадната порта, там има страж.

— Има, да. Виждам го. Предполагам, че ще ме пусне, за да спести дългото вървене на една дама.

— Няма. И не можеш да ходиш сама, майко. Това е Хиподрумът!

— Благодаря, Клеандър. Оценявам тревогата ти, че тук може да има… грубияни. — Изражението й беше невъзмутимо, но момчето моментално се изчерви. — Нямам намерение да стъпвам където минаха конете и не бих и помислила да ходя сама. Докторе, ще бъдете ли така добър…?

Рустем стана, с по-голяма неохота, отколкото му се искаше да си признае, стиснал тояжката. Можеше да изпусне началото на зрелището все пак.

— Разбира се, ваша милост. Зле ли ви е?

— Малко на сянка и нещо разхладително и ще ми мине — отвърна тя. — Клеандър, остани тук и се дръж прилично. Ние ще се върнем след малко.

Тя стана и мина покрай него по пътечката, слезе още две стъпала и продължи по тесния коридор между първия ред и преградата към пистата. Смъкна си качулката, за да си скрие лицето.

Рустем я последва, с тояжката в ръка. Никой не им обръщаше внимание. Из целия Хиподрум се движеха хора, заемаха си местата или се отправяха към щандовете с храни и напитки, или до тоалетните. Очите на всички бяха приковани в процесията долу. Рустем спря на дискретно разстояние от съпругата на сенатора, щом и тя спря пред пазача на ниската преграда в края на каменната пътека, точно до голямата Парадна порта няколко стъпки по-долу.

Първоначалното сурово безразличие, изписано на лицето на пазача, бързо се стопи, щом Тенаида му каза каквото му каза. Той бързо се огледа, за да се увери, че никой не ги наблюдава, дръпна резето на ниската врата и пусна Тенаида в покритото пространство под трибуните. Рустем я последва, като на минаване пусна една монета в ръката на пазача.

И когато влезе в сводестия тунел — оглеждаше се да не настъпи фъшкиите на преминалите коне — видя мъжа, който стоеше самотен в приглушената светлина на атрия, облечен в кожената ризница на колесничар и със синя туника.

Тенаида беше спряла, изчакваше го. Промълви тихо, изпод качулката:

— Прав бяхте, докторе. Изглежда, вашият пациент, неочакваният ни гост, все пак е тук. Ще ми оставите малко време да се видя с него, нали?

И без да дочака отговор, продължи към самотния мъж в тунела.

До големите порти стояха двама облечени в жълто работници. Явно се канеха да ги затворят. И също тъй явно едва ли щяха да го направят скоро, ако се съдеше по начина, по който поглеждаха към Скорций.

Все още никой друг не го беше забелязал. Сигурно бе стоял скрит тук в сенките, докато колесниците не се изнижат навън.

От просторния атриум се разклоняваха три главни и шест по-малки тунела. Вътрешното пространство на Хиподрума беше огромно, можеше да побере повече хора от обитателите на Керакек, осъзна Рустем. Тук преминаваше животът на някои хора, в жилища по коридорите. Трябваше да има конюшни, дюкяни, сергии за храна и за пиене, лекари, проститутки и хейроманти, параклиси. Цял град в града. А този атрий сигурно се превръщаше в сборно място преди състезателния ден, място, пълно с хора, суматоха и глъч. Отново щеше да стане така след няколко минути, предположи Рустем, щом участниците в процесията се върнеха по тунелите от другата страна.

В момента тук беше почти празно, мъгливо и прашно след ярката светлина отвън. Видя как жената на сенатора тръгва към колесничаря и смъква качулката си. Видя как Скорций извръща глава — доста късно — и я забелязва. И долови внезапната промяна в стойката и държането му и някои неща му станаха съвсем ясни.

Все пак беше наблюдателен мъж. Добрият доктор трябва да е наблюдателен. Всъщност Царят на царете го бе изпратил в Сарантион тъкмо заради това.

Беше предвидил много неща. Включително и силната възможност да припадне, преди да се е добрал до Хиподрума. Но появата на Тенаида в това празно отекващо пространство на Парадния атрий не беше сред тях.

Двамата ратаи при портите го видяха веднага щом се появи от един от жилищните тунели, след като излезе и последната колесница. Само един пръст, вдигнат пред устата, и двете слисани момчета стиснаха зъби. Щяха да пият довечера часове и да разказват тази история, знаеше го. А и още много вечери.

Изчакваше подходящия момент, за да излезе напред. Знаеше, че ще има — в най-добрия случай — само една надпревара днес, а посланието трябваше да се поднесе възможно най-убедително, да укрепи духа на Сините, да смири вълнението и да предупреди Кресценс и другите.

И да утоли собствената му гордост. Трябваше да препусне отново, да им напомни на всички, че каквото и да правят Зелените в началото на този сезон, Скорций все още е сред тях и все още е това, което е бил винаги.

Стига да беше истина.

Можеше и да греши. Налагаше се да го признае. Бавното дълго вървене от къщата на Боносус при крепостните стени се беше оказало удивително трудно, раната му се беше отворила. Дори не беше го забелязал, докато не видя кръвта по туниката си. Дишаше задъхано, болеше го всеки път, щом се опиташе да си поеме повече въздух. Трябваше да наеме носилка или да уреди Асторгус да му прати, но изобщо не беше съобщил на фракционария, че ще дойде. Упоритостта винаги си има цена, защо сега трябваше да е различно? Това пристигане за следобедната първа надпревара, това идване пешком до стартовата линия си бяха изцяло неговото послание. Никой в Сарантион не знаеше, че идва.

Или поне така си мислеше. Защото после видя в смътната светлина приближаващата се Тенаида и сърцето му заби лудо под счупените ребра. Тя никога не идваше на Хиподрума. Щом беше дошла, значи търсеше него, а той нямаше представа как…

И тогава видя и басанида зад нея, със сивата брада, слабичък, с тояжката, която носеше, за да му придава достойнство. И Скорций от Сория изруга наум, много ядосан.

Можеше да го разбере. Проклетият лекар сигурно изпитваше някакво жалко чувство за професионален дълг. Беше видял, че си е тръгнал, преценил беше, че е състезателен ден, потърсил бе начин да дойде тук и…

Този път изруга на глас, като войник в каупона, макар и през зъби.

Беше отишъл в къщата на Боносус, разбира се.

При Клеандър. Чийто баща му бе забранил да присъства на състезанията тази пролет — беше им го казал. Което означаваше, че е трябвало да говори с Тенаида. А това означаваше, че…

Тя спря пред него. Незабравимото й ухание го лъхна. Погледна я, срещна ясния й поглед, усети как нещо го стисна за гърлото. Изглеждаше хладна, сдържана… и той усети гнева в нея, като огън, лъхнал от отворена пещ.

— Всички в Сарантион ще се възрадват, че те виждат отново добре, колесничарю — промълви тя.

Бяха сами в това огромно пространство. За малко. Парадът скоро щеше да свърши и всички шумно щяха да нахлуят през тунелите.

— За мен е чест, че сте първата, която го казвате, ваша милост — отвърна той. — Надявам се, че сте получила бележката ми.

— Колко съобразително от ваша страна да я напишете. — Обидно официалният тон беше послание сам по себе си. — Искрено се извинявам, разбира се, че бях за малко със семейството си в онази нощ, когато сте изпитали такава… спешна нужда от компанията ми. — Замълча. — Или от компанията на която и да било жена, която би могла да предложи тялото си на един прославен колесничар.

— Тенаида…

И спря. Забеляза със закъснение, че тя държи нож в дясната си ръка. И най-сетне разбра за какво е тази среща. Затвори очи. Възможността бе нещо неотменно в живота, който живееше.

— Да? — Тонът й беше все така сдържан и отчужден. — Стори ми се, че чух някой да споменава името ми.

Той я погледна. Нямаше да може да назове по име и дори да изброи жените, с които бе делил нощите си през годините. Много години. Никоя не беше успявала да смути душата му като нея. И все още. Изведнъж се почувства стар, уморен. Раната болеше. Спомни си същото това чувство в нощта, когато бе отишъл, за да я потърси. Бодящото в нощния вятър рамо.

— Аз бях — промълви той. — Аз казах името ти. Казвам го и го повтарям всяка нощ, Тенаида.

Двамата пазачи на портата ги гледаха. Единият все още беше зяпнал. Можеше дори да е забавно. Проклетият лекар стоеше на почтително разстояние. Навярно никой от тримата не бе видял камата на смътната светлина.

— Отидох до къщата на Шайрин, за да й повторя предложението от Асторгус — каза Скорций.

— Аха. Той е искал да спи с нея, така ли?

— Държиш се лошо.

И потръпна, като видя блясъка в очите й. И като пак осъзна колко е разгневена.

Пожизнената маска на сдържаност, на безпогрешно, абсолютно самообладание: какво става с такъв човек, щом нещо я пробие? Пое си дълбоко дъх, болката го прониза в ребрата.

— Исках да я поканя дискретно да мине на страната на Сините. Бях обещал.

— Дискретно? — Блясък имаше в очите й. Никога досега не го беше виждал. — Посред нощ? Като се вмъкнеш в спалнята й? Колко… убедително.

— Истина е.

— Как не. И спа ли с нея?

Нямаше право да пита. Да отговори означаваше да предаде друга жена, която му бе предложила ум, доброта и споделена наслада.

Изобщо не му хрумна да не отвърне или да излъже.

— Да — каза той. — Просто така се получи.

— Така се получи? Просто така? — Ножът в ръката й не трепваше. — Къде те раниха? — попита неочаквано.

От един от тунелите долетя шум. Първите танцьорки се връщаха. Зад нея, през Парадната порта, се виждаха осемте колесници на първата надпревара, възвиваха назад към стартовата линия.

И изведнъж той си помисли, че може би наистина трябва да свърши. Всичко, което беше правил в живота си досега. Че погледът в очите на тази жена издава цялата болка, която й е причинил — нечестно бреме навярно, но как се вместваше честността в този живот? — и че той може наистина да умре тук, да приеме смъртта от нея, тук и сега. Никога не беше очаквал, че ще остарее. Отвърна й:

— Отляво. С нож. Имам и счупени ребра.

Единственото, което бе искал някога, толкова отдавна, бе да препуска с коне.

Тя кимна, бе прехапала долната си устна замислено; една-едничка бръчка бе прорязала челото й.

— Колко жалко. Имам нож.

— Видях го.

— Ако поискам много, много да те нараня, преди да умреш…

— Ще ме промушиш тук — показа й той. Сочеше раната. Кръвта капеше през синята туника.

Тя го погледна.

— Искаш ли да умреш?

Той се позамисли.

— Не. Но не бих искал и да живея, ако това ще ти причини толкова тъга.

Тя си пое дъх. Храброст и болка в очите й, и някаква… лудост. И този никога невиждан досега блясък в погледа й.

— Мислиш ли, че много ще се забавя след теб?

Той отново затвори очи. Отвори ги.

— Тенаида, всичко това е толкова… не както трябва. Но съм готов да приема. Каквото пожелаеш.

Ножът и този път не трепна.

— Трябваше да ме излъжеш. Когато попитах.

Толкова малък беше първия път, когато баща му разреши да яхне онзи жребец. Наложи се да го повдигнат, краката му се изпънаха почти прави, когато седна на седлото. Спомни си смеха. След това — внезапно смълчалите се мъже, когато животното се усмири при допира на коленцата му. В Сория. Далече. Отдавна.

Цял живот. Той поклати глава.

— Не трябваше да питаш. — Беше истина. Не можеше да лъже.

А тя издърпа назад ръката с ножа. Гледаше я право в очите и в онова, което — така ужасно — се бе разкрило в тях, когато рухна самообладанието на цял един друг живот.

И защото правеше точно това, защото почти пропадаше в тези очи, затънал в нея и в спомена, сляп дори за рязкото движение нагоре на малката ръка, която стискаше ножа, не видя мъжа, който дотърча до тях и я сграбчи за китката.

И я изви. Ножът падна.

Тя не издаде и звук след тихото, рязко изохкване.

— Ваша милост, простете — каза Кресценс от Зелените.

Тя го погледна. Скорций го погледна. Стояха един до друг в огромното сумрачно пространство. Кресценс каза:

— Никой на този свят не заслужава да умре от ръката ви. Сложете си качулката, ваша милост. Ей сега ще дойдат хора. Ако ви е оскърбил, ние ще се оправим с него.

Беше невероятно (и Скорций щеше да запомни това завинаги) колко бързо се промени лицето й, как рязко се затръшна шлюзът на онзи гняв в душата й, когато Тенаида погледна колесничаря на Зелените. Не издаде с нищо дори, че китката я е заболяла, макар че трябваше да я е заболяла. Кресценс я беше извил силно.

— Вие не разбирате — промълви тя. И дори се усмихна. Съвършено учтива усмивка, безучастна, не говореща нищо. Железните решетки на самообладанието й се затръшнаха. Скорций чак потръпна, като го видя, като чу промяната в гласа й. Сърцето му биеше като лудо. Само допреди миг наистина бе очаквал да…

Тя вдигна качулката си. И каза:

— Изглежда, своенравният ми заварен син е изиграл известна роля в нараняването на общия ни приятел. Разказа на съпруга ми версията си за случилото се. Не беше за вярване. Преди да накажем момчето — сенаторът беше много ядосан, разбира се — исках да се уверя от самия Скорций какво точно се е случило. Ставаше дума за нож, както разбирате, и твърдението, че е бил прободен.

Това бяха глупости. Думи, изречени само за да се изрекат. Обяснение, което не можеше да удържи, освен ако човек не пожелаеше да позволи да удържи. Кресценс можеше и да е напорист, корав съперник на пистата и свадлив грубиян в таверните и в палатата на Зелените, и беше едва от година в Сарантион, но все пак беше техният Първи, вече беше канен в императорския двор, прекарал беше зимата в аристократичните кръгове, с които се опознаваха състезателите шампиони. Той също трябваше да познава немалко спални на знатни любовници, помисли си Скорций.

Тоест разбираше за какво става дума и знаеше как да се държи.

Извинението, което последва, беше страстно, искрено… и кратко, защото шумът от южните коридори вече се усилваше.

— Трябва да ми позволите по-пълно да изразя искреното си разкаяние — каза Кресценс. — Изглежда, се намесих като невъзпитан провинциалист. Срамувам се, ваша милост. — Хвърли поглед през рамо. — Сега се налага да се върна на пистата, а вие — ако ми позволите да ви посъветвам горещо — ще е добре да разрешите на своя придружител да ви изведе оттук; това място съвсем скоро няма да е подходящо за благородна дама.

Вече чуваха трополенето на колелетата и необуздания смях откъм тъмната извивка на най-големия тунел. Скорций не беше казал нищо, не беше помръднал дори. Ножът лежеше на пода. Той се наведе внимателно и го вдигна с дясната си ръка. Подаде го на Тенаида. Пръстите им за миг се докоснаха.

Тя се усмихна — усмивка, тънка като речен лед на север, когато зимното замръзване още не го е стегнало, та да можеш да стъпиш на него.

— Благодаря — каза. — Благодаря и на двама ви. — Погледна през рамо. Лекарят от Басания беше останал на място по време на всичко това. Сега пристъпи напред, безукорно строг.

Погледна първо Скорций. Подопечния си.

— Разбирате, че идването ви тук… променя нещата, нали?

— Да. Съжалявам много.

Лекарят кимна и каза:

— С това не ще се боря. — Каза го с груба категоричност.

— Разбирам. Благодарен съм ви за всичко, което направихте.

Докторът му обърна гръб.

— Може ли да ви придружа, ваша милост? Споменахте за студена напитка?

— Да — отвърна Тенаида. — Благодаря ви, да. — Погледна за миг замислено басанида и отново се извърна през рамо към Скорций. — Очаквам да спечелите това надбягване. Според това, което ми казва синът ми, нашият скъп Кресценс е спечелил вече достатъчно в отсъствието ви.

След тези думи се отдалечи с лекаря към стълбите и многобройните щандове на нивото над тях.

Останали сами, двамата колесничари се спогледаха.

— За какво говореше той? — Кресценс посочи с брадичка отдалечаващия се лекар.

— Заяви отказа си да носи отговорност, ако се самоубия.

— Аха.

— Правят го в Басания. Пикае ли ти се?

Зеленият колесничар кимна.

— Винаги, преди да се кача на колесницата.

— Знам.

— Видях те. Дойдох да си кажем здрасти. Видях ножа. Тече ти кръв.

— Знам.

— Ти… окончателно ли се връщаш?

Скорций се поколеба.

— Вероятно все още не. Но оздравявам бързо, имай предвид. Поне досега.

Кресценс се усмихна кисело.

— Всички бяхме така доскоро. — Този път замълча той. Всеки момент щяха да се появят хора. И двамата го знаеха. — Тя не можеше да те намушка, ако не й позволиш.

— Да. Е, това… Как е новият кон във впряга ти?

Кресценс го погледна за миг, после кимна разбиращо.

— Харесва ми. Вашият нов състезател…

— Тарас.

— Тарас. Роден е за състезател, кучият му син. Не го разбрах миналата година. — Усмихна се хищно. — Смятам тази пролет да му разбия сърцето.

— Не се изненадвам.

Усмивката на Зеления се разшири.

— Искаше да се появиш по най-великолепния начин, нали? Завръщащият се герой, крачещ сам по пистата? В името на Хеладик, каква поява!

Лицето на Скорций се сви в кисела гримаса.

— Мислех го, да.

Но всъщност в този миг мислеше за жената — образи, удивително смесени със спомени от детството и усещането, че се взира в очите й малко преди да замахне с ножа. „Трябваше да ме излъжеш“. Беше готов да я остави да го прониже. Кресценс беше прав. Настроение, обзело го сякаш от отвъдния свят, състояние на духа, до което го беше довела тя, с блесналите си в запрашения сумрак очи. Бяха минали само няколко мига, а вече му се струваше като сън. Едва ли този сън щеше да се заличи.

— Не мисля, че мога да ти позволя това излизане — каза Кресценс. — Съжалявам. Спасяването на шибания ти живот е едно. Дреболия. Но такова завръщане е нещо съвсем друго. Лошо е за духа на Зелените.

Скорций можеше само да се усмихне. Беше се върнал на Хиподрума. В целия този свят в света.

— Мога да го разбера. Да се появим двамата тогава.

Тръгнаха заедно, точно когато играчите започнаха да излизат от тъмното на тунела вляво.

— Благодаря ти, между другото — каза Скорций, докато приближаваха към двамата облечени в жълто пазачи при портата.

„Очаквам да спечелиш надбягването“, беше казала. След като лекарят официално отказа да носи отговорност, ако се самоубие. Беше дошла под трибуните с нож. Беше дошла на Хиподрума с него. Знаеше какво говори. „Мислиш ли, че много ще се забавя след теб“. Дълго, преди още да я познава, беше мислил, че има нещо необикновено под прословутата й сдържаност. В арогантната си самозаблуда си беше въобразил, че го е открил, определил го е. Беше сбъркал. Много повече имаше в нея. Трябваше ли да го е разбрал?

— Благодарности? Няма защо — отвърна Кресценс. — Твърде скучно е тук без теб, да печеля срещу деца. Но забележи: държа да продължавам да печеля.

И докато подминаваха двамата пазачи, точно преди да излязат заедно на белия пясък пред очите на осемдесет хиляди души, стовари с все сила лакътя си без никакво предупреждение в левия хълбок на Скорций.

Той изохка, залитна. Светът се завъртя, червен пред очите му.

— О! Съжалявам! — възкликна Кресценс. — Заболя ли те?

Скорций се беше превил на две, стискаше с две ръце ребрата си. Вече бяха на изхода. Щяха да го видят след крачка-две. С убийствено усилие се изправи, понечи отново да тръгне напред, по-скоро акт на воля, отколкото нещо друго. Отчаяно се мъчеше да си поеме дъх. Чу като в треска първия рев на тълпата най-близо до тях.

Започна се. Ревът ставаше все по-силен и по-силен, кънтеше над първата писта и се търкаляше като вълна. Името му. Кресценс беше до него, но това беше грешка от негова страна, защото само едно име се повтаряше многократно. Скорций. Той се мъчеше със сетни сили да диша, без да изгуби съзнание, да продължи да върви, да не се превие отново, да не сложи ръка на раната.

— Ужасен човек съм — каза усмихнат Кресценс до него, докато махаше на тълпата, все едно той лично е измъкнал другия колесничар от смъртта като някакъв герой от древните легенди. — В името на Хеладик, наистина съм ужасен.

Искаше му се да убие, искаше му се да се разсмее в същото време. Смехът навярно щеше да го убие. Беше се върнал на Хиподрума. Светът на Хиподрума! Тук на пясъка. Видя конете. Как можеше да стигне човек толкова далече?

Знаеше, че ще успее. Все някак.

И в същия този момент, когато видя как колесничарите пред тях се обърнаха и ги зяпнаха, когато видя впряговете и позициите и когато се вгледа в един от тях, идеята го споходи, бърза като жребец, като божествен дар. Дори се усмихна, оголи зъби, колкото и трудно да си поемаше дъх. Повече от един вълк има тук, помисли си Скорций. Повече от един, в името на Хеладик.

— Пази се от мен — изръмжа той на другия колесничар, на самия себе си, на онова момче, което беше някога на жребеца в Сория, на всички тях, на Джад и неговия син, на света. Видя как го погледна Кресценс. Видя внезапния смут, изписал се на лицето на другия колесничар въпреки червената, изгаряща болка.

Той беше Скорций. Все още беше Скорций. Хиподрумът беше негов. Паметници вдигаха тук в негова чест. Каквото и да ставаше другаде, в мрака, щом слезеше слънцето под света.

— Пази се от мен — повтори той.

На запад от тях, съвсем не толкова далече, докато двамата колесничари излизаха от тунела, императорът на Сарантион се е запътил към своя тунел, за да мине под градините на Имперския прецинкт от един дворец към друг, където скоро ще извърши последните приготовления за война, за която е мислил още от времето, когато е поставил чичо си на Златния трон.

Империята, цяла някога, след това се бе разцепила и сетне едната половина се беше изгубила, както може да се изгуби дете. Или баща по-скоро. Той нямаше деца. Баща му бе умрял, когато все още беше много млад. Важни ли бяха всичките тези неща? Изобщо били ли са важни някога? Важни ли са сега? Сега, когато е зрял, състарява се, когато вае държави под скиптъра на Святия Джад?

Алиана смята така, или поне мисли за това. Не много отдавна, една нощ, беше поставила въпроса направо. Не излага ли на твърде голям риск въжделението си да остави такава ярка, огнена диря на света, защото няма наследник, за когото да пази онова, което вече притежава?

Не знаеше. Не мислеше, че е така. Беше мечтал за Родиас от толкова години — мечта за нещо, което ще бъде събрано ведно отново. И ще бъде събрано от него. Може би защото знаеше твърде много за миналото. Имало беше трима императори за един къс, дивашки период, а след това двама, тук и в Родиас, в продължение на много години разделение, след това само един, тук, в града, съграден от Сараний, а Западът бе пропаднал и изгубен.

За него това е огромна несправедливост. Със сигурност трябва да е така за всеки, който знае за някогашното величие.

Макар че, мисли си той, докато крачи през долното ниво на Атенинския палат с дворцовата свита, забързана да не изостане след него, това все пак е риторична хитрина. Разбира се, че има хора, които познават миналото също като него, но гледат на нещата по различен начин. Има и такива — като жена му, — които съзират по-голямо величие тук, на изток, в настоящия свят под Джад.

Никой от тях, дори Алиана, не управлява Сарантион. Владетелят е той. Той ги е довел всички до този връх, той държи конците и има най-ясната визия за играта. Очаква да успее. Обикновено успява.

Стига до тунела. Двамата екскубитори в шлемове застават мирно. Отсечено кимване и единият бързо отключва и отваря вратата. Зад Валерий канцеларът, първият официарий и ужасно неспособният квестор на Имперските приходи се покланят. С тях вече се е справил тук, в Атенин, по време на краткия обед. Дал е заповеди, изслушал е доклади.

Очаквал е една определена депеша от североизток, но тя все още не е пристигнала. Всъщност той е разочарован от Царя на царете.

Очаквал е Ширван Басанийски вече да е нападнал Калисион, да се задвижи другата част от това огромно начинание. Част, за която не знае никой, освен ако Алиана не го е разкрила, или навярно Гесий, чиято дискретност е изключителна.

Но все още не е дошла никаква вест за нахлуване през границата. Не че не им е дал достатъчно сигнали за намеренията си, дори за сроковете. Ширван трябва да е изпратил вече армия през границата, нарушавайки купения мир, в усилие да осуети кампанията на запад.

Поради това се налага да се оправи с Леонт и стратезите по друг начин. Не че е непреодолим проблем, но той предпочита по-елегантния ход, ако басанидското нападение вече е започнато и уж го спира, като го принуждава да отклони войски, преди флотата да потегли.

В края на краищата той преследва повече от една цел.

Човек би могъл да каже, че това е слабост на характера му. Той винаги има повече от една цел, заплита толкова много нишки и замисли във всичко, което върши. Дори тази дълго очаквана война за възвръщане на Запада не е нещо, което стои съвсем само.

Алиана би го разбрала, дори ще й е весело. Но тя не иска тази кампания и той е улеснил нещата за двамата — така поне преценява, — като не я обсъжда. Подозира, че тя съзнава какво прави. Знае също така за нейното безпокойство и източника му. Съжаление, за него.

Може да заяви съвсем безхитростно, че я обича повече от своя бог и се нуждае от нея поне толкова.

Спира за миг пред отворената врата на тунела. Вижда примигващите факли пред себе си — става течение. Ширван още не е нападнал. Жалко. Сега ще трябва да се оправи с войниците, в другия край. Знае какво ще каже. Гордостта на Леонт като военен е най-голямата му придобивка и най-голямата слабост, и има един урок, преценил е императорът, който по-младият мъж трябва да научи, преди да се предприемат многото следващи стъпки. Укротяване на безразсъдната гордост първо, а след това — сдържаща религиозна ревност.

Много време е отделил, за да обмисли и тези неща. Разбира се. Той няма дете, а наследяването на трона е проблем.

Обръща се за миг, приема ниските поклони на съветниците си и влиза в тунела сам, както винаги. Те вече се обръщат, когато вратата се затваря; дал им е много работа за този следобед, преди отново да се съберат в катизмата в края на състезанията, за да възвести на Хиподрума и на света, че Сарантион тръгва срещу Родиас. Чува как се затваря и заключва вратата.

Крачи по мозаичните плочи, по стъпките на отдавна мъртви императори, и разговаря с тях, представя си безмълвни диалози, носещи душевна наслада в тази тишина, в болезнено рядката самота на този дълъг лъкатушещ коридор между дворци и хора. Осветлението е добро, притокът на въздух и вентилирането са планирани добре. Самотата е радост за него. Той е тленният слуга и копие на Джад, живее живота си под яркия поглед на света и никога не е сам, освен тук. Дори нощем има стражи в покоите му или жени в покоите на императрицата, когато е там с нея. Иска му се да се позадържи в тунела, но има да свърши толкова неща и в другия му край, а времето изтича. Този ден е очакван, откакто… откакто дойде тук от Тракезия по заповед на своя чичо.

Преувеличение, но с истина в него.

Походката му е енергична, както винаги. Вече е много навътре в коридора, под поставените на равни разстояния факли в железните скоби на каменните стени. И чува в тази дълбока тишина завъртането на тежък ключ зад себе си, а след това — проскърцването на врата и други стъпки. Не бързат.

И светът се променя.

Променя се всеки миг, разбира се, но… има степени на промяна.

Поне стотина мисли — такова поне е усещането — пробягват през ума му от една стъпка до друга. Първата и последната са за Алиана. Между тях двете вече е схванал какво става. Винаги е знаел — и се е боял — за тази бързина на мисълта, изпитвал е прекомерна гордост от нея, през целия си живот. Но проницателността, остроумието навярно току-що са се оказали недостатъчни. Продължава да върви, само че вече по-бързо.

Тунелът, леко извит като буквата С (Сарантион — капризно хрумване на строителите), е много под градините и светлината. Безсмислено ще е да вика тук, а няма да успее да се доближи достатъчно до която и да било от двете врати, за да го чуят в долните коридори на единия или другия дворец. Разбрал е, че няма смисъл да бяга, след като онези зад него не бягат: което означава, че някой ги води, разбира се.

Сигурно са влезли, преди войниците, тръгнали да го посрещнат в другия дворец, да са стигнали до вратата, сигурно са чакали от доста време тук долу. Или навярно… влезли са през същата врата като него и са отишли до другия край, за да чакат? Не е ли по-просто така? Само двама стражи за подкупване. Помисля отново и, да, спомня си лицата на двамата екскубитори при вратата зад него. Познава ги. Негови хора. Което означава… злочестие. Императорът изпитва гняв, любопитство. И изненадващо остра тъга.

Облекчението, което изпита Тарас, щом чу рязко усилващия се взрив от викове и погледна назад, не можеше да се сравни с нищо в целия му живот.

Той беше спасен, помилван, освободен от огромното бреме, което го съкрушаваше като тежест, твърде непосилна за плещите му и твърде съдбоносна, за да я отхвърли.

Сред този рев, изумителен дори за Хиподрума, към него крачеше Скорций. И се усмихваше.

С крайчеца на окото си Тарас видя и забързания Асторгус, скулестото му грубовато лице бе набръчкано от тревога. Скорций стигна до него пръв. Чак когато Тарас се развърза от юздите на първата колесница, слезе и смъкна сребърния шлем, забеляза, че Скорций нито върви, нито диша леко, въпреки усмивката. И чак тогава видя кръвта.

— Здрасти. Тежка сутрин ли беше? — подхвърли небрежно Скорций. Не посегна за шлема.

Тарас се покашля.

— Аз… не се справих добре. Не мога дори да си…

— Чудесно се справи! — прекъсна го спрелият при тях фракционарий. — Ти какво правиш тук, мамка му!?

Скорций му се усмихна.

— Хубав въпрос. С лош отговор. Слушайте ме, и двамата. Имам сили колкото за една надпревара, може би. Тарас, оставаш в тази колесница. Аз ти карам Втори. Ще спечелим този тур и ще натикаме Кресценс в стената или в спината, или в собствения му дебел задник. Ясно?

Значи в края на краищата не беше спасен. Или може би беше, но по друг начин.

— Аз… оставам пръв? — изломоти Тарас.

— Трябва. Вероятно няма да мога да издържа седем кръга.

— Майната й на надпреварата. Докторът знае ли, че си тук? — попита Асторгус.

— Знае, уви.

— Какво? И ти е разрешил… това?

— Е, не. Освободи се. Заяви, че не поема отговорност, ако умра.

— О, страхотно! Аз ли да я поема?

Скорций се засмя, или по-скоро се опита. Притисна неволно ребрата си с ръка. Тарас видя идващия към тях старши на състезанията. Обикновено такъв разговор насред пистата беше забранен, но старшият бе ветеран и веднага разбра, че става нещо необичайно. Хората по трибуните продължаваха да реват. Все едно, щяха да позатихнат малко преди състезанието да започне.

— Добре си се върнал, колесничарю — поздрави той. — Ще караш ли този тур?

— Да — отвърна Скорций. — Как е жена ти, Дарвос?

Мъжът се усмихна.

— По-добре е, благодаря. Момчето на скамейката ли сяда?

— Момчето кара Първа колесница — заяви Скорций. — Аз взимам втората. Сяда Исант. Асторгус, ще му кажеш ли? И им нареди да нагласят юздите на впряга както аз ги харесвам.

Старшият кимна и тръгна към съдията на старта. Асторгус продължаваше да гледа Скорций, вцепенен.

— Сигурен ли си? — попита накрая. — Заслужава ли си? Една надпревара?

— Важна надпревара. По няколко причини. Някои е по-добре да не знаеш. — Скорций се усмихна, но без смях в очите. Асторгус се поколеба още миг, кимна бавно и тръгна към втората колесница на Сините. Скорций отново се обърна към Тарас. — Така. Значи. Две неща — заговори тихо Славата на Сините. — Първо, Серватор е най-добрият състезателен кон в империята, но само ако го помолиш. Иначе е самонадеян и мързелив. Обича да забавя и да гледа статуите ни. Ще му крещиш. — Скорций се усмихна. — Дълго време ми отне, докато разбера как мога да го накарам да го прави. Можеш да минаваш по-бързо на завоите, отколкото би повярвал, когато той държи вътрешната — докато го направиш първите няколко пъти. Внимавай много на старта. Знаеш как може да накара другите три да скосят с него, нали?

Тарас знаеше. Станало беше и с него, това му беше последното падане. Кимна съсредоточено. Това беше работата им, професията им.

— Кога го плесвам с камшика?

— Когато стигнеш до завой. Удряш по десния хълбок. И продължаваш да ревеш името му. Той слуша. Съсредоточи се върху Серватор — той ще се оправи с другите три заради теб.

Тарас кимна.

— И се вслушвай в мен по време на гонитбата. — Скорций отново сложи ръка на ребрата си, изруга и предпазливо си пое дъх. — От Мегарион си, нали? Говориш ли изобщо иницийски?

— Малко. Като всички.

— Добре. Ако се наложи, ще ти извикам на иницийски.

— Откъде си го научил?

Физиономията на Скорций изведнъж стана кисела.

— От жена. Как си учим най-важните уроци в живота?

Тарас понечи да се засмее. Устата му бе пресъхнала.

Ревът на тълпата беше наистина изумителен. Хората все още бяха на крака, по целия Хиподрум.

— Каза… каза, че имало две неща?

— Казах. Слушай внимателно. Поискахме те за Сините, защото знаех, че ще си толкова добър, колкото всеки тук, ако не и повече. Хвърлиха те в нещо отвратително и нечестно, без дори да си карал досега този впряг, принудиха те да се изправиш срещу Кресценс и Втория му. Шибан идиот си, ако си мислиш, че си се справял зле. Щях да ти го набия в главата, но много ще ме заболи. Бил си страхотен и всеки, който има капка мозък в главата, го знае, савдрадийски тъпако.

Има едно усещане, каквото може да ти даде само греяно вино с пипер, отпито в някоя таверна в мокър зимен ден. Тези думи му подействаха точно така. С цялото самообладание, което можа да събере, Тарас каза:

— Знам, че бях страхотен. Крайно време беше да се върнеш да помогнеш.

Скорций се изсмя горчиво и потръпна от болка.

— Добро момче. Ти си пета писта, аз съм втора, нали? — Тарас кимна. — Добре. Когато стигнеш линията, ще имаш място да свиеш. Наблюдаваш ме, разчиташ на Серватор и оставяш на мен да се оправя с Кресценс. — Усмихна се, без капка веселост.

Тарас хвърли поглед към мускулестия Първи на Зелените, който увиваше юздите около кръста си на шеста писта. И каза:

— Ще го направя, да. Значи това е твоя работа. Гледай да си я свършиш.

Скорций се ухили отново, този път весело, а след това взе парадния сребърен шлем от ръцете му, подаде го на коняря до тях и в замяна пое очукания състезателен шлем. Постави го лично на главата на Тарас, като ратайче. Пандемониумът, царящ на Хиподрума, се усили. Наблюдаваха ги, разбира се. Всяко движение се попиваше от хилядите очи, както гадателите следят птичите вътрешности или разположението на звездите.

На Тарас му се стори, че всеки момент ще заплаче.

— Наистина ли си добре? — попита той. Кръв се цедеше през туниката на Скорций.

— Всичко ще е наред, за всички — увери го Скорций. — Освен ако не ме арестуват за това, което се каня да направя на Кресценс.

Вдигна ръка, потърка муцуната на Серватор и прошепна нещо в ухото му, после тръгна по диагоналната линия към втората Синя колесница, от която Исант вече слизаше — на лицето му се беше изписало същото облекчение като на Тарас преди малко, — а помощниците припряно оправяха юздите според предпочитанието на шампиона им.

Скорций не побърза да се качи. Спря до четирите коня, погали ги един по един, шепнеше нещо на всеки. Ставаше смяна на гончиите, трябваше да го разберат. Вторачен, Тарас видя, че излага към жребците само дясната си страна и ги гали само с дясната ръка: прикриваше петното кръв.

Върна се при колесницата. Започна отново да увива юздите около кръста си. Момчето до него подаде сребърния шлем на друг от конярите и притича да му помогне, лицето му бе грейнало от възбуда. Конете бяха неспокойни. Бяха видели обичайния си водач, но той вече не беше с тях. Тарас взе камшика, пъхна го на мястото му отстрани на колесницата. Пое си дълбоко дъх.

— Слушайте, тъпи кранти такива — заговори на най-прочутия състезателен впряг на света с най-нежния и успокоителен тон, с който беше говорил някога на коне. — Ако и този път ми се ебавате и не ми тичате, лично ще ви заведа при касапите, чухте ли ме?

Почувства се чудесно, като го каза. От усещането, че може да се справи.

Последвалата надпревара се запомни за много дълго. Въпреки събитията, разиграли се в този ден и непосредствено след него, първата следобедна гонка от втория тур на Хиподрума през тази година щеше да стане легендарна. Един пратеник от Москав, който бе придружил свитата на Великия принц и се бе задържал през зимата за мудни преговори за търговските тарифи, присъстваше и щеше да опише тази надпревара в хрониките си — запис, който щеше като по чудо да се съхрани през три пъти по три града, на сто и петдесет години един от друг.

В този ден на Хиподрума имаше хора, за които състезанията бяха много по-важни и от най-величавите събития, свързани с война, с наследяване на трон и свята вяра. Винаги е така. Някое чираче след десетилетия може да си спомня за деня на обявяване на война като за деня, в който хубавото слугинче най-сетне се е качило с него в плевника. Дългоочакваното раждане на здраво дете ще отекне повече за родителите от съобщението за нашественическа армия на границата или за освещаването на храм. Необходимостта да се довърши жътвата преди първата слана потиска всякакъв отклик на смъртта на царе. Чревно разстройство ще заличи и най-тежките прогласи на свят патриарх. Великите събития на един век изглеждат за хората, които живеят в него, само като фон на много по-завладяващите драми на собствения им живот, а и как би могло да е иначе?

По същия начин много от мъжете и жените на Хиподрума (а и някои, които не бяха там, но по-късно щяха да твърдят, че са били) щяха да се вкопчат в един или друг личен образ на случилото се. Можеше да са съвсем различни неща, различни преживени мигове, тъй като всеки от нас има в душата си струни и с нас свирят по всевъзможни начини, като на инструменти, а и как би могло да бъде иначе?

Карулус, доскоро от Четвърти Саврадийски, съвсем отскоро хилиарх на Втора Калисийска конница, бе току-що преназначен — без дори да се е явил да се представи на север и по причини, които все още не разбираше — към личната гвардия на върховния стратег Леонт, на заплащане (доста щедро) от касата на самия стратег.

Поради това все още пребиваваше в града и седеше със съпругата си в сектора за старши военни на Хиподрума: беше приел, че за сегашния му пост и звание вече е неуместно да стои или седи сред симпатизантите на Зелените. Сред присъстващите офицери около него се долавяше осезаемо подмолно напрежение, което едва ли имаше нещо общо с надбягванията. Бяха им дали ясно да се разбере, че днес тук ще бъде направена важна прокламация. Не беше трудно да се предположи за какво ще е. Леонт все още го нямаше в катизмата, императорът също не беше тук този следобед, но пък следобедът тепърва започваше.

Карулус погледна жена си. За Кася това посещение на надбягвания беше първото в живота й, тълпите все още видимо я притесняваха. Необвързаният с фракциите офицерски сектор определено щеше да е по-спокоен от буйната зона за правостоящи на Зелените, но Карулус въпреки това се безпокоеше за нея. Искаше му се това да я зарадва — и да стане свидетелка на нещо паметно в края на деня. Беше прекарал тук сам предобеда и я беше взел от къщи по време на обедната почивка: цял ден на Хиподрума щеше да е твърде много за Кася. Въпреки надеждите си той си даваше ясна сметка, че тя е тук само като оправдание за него и за страстта му към колесниците.

Всъщност беше възхитително, че една жена е способна да направи това.

Офицерите, особено назначените на служба при върховния стратег, се радваха на уважение в Града. Имаха великолепни места, почти по средата на стартовата права отсечка и ниско долу. Повечето от тълпата беше зад и над тях, тъй че Кася можеше да вижда добре конете и водачите им. Карулус смяташе, че това е добре.

Бяха близо до косата стартова линия, поставяща външните квадриги по-напред. Кресценс от Зелените щеше да стартира шести. Карулус го посочи на жена си, напомни й, че е бил сред гостите на сватбата им, а после махна с ръка, когато Първият колесничар на Зелените влезе под трибуните малко преди да започне надбягването и остави впряга си в ръцете на конярите. Кася леко се усмихна; един от офицерите край тях се засмя.

С огромно усилие да се овладее — въпреки че беше много възбуден и изключително щастлив — Карулус се постара да не показва на младата си жена всичко, което става. Тя вече знаеше, че Скорций го няма. Всички в Сарантион го знаеха. Но Карулус си даваше сметка, че гласът му я успокоява почти колкото присъствието му, затова й разказа накратко (по-кратко от всякога) за сделката, довела до размяната на десния кон в квадригата на Кресценс срещу младия състезател, който в момента носеше сребърния шлем за Сините в пета позиция. Обясни й и за ролята на десните коне. А това означаваше, че трябва да й каже и за конете отляво, разбира се, което от своя страна означаваше…

Тя прояви известен интерес, макар и не по начина, по който очакваше. Попита го по-скоро как момчето може да бъде продадено от един отбор на друг, все едно дали му харесва, или не. Карулус й изтъкна, че никой не го принуждава да е състезател, нито дори да остане в Сарантион, но някак си не беше убеден, че подмолният й въпрос получи отговор. Така че смени темата и почна да й сочи паметниците по спината отвъд трасето.

А след това изригна ревът и той бързо се обърна към тунела, и зяпна, когато Скорций и Кресценс излязоха заедно.

Хората виждат различни неща, запомнят различни неща, макар всички да са гледали в една и съща посока. Карулус беше войник през целия си зрял живот. Видя как върви Скорций и веднага направи заключението, още преди да се доближат и да забележи кръвта от лявата му страна. Това повлия на всичко, което видя и усети в началото на надпреварата, и на всичко, което щеше да си спомня след време: петно от пурпур в следобеда, точно в началото му, преди всичко друго да стане известно.

Кася не забеляза нищо от това. Тя наблюдаваше другия мъж — съвсем близо до тях всъщност, — мъжа в зеленото, който отново се качи в колесницата, от която бе слязъл преди малко. Помнеше го от сватбеното им празненство: едър, самоуверен, в центъра на вниманието, караше другите да се смеят, както се смеят хората, когато шегите са поднесени от някоя важна личност, без значение дали са забавни.

Кресценс от Зелените бе на върха на славата си, беше й казал Карулус (наред с многото други неща, които й каза), беше спечелил много важно състезание предната седмица и тази сутрин също, понеже Скорций го нямало. Зелените ликуваха, Кресценс разпалваше възхитата им в триумфалното си великолепие.

За Кася това правеше лекотата, с която бе разчела изписаното на лицето му безпокойство, още по-интересна.

Кресценс беше точно под тях и методично стягаше дългите юзди около кръста си. Карулус и това й бе обяснил. Но Зеленият непрекъснато мяташе поглед назад и вляво, където другият състезател, Скорций, вече се бе качил в колесницата си. Кася се зачуди дали и другите забелязват тревогата му, или е просто заради това, че след годината, преживяна в хана на Моракс, ги усеща тези неща. Зачуди се дали винаги ще е така.

— О, Джад! Той кара Втората колесница! — промълви Карулус, както можеше да промълви молитва. Каза го някак унесено. Лицето му се беше смръщило като от болка.

Попита го. Той и това й обясни. Много бързо, между другото, защото веднага щом най-различните юзди бяха затегнати там, където явно им беше мястото, и държаните на впряговете се отдръпнаха от вътрешната и външната страна на трасето и облечените в жълто хора ги последваха, президът на сената пусна една бяла кърпа от катизмата, тръба изсвири пронизително една-единствена висока нота, един сребърен делфин се гмурна отгоре — и надпреварата започна.

И се вдигна ужасен прахоляк.

В този ден Клеандър Боносус престана да е от Зелените. Не подмени привързаността си, а по-скоро — както често щеше да го разказва след това, включително и на едно паметно слово на съдебен процес за убийство — се почувства все едно някак се е издигнал над фракционните симпатии, в следобеда на втория ден на Хиподрума, в онази пролет.

Или може би малко преди надпреварата, когато видя мъжа, когото бяха промушили и ритали в една тъмна улица, мъжа, за когото знаеше, че трябва да остане на легло чак до лятото, да излиза на пясъците и да се качва на Втория впряг на Сините. Без да вземе сребърния шлем, който му се полагаше по право.

Или преди това дори всъщност. Защото докато гледаше подир майка си и доктора от Басания, Клеандър виждаше тунела. Седеше достатъчно ниско и близо и затова — навярно единствен от всичките осемдесет хиляди — видя как Кресценс от Зелените удари много злобно с лакът някого в ребрата тъкмо преди да излязат на светло. А след това видя и кой е този някой.

Щеше да го запомни завинаги. Сърцето му затуптя с все сила и продължи да блъска в гърдите му чак до началото на надпреварата, започнала точно когато майка му и докторът се върнаха на местата си. И двамата — само от един бърз поглед — изглеждаха необикновено напрегнати, но на Клеандър не му остана време да се замисли за това. Скорций се бе върнал!

По инстинкт, по навик, по принуда, погледът му се измести към Кресценс, щом Първият на Зелените шибна впряга си напред от шестата позиция. Не беше добра стартова позиция, но момчето, водещо Сините, бе на пета, така че това беше почти без значение. Скорций беше на втората писта, с по-долен впряг. Клеандър не разбра как и защо бе станало това. Вторият водач на Зелените държеше перилото и щеше да се опитва да го задържи, докато Кресценс си пробие път навътре.

Поне така се развиваше обикновено такова подреждане.

Но този път, изглежда, Кресценс щеше да има бавно обръщане. Тарас от Сините бе подкарал впряга си поне толкова бързо като него. Кресценс не можеше да го засече при чертата, без да повреди или дори да разбие колесницата си. Двата първи впряга щяха да препускат заедно, а след това Зелените щяха да притиснат и надбягат Синия в тандем, както през цялата сутрин. Беше дълъг тур, седем кръга. Много време.

Само дето всички знаеха, че стартовете са от огромно значение. Едно надбягване можеше да приключи още преди първата обиколка. А в това сега участваше Скорций.

Клеандър се извърна да види какво става с втория впряг на Сините — и повече не отмести очи. Скорций блестящо бе предвидил падането на бялата кърпа и тръбния зов, имаше великолепен старт, вече пердашеше яростно конете. Беше изригнал от старта, беше отворил зев между себе си и Зеления на перилото. Можеше дори да завие и да заеме вътрешната писта веднага щом прекосиха бялата черта. Щеше да е близо…

— Кой точно е той? — попита мащехата му до него.

— Втора пътека — изхриптя Клеандър и посочи, без да откъсва поглед от пистата. Едва по-късно му хрумна, че така и не се наложи да се спомене името. — Кара Втора колесница, не Първа! Виж как ще се опита да мине до перилото.

Конете минаха бялата черта. Скорций не се опита да мине до парапета.

Вместо това продължи направо и свърна рязко надясно много преди по-бавните Бяла и Червена квадрига в трета и четвърта пътеки. Двамата се вкопчиха в съвсем неочакваното отваряне и минаха вляво зад него, пожертваха скоростта заради съдбоносните вътрешни писти.

Много по-късно Клеандър щеше да осъзнае как точно това се бе оказало най-важното от всичко. Двамата минаха вляво, трябваше да забавят, за да го направят, и така се отвори пространство. Всичко беше заради пространството. В спомените си Клеандър щеше да чувства все едно всичките тези осем излитащи като гръм на старта колесници, плющящите камшици, напрегнатите мъже, все едно всичките бяха някакви дребни дървени играчки, с каквито може да си играе някое момче, представящо си Хиподрума на пода на детската си стая, а Скорций ги движеше, както може да ги движи момчето — като бог.

— Пази се! — извика някой точно зад тях. И с основание. Двете Сини квадриги препускаха една до друга, готови всеки миг да се сблъскат, младият колесничар в Първата колесница завиваше, както се очакваше, Кресценс бе точно до него. Скорций подкара право към двамата съвсем в погрешната посока, настрана от парапета. Устата му беше широко отворена, видя Клеандър, и той крещеше нещо сред този хаос от прах, скорост и безсмислие.

Изобщо не беше безсмислено, защото ставаше нещо изключително, по-ясно от всичко в бесния въртоп, какъвто е човешкият живот, ако човек разбира достатъчно, за да го види.

И много грижлив в спомените си, проследил назад цялата дъга на чувствата си, Клеандър най-сетне щеше да реши, че тъкмо това бе същинският миг, в който страстната му привързаност отстъпи на нещо друго в него: на желание, което никога повече не го остави в живота му — да види отново това върховно умение, изящност и кураж, облечени в каквито ще да са цветове, този миг на ярка, огряна от слънцето слава на пясъка.

По някакъв начин детството му приключи, когато Скорций тръгна навън, вместо направо.

Единственото, което видя мащехата му, бе същата първоначална бъркотия от прах и побеснели коне, която наблюдаваше и Кася от сходен ъгъл малко по-натам по трибуните. Душата й кипеше и й бе невъзможно да отдели хаоса долу на пясъка от хаоса в себе си. Беше й зле, гадеше й се, щеше да е унизително да повърне на такова публично място. Усещаше близостта на басанидския лекар от другата си страна, почти беше склонна да го прокълне, че е причината да е тук и за това, че бе видял… каквото можеше да се види в смътната светлина под трибуните.

Една дума само ако проговореше, реши Тенаида, само да я попиташе дали не й е лошо, щеше да… и тя самата не знаеше какво щеше да направи.

А това тук за нея бе толкова ужасен, непознат терен — да не е сигурна какво точно да направи. Той не се обади. Благодат. Държеше тояжката — нелепа преструвка, също толкова лоша, колкото боядисаната в сиво брада — и изглеждаше съсредоточен в колесниците като всички останали. Все пак заради това бяха дошли тук, нали? Е, може би така беше за всеки друг, освен за нея.

„Очаквам да спечелиш“, беше му казала. В онази странна, едва процеждаща се полусветлина. След опита да го убие. Представа нямаше защо го бе казала, някак просто излезе само, от бурята вътре в нея. Никога не беше правила такива неща.

В свещените храмове на Джад учеха, че демоните от полусвета дебнат из въздуха неизменно, близо до смъртните, и могат да влязат в теб, да те превърнат в нещо съвсем различно от онова, което си. Че винаги е било така. Ножът беше прибран под наметалото. Той й го беше върнал. Тенаида потръпна въпреки яркото слънце.

Докторът я погледна. Нищо не каза. Благодат. Обърна се и отново се загледа в трасето.

— Кой точно е той? — попита Клеандър. Момчето посочи и отвърна, без да откъсва очи от невероятната суматоха долу:

— Кара Втора колесница, не Първа!

Това явно означаваше нещо, но тя изобщо нямаше представа какво. Нито че има връзка с нея и с онова, което бе казала за спечелването на надпреварата.

Рустем разпозна и започна да наблюдава пациента си веднага, още щом седнаха отново на местата си, тъкмо когато изсвири тръбата. Видя го, че управлява четирите коня с лявата ръка, пострадалата му страна, а биеше с камшика с дясната и се беше надвесил нелепо напред върху опасно подскачащата колесница. След това видя как Скорций наклони тялото си силно надясно и му се стори, че дърпа впряга натам, с тежестта на собственото си ранено тяло над бляскащите в бесния си въртеж колелета.

Изведнъж изпита необяснима възбуда. Ножът, който бе видял да блясва и да пада под трибуните, всъщност беше съвсем ненужен, вече го знаеше.

Този мъж възнамеряваше да се самоубие пред всички.

Навремето той бе един от най-прославените състезатели, препускали някога тук на квадрига.

На спината имаше три негови паметника и един от тях беше сребърен. Първият император Валерий — чичото на днешния — се беше принудил на два пъти да го призове отново след оттеглянето му, толкова страстни бяха воплите на тълпата в Хиподрума. Третия път — последния, — в който бе напуснал пистата, бяха устроили процесия в негова чест от хиподрума до градските стени и по целия път се бяха събрали хора, много хора. Двеста хиляди души, така поне бе докладвала градската префектура.

Асторгус от Сините (някога от Зелените) не изпитваше никаква фалшива скромност, нито капка стеснителност за собствените си постижения на пясъчната писта, където две десетилетия беше влизал в двубои и беше печелил, отново и отново, срещу низ от съперници и винаги — срещу Деветия колесничар.

Тъкмо най-последният от онези млади съперници, същият, заради когото се бе оттеглил, сега беше пред него, подкарал Втора колесница, със счупени ребра, отворена рана и вече не млад. И от всички, които наблюдаваха тези първи мигове на надпреварата, тъкмо фракционарият Асторгус — нашарен с белези и грубоват, неизмеримо вещ и прословуто неподатлив на чувства — пръв схвана какво точно става, разгада с един бърз, обхващащ всичко поглед осемте квадриги, скоростите и ъглите им, водачите им и техните възможности, и поднесе яростна, бърза молитва на запретения, богохулен, толкова нужен Хеладик, божия син.

Беше при външната стена, застанал за старта, както обикновено, на две трети дължина по правата отсечка, след бялата черта, в безопасната зона, заделена за поддържащите трасето екипи между външния парапет и първия ред места. Поради това имаше илюзията, че Скорций кара право към него, когато той направи онова нелепо, безпрецедентно завиване навън, а не навътре.

Чу как Славата на Сините (самият той бе някога Славата на Сините) изкрещя през връхлитащия прахоляк и беше достатъчно близо, за да разбере, че думите са на речта на инициите, която знаеха едва малцина. Асторгус беше един от тях. Момчето, Тарас от Мегарион, май също. Видя как момъкът рязко извърна глава наляво и моментално, великолепно реагира, без и за миг да се замисли. Асторгус затаи дъх, прекъсна молитвата си и загледа.

Момчето на свой ред закрещя — ревеше на Серватор — и го удари с все сила с камшика отдясно. Всичко това ставаше на главоломна, съвсем безумна скорост, унищожително близо до хаотичния старт на препусналите в яростен бяг трийсет и два побеснели коня.

В един съвършено синхронизиран миг, без разлика и за частица от секундата, толкова близо, че колелетата сякаш се допряха, Скорций и момчето, Тарас, и двамата изхвърлиха телата си наляво и поведоха колесниците. Шумът бе оглушителен, въздухът — давещ дробовете облак прах.

И през този прах, изпълнено сякаш за негово лично удоволствие от танцьорки, наети за нощта на някой аристократ, Асторгус видя какво се случи след това и душата му се развълнува, духът му се разтърси от възхита, защото знаеше, че каквото и да е правил някога тук, въпреки че е изпратен от овациите на двеста хиляди души, крещящи неговото име, той дори нямаше да може да си въобрази, даже на върха на славата си, онова, което току-що бе измислил Скорций.

Тарас завиваше навън, Скорций — навътре. Право един към друг. Щом момчето дръпна рязко наляво, великолепният Серватор дръпна другите три коня и колесницата мина през трасето точно в същата маневра, която тълпата на Хиподрума все още помнеше от последния ден на есента, когато Скорций бе направил същото на него. А онова бе само част — о, да, само част — от покоряващото изящество на сегашното, от съвършенството му. Като запомнен и отекващ наново текст, използван по съвършено нов начин.

А в следващия миг Скорций хвърли впряга си силно наляво, в точния, наложителен момент — иначе двете колесници щяха да се натресат една в друга сред парчета дърво, падащи, побеснели от болка коне и летящи във въздуха колесничари с потрошени кокали, вече мъртви. Колелетата изхвърлиха пясък и с ужасяваща прецизност Скорций се озова точно до Кресценс и неговия Зелен впряг.

А третият и четвъртият впряг вече се бяха разделили.

Разбира се. Беше им се отворило пространство, когато Скорций се понесе навън. Бяха се хванали на изненадващата подкана — и така бяха отворили пътя като двукрила дворцова порта, та Тарас да направи свирепото си врязване наляво и изправянето, и да намери чиста, превъзходна, бляскава ивица открито право трасе пред себе си близо до парапета.

Беше точно зад Втория на Зелените, а след това — когато отново заплющя с камшика — се озова до него, навлизайки в най-първия завой под катизмата. Все още бе наведен силно наляво и крещеше на великолепния водач; остави Серватор да ги задържи плътно до Зелените, а след това — пред тях на излизане. А после вече нямаше нищо и никой пред него по трасето, когато излязоха от другата страна… и всичко това бе направено на една-единствена права отсечка.

Асторгус плачеше. Трогнат, като от някоя светиня в храм, съзнаващ, че е видял творение толкова съвършено, колкото едва ли някой майстор би могъл да създаде: ваза, гема, поема, мозайка, златна гривна, изкусно изваяна птица, обсипана с драгоценни камъни.

И знаеше също така, че това майсторство не може да се съхрани извън мига на сътворяването, можеше само да се разказва за него след това от онези, които помнят или помнят грешно, които са го видели или видели наполовина, или изобщо не са, изкривено от лъжлива памет, от страст и невежество; плодът му — изписан все едно върху вода или пясък.

Беше ужасно важно и точно сега нямаше никакво значение. Или може би тъкмо нетрайността, предопределената преходност всъщност усилваше славата? Изгубеното в мига на сътворението му? В този момент, мислеше си Асторгус, вкопчил ръце в дървения парапет — за този единствен, безпогрешен, диамантен миг, предложен на времето — това бяха двамата колесничари, младият и геният, който го водеше, тъкмо те бяха властелините на света върху сътворената от бога земя, богове на императори, на всички мъже и жени, уязвими и несъвършени, и един ден щяха да паднат и да умрат, без да оставят нищичко след себе си, изгубени в мига на сътворението.

Когато двете водещи колесници излетяха заедно от първия завой и се понесоха към тях, Плавт Боносус се надигна в Имперската ложа. Беше неописуемо развълнуван от случващото се, за миг изпита угризение, докато не забеляза, че още неколцина други сред тази изискана, бляскава придворна свита също са станали на крака. Размени моментен безмълвен поглед с началника на имперската конница и отново се обърна към пистата.

Над главите им, върху изящния свод на тавана на катизмата, имаше квадрига: мозайка на Сараний, увенчан с венеца на победата, подкарал впряг. Долу момчето на Сините, което се беше държало храбро, но го надвиваха непрекъснато в последната седмица и през цялата тази сутрин, сега крещеше на впряга си като варварин и зашиба конете с камшика пред Втората колесница на Зелените още на завоя при катизмата.

Случваше се понякога. Случваше се, но съвсем не толкова често и никога без съзнаването — сред тези, които познаваха трасето — за риска и за изключителното умение, които предполагаше това. Боносус гледаше. Момчето, Тарас, вече не го надвиваха, вече не беше примирено.

Не беше вече зад Зеления впряг или до него.

Младежът беше стартирал в пета писта. Излезе от първия завой половин впряг напред, а след това на цяла дължина, а след това, гладко като източна коприна по кожа, остави Серватор да се хлъзне покрай перилото по обратната права отсечка.

Боносус инстинктивно се извърна назад, за да погледне Скорций и Кресценс. Излязоха на същия завой един до друг, но в най-широкия участък на трасето, тъй като Скорций отказваше да прояви снизхождение към съперника си и не показваше и най-малко желание да съжали самия себе си. Той караше Втория впряг. Задачата му бе да осигури победата на съотборника си. Начинът да го направи бе един-единствен: да задържи Кресценс колкото може повече.

— Зеленият забавя — каза прегракнало началникът на конницата. Боносус погледна и видя, че е истина. Вторият колесничар на Зелените, изправен пред почти невъзможния избор — да подгони младия водач на Сините или да изостане, за да подпомогне впряга на своя Първи — се беше спрял на второто. Наред с всичко друго за Кресценс от Сарника се знаеше, че е рязък и зъл спрямо по-низшите съотборници, забравили кой е Първият на Зелените.

— Сега ще се опитат за второ и трето място — подхвърли напосоки Боносус.

— Може да догони младока, ако засили достатъчно. Не е минал още и един кръг. — Началникът на конницата беше възбуден. Личеше му. Боносус също. Въпреки всичко, което предстоеше да се случи в този ден, въпреки войната, която щеше да промени света, драмата долу беше съкрушителна.

Вторият на Зелените забавяше, изоставаше, поглеждаше през рамо, за да прецени ъгъла. Когато двамата най-прославени колесничари излязоха от завоя, все още далече встрани от вътрешната писта, все още плътно един до друг, Вторият впряг на Зелените се понесе към Скорций. Водеше му. Можеше безнаказано да се придвижи пред него. Беше деликатна задача — трябваше да задържи квадригата на Сините и в същото време да намери начин да освободи своя Първи, та той да свърне рязко към парапета и да подгони младежа отпред. Тъкмо това обаче правеха Вторите впрягове, за това ги тренираха.

Трите квадриги летяха: шест колелета и дванадесет коня сред вихрещ се прах и гръмовен рев.

— Мисля, че Скорций очаква точно това — каза изведнъж Боносус.

— Какво?! Невъзможно — възкликна началникът на имперската конница в момента, в който се оказа, че греши.

Трябваше да е внимателен, изключително внимателен. Ако удареше мръсно когото и да било от другите, победата на Сините щеше да е анулирана. Това бе ограничението, наложено на каращите Втория впряг или носещите по-низшите цветове. Облечените в жълто служители бяха по цялото трасе и ги наблюдаваха.

Освен това знаеше, че дори да има сили да извърти и седемте кръга прав, не става за нищо. Всяко плитко вдишване беше жестока борба да надвие болката. Самата мисъл, че ще трябва отново да дръпне здраво напред, го караше да съжалява, че вече не е мъртъв.

Знаеше, че около стъпалата му вече се е събрала опасно хлъзгава локва кръв. Не погледна надолу.

Наблюдаваше Втория впряг на Зелените, когато се понесе към тях — знаеше, че ще го направи. Кресценс вечно се караше на съотборниците си, та в критични ситуации да му се притекат на помощ. Нелоша практика като цяло, но имаше моменти, в които можеше да се окаже и лоша. Той смяташе да превърне точно този момент в такъв.

Беше си го представил още в мига, в който излезе на трасето и видя, че новият десен кон на впряга на Кресценс в шеста пътека е без наочници.

Познаваше коня, който бяха заменили. Познаваше го много добре. Скътал беше късче информация в ума си още през зимата. Явно не се беше проявило нито на състезанията предната седмица, нито тази сутрин: водещият впряг на Зелените сигурно рядко се бе оказвал в най-външна позиция.

Време беше да стане точно това, всеки момент.

Вторият впряг почти се изравни с него, но не съвсем, което му даде възможност да завие и да го принуди да направи същото. Кресценс беше малко пред него, от външната страна, което създаваше риска да наруши правилника, ако завие много силно и го закачи. Зелените се опитваха да го принудят да дръпне юздите и да изостане. В момента, в който го направеше, Вторият на Зелените щеше да направи същото, а Кресценс щеше да се измъкне напред, да изскочи като затворник от отключена килия — след което да свърне наляво. Знаеха да го правят. Деликатна, прецизна работа, когато се прави на скорост, но пък колесничарите знаеха много добре как се прави.

Все едно.

Той остави впряга си да се изнесе навън, съвсем леко. Кресценс хвърли поглед към него й изруга. Ако за другия Зелен можеше да се каже, че е изтикал Скорций, нямаше да се зачете никакво нарушение. Особено срещу завърналия се шампион: и тримата знаеха, че това също е част от играта този ден.

Кресценс подкара малко по-близо до перилото.

Скорций и другият Зелен продължиха с него. Вече бяха изминали по-голямата част от обратната права. Скорций отново даде надясно, съвсем леко. Трябваше да е много предпазлив: тези коне не бяха обичайният му впряг. И трите колесници бяха ужасно близо една до друга. Ако колелата бяха с шипове, както някога в старо време в Родиас, някой вече щеше да е изхвърчал от блъснатата колесница.

Кресценс изрева нова ругатня към съотборника си и сви още по-вдясно. Възможно най-вдясно всъщност, препускаше по външната пътека точно до парапета и станалата на крака и размахваща юмруци гръмогласна тълпа.

Новият десен кон на Зелените обаче не обичаше гръмогласното викане и размаханите юмруци покрай себе си. Изобщо. Всъщност му трябваше само десен наочник. Не го бяха забелязали. Кресценс изобщо не го беше вкарвал в такъв широк кръг, толкова близо до публиката, все пак това бяха едва вторите надпревари за годината. Зелените още не го бяха разбрали.

Грешка.

Скорций продължаваше неотклонно, плътно до него, и следеше за мига. Кресценс се беше озъбил, не, хилеше се. Двете колесници летяха напред. След като Кресценс беше до парапева, всяко движение към него от страна на Скорций щеше да се отчете за нарушение. Другата Зелена колесница, все още пред тях, можеше безопасно да се дръпне още малко напред и да забави, и Скорций щеше да е принуден да дръпне юздите.

Изпитана стратегия, разумна и логична. Като нищо щеше да подейства, ако десният кон не беше дръпнал рязко главата си, в сляпа паника само на педя от ревящата тълпа; закова на място и безнадеждно извади другите три коня от скоростта точно когато вторият Зелен изпълняваше съвсем правилния тактически ход с лекото забавяне.

Скорций наистина дръпна юздите толкова силно, колкото двамата искаха от него, и дори малко по-рано от очакваното, все едно се беше уплашил или дори се отказваше от надпреварата.

И с внезапното спиране получи изключително чиста и близка гледка на сблъсъка. Квадригата на Кресценс се хлъзна навътре, избутана от паникьосания десен. И двете колесници се сблъскаха.

Две колелета излетяха моментално. Едното изхвърча във въздуха като диск, изфуча към спината. Изцвили кон, залитна и повлече и другите. Първата колесница поднесе встрани, блъсна се в парапета, после се килна в обратната посока и спрелият рязко Скорций (този път изрева от болка не на шега) видя блесналия нож на Кресценс, който сряза юздите и отчаяно скочи на пясъка.

Вече ги беше подминал, не видя какво стана с другия Зелен и с конете му, но знаеше, че са излезли от играта.

Погледна назад. Видя вече съвсем доближилите го Червени и Бели, напираха. Хрумна му нещо. Пред очите му подскачаха червени и черни петна, но той изведнъж реши, че е по силите му да внесе още един елемент в порива към безсмъртие на този ден.

Отпред момчето, Тарас, забавяше, поглеждаше през рамо. Вдигна камшика и махна на Скорций да излезе напред, предлагаше му да вземе победата.

Съвсем не каквото искаше, по ред причини. Поклати глава и когато се изравни с младия, му изрева на иницийски:

— Ще те кастрирам с тъп нож, ако не спечелиш! Давай напред!

Момчето се ухили. Разбираше какво бяха направили току-що. Блясъка му. Беше колесничар все пак, нали? Продължи напред. След шест обиколки прекоси линията и спечели първата голяма надпревара в живота си.

Това бе първият от бъдещите хиляда шестстотин четиридесет и пет триумфа за Сините. Когато момчето — вече зрял мъж — се оттегли, след осемнадесет години, само две имена в дългата история на сарантийския Хиподрум бяха спечелили повече гонитби и никой след него нямаше да го постигне. Три статуи на Тарас от Мегарион щяха да бъдат съборени заедно с всички други седемстотин години по-късно, когато дойдоха великите промени.

Първият на Белите излезе втори в състезанието, Вторият на Белите — трети. Записът за този ден, пазен грижливо от надзорниците на трасето, щеше да свидетелства, че Скорций от Сините е пристигнал много след тях при единственото си участие него ден.

Записите могат да пропуснат всичко, разбира се. Толкова много зависи какво е съхранено в текст, в изкуство, в памет — лъжливо, вярно или завоалирано.

Синята фракция с Белите си съюзници излезе и първа, и втора, и трета. И четвърта. Четвърти в нещо, което общо взето можеше да се нарече най-великолепното, наистина триумфално надбягване в цялата кариера на Скорций от Сория, който остави Белите впрягове да го подминат, докато блокираше чисто двамата нещастни Червени, единствените, останали да препускат на трасето за Зелените.

Трябваше да е умрял, когато надпреварата свърши. В известен смисъл редно беше да е умрял, щеше да си мисли по-късно, в някои дълги нощи, докато правеше точна преценка на наистина бурния си живот.

Притичалите след края на състезанието видяха локвата кръв около подгизналите му сандали. Платформата на колесницата беше хлъзгава от нея. Деветият колесничар бе до него през последните обиколки, препускаше съвсем наблизо от мига, в който се гмурна петият делфин, и още по-близо на финалната обратна права, докато Скорций се олюляваше, почти неспособен да си поеме дъх, и задържаше Червените, преди да дръпне напред в края — сам на трасето, след като съотборниците му вече бяха прекосили финиша цял кръг напред, а Червените квадриги вяло се тътреха отзад.

Сам, освен невидимия Девети, който търкаше колелата си в неговите, тъмен, щом го обзе суеверието, и виолетов — като деня. Но след това неочаквано се изнесе встрани и остави безразсъдния смъртен да продължи напред под струящите слънчеви лъчи, сбрани и задържани в кънтящия казан на Хиподрума.

Никой не знаеше тогава, никой от осемдесетте хиляди и повече души на Хиподрума, не можеше да знае, че на този ден в Сарантион ще се пролее много по-знатна кръв.

Рано беше все още за един прост колесничар…

Скорций дръпна юздите и квадригата поднесе и спря. Не можеше дори да посегне да развие юздите, които също бяха плувнали в кръв. Сам, неподвижен. Свършен.

Идваха да му помогнат, тичаха по пясъка, оставили победния кръг на момчето и двата Бели впряга. Асторгус и още двама срязаха юздите и го измъкнаха, грижовно и нежно все едно беше бебе. Той се изненада, че и тримата плачат, а и другите, които тичаха зад тях, дори постовете по трасето. Понечи да каже нещо, шега някоя, но май не можеше да говори. Много трудно му беше да диша. Изтърпя да го отнесат под трибуните; пред очите му вече имаше само червено.

Минаха покрай Кресценс, в участъка за Зелените по спината. Като че ли беше добре, другият Зелен колесничар също. Нещо странно имаше на лицата им, сякаш се мъчеха да надвият някакво чувство. А ревът на тълпата наистина беше невъобразим. Повече от обикновено, много повече. Внесоха го бавно през Парадните порти в смътно осветения атрий. Тук беше сякаш по-тихо, но не много.

Басанидът беше там. Нова изненада. До него имаше носилка.

— Сложете го да легне — отсече той. — По гръб.

— Мислех… че ме отписахте — успя да промълви. Първите му думи. Пред ужасната болка. Положиха го внимателно.

— Вярно е — отвърна прошареният лекар от Изтока. И хвърли сърдито тоягата си. — Глупаците тук ставаме двама, нали?

— О, поне — рече Скорций. И едва тогава, най-сетне, по великата милост на Хеладик, изгуби съзнание.

11

Безспорна истина е, че възлови за една епоха събития се оказват маргиналци в живота на повечето хора. Една прочута пиеса от ранните години на империята в Сарантион започва с овчари, които се карат за омесилите се стада. Един от тях забелязва огнена светлина на изток — нещо пада от небето. Следва кратко прекъсване на спора, докато овчарите размишляват над явлението; след това се връщат към текущия проблем.

Смъртта на Хеладик в падащата колесница, Хеладик, който носи огъня на своя баща, не може да се сравнява по важност с кражбата на една овца. Драмата на Софенидос (по-късно забранена от клириците като еретична) продължава от това начало, като разглежда въпроси на вярата, властта и величието и ни поднася прочутото слово на Пратеника за делфините и Хеладик. Но започва на онзи склон и приключва там с жертвоприношение на оспорваната овца — с участието на благословения дар на огъня естествено.

При все това и въпреки неоспоримата човешка истина в наблюдението на Софенидос, че съществените световни събития може да не изглеждат такива на хората, живели по същото време, не по-малко вярно си остава, че все пак има моменти и места, за които с основание може да се приеме, че са в сърцевината на една епоха.

Него ден в ранната пролет на онази година имаше две такива места, далече едно от друго. Едното беше в пустините на Сория, където един закачулен мъж с дръпнато над устата наметало мълчеше сред шушнещите пясъци, останал буден цяла нощ и взрян нагоре към звездите.

Другото беше в един тунел в Сарантион, между два двореца.

Той спира до една извивка на стените и пода, поглежда към факлите и тавана с изрисуваното нощно небе, после надолу към мозайката със зайци, фазани и други същества на горска поляна: илюзия за естествения свят тук под земята, между градските стени. Знае, че езическите вери говорят за тъмни сили в земята, а мъртвите лягат в земята, когато не са изгорени.

Някъде отпред го очакват хора. Хора, които не трябва да са тук. Разчел го е в отмерените стъпки зад себе си. Не се боят, че ще им избяга.

Любопитството, което изпитва, може да се сметне за определяща черта на императора на Сарантион, чийто ум е непрестанно зает с предизвикателствата и загадките на сътворения от бога свят. Гневът, който изпитва, е по-малко характерен, но също толкова силен точно сега, а настойчиво пулсиращата тъга, като удари на натежало сърце, е много рядка за него.

Имаше — има — толкова много неща, които е възнамерявал да осъществи.

Това, което прави след миг, вместо да продължи или да чака тук като заек, замръзнал сред мозаичната поляна, е, че се обръща и тръгва обратно към онези зад него. Понякога човек сам трябва да избере момента и мястото на смъртта си, мисли мъжът, чиято майка го е нарекла Петрус, в Тракезия, преди почти половин век и чийто чичо — войник — го е призовал в Сарантион в зората на мъжеството му.

Не е примирен обаче със смъртта си. Джад чака всеки жив мъж и жена, но със сигурност може да изчака един император малко повечко. Със сигурност.

Смята, че е съизмерим дори с това, каквото и да се окаже то. Не разполага с нищо, с което да се защити, ако не смята човек простичкия ненаточен нож, затъкнат в колана му, с който чупи печатите на депеши. Ножът не е оръжие. Той не е воин.

Напълно убеден е, че знае кой е тук, бързо разгръща мислите си (те са оръжие), докато крачи назад през тунела, излиза иззад завоя и вижда — в кратък миг на дребнаво удовлетворение — стъписването на идващите след него. Те спират.

Четирима. Двама войници с шлемове, за да не бъдат разпознати, но той ги познава: същите са, които пазеха на входа. Има един загърнат в наметало — ох, тези вечно прикриващи се убийци, макар да няма кой да ги види — и едно лице, което тръгва пред тях неприкрито, нетърпеливо, грейнало едва ли не от нещо, което Валерий е склонен да назове страст. Не вижда мъжа, когото ужасно се е опасявал, че ще види.

Малко облекчение му носи това, макар че онзи може да е сред чакащите в другия край на коридора. Гняв и тъга.

— Нетърпелив си за края ли? — казва високата жена, спряла пред него. Изненадата й е кратка, бързо овладяна. Очите й са сини пламъци, зли. Облечена е в пурпур, със златен колан, косата й е прибрана в черна мрежичка.

Валерий се усмихва.

— Не толкова нетърпелив, колкото теб, смея да кажа. Защо правиш това, Стилиана?

Тя примигва, искрено изумена. Била е дете, когато се е случило онова. Винаги го е съзнавал, воден е бил от това много повече от Алиана.

Помисля за жена си. В самото си сърце, в чистата тишина на сърцето сега той говори на нея, където и да е под слънцето горе. Винаги го е убеждавала, че е грешка да взима тази жена — момичето, когато бе започнал танца — в двора, дори да я оставя жива. Дъщеря на баща си. Флавий. В безмълвието императорът на Сарантион казва на танцьорката, за която се е оженил, че е била права, а той е сгрешил, и знае, че тя ще разбере много скоро, макар мислите му да не могат да стигнат през стените до нея.

— Защо го правя ли? А за какво съм жива? — казва дъщерята на Флавий Далейн.

— За да живееш живота си — отвръща й той отривисто. Философ от Школите, поучаващ ученик. (Самият той е закрил Школите. За жалост, но беше нужно на патриарха. Твърде много езичници.) — Собствения си живот, с даровете, които притежаваш и които ти бяха поднесени. Толкова е лесно, Стилиана. — Поглежда встрани, щом гневът пламва в очите й. Съзнателно го пренебрегва. Проговаря на двамата войници: — Наясно ли сте, че ще ви убият?

— Предупредих ги, че ще кажеш това — заявява Стилиана.

— А каза ли им също, че е истина?

Тя е умна, твърде много знае за омразата. Яростта на оцелелия? Мислил е — залагал е рисковано, — че интелигентността в края на краищата би могла да надвие. Съзирал е искрена потребност, място за нея. Алиана твърдеше, че няма да стане, обвиняваше го, че се опитва да контролира твърде много. Е, просто негов недостатък.

Все още е толкова млада, казва си императорът, щом наново поглежда високата жена, дошла да го убие тук, под хладната още пролетна земя. Не иска да умре.

— Казах им това, което беше — и е — по-очевидна истина: всеки нов двор ще се нуждае от екскубитори в най-висшите рангове, хора, доказали верността си.

— След като изменят на клетвата си пред императора? Очакваш обучени войници да повярват на това?

— Те са тук с нас.

— И вие ще ги убиете. Какво говори едно убийство за…

— Да — проговаря най-сетне мъжът, загърнат в наметалото и със скритото под качулката лице. Гласът му е напрегнат от възбуда. — Наистина. Какво говори едно убийство? Дори след години?

Не сваля качулката. Все едно. Валерий поклаща глава.

— Терций Далейн, градът за теб е запретен и ти го знаеш. Стражи, арестувайте този мъж. Той е прогонен от Сарантион като изменник. — Гласът му е отривист; всички познават този властен тон.

Стилиана, разбира се, разбива магията със смеха си. „Съжалявам — помисля си императорът. — Моя обич, никога няма да разбереш колко съжалявам“.

Чуват стъпки, приближават се от другата страна. Обръща се, отново обзет от тревога. Сърцето му се свива от болка, от предчувствие.

Вижда кой е дошъл — и кой не е — и болката си отива. Важно е за него, че някой не е тук. Странно, навярно, но е важно. Страхът бързо се сменя с нещо друго.

И императорът на Сарантион се разсмива. Обкръжен е от враговете си и е далече колкото от детството си, толкова от света горе — от кротката божия светлина.

— Кълна се в кръвта на Джад, много си затлъстял, Лизип! — казва той. — Мислех, че е невъзможно. Не трябваше да си все още в Сарантион. Смятах да те повикам, след като флотата отплава.

— Дори и сега ли продължаваш игричките си? О, стига си се правил на умен, Петрус — отвръща дебелият зеленоок мъж, някогашният негов квестор на приходите, пратен в изгнание след димящия, кървав край на бунта преди години.

Истории, помисля си императорът. Всички си имаме своите истории и те не ни оставят. Само шепа мъже и жени на света го наричат с рожденото му име. Изгърбената фигура с познатия, твърде сладникав аромат, който я обкръжава, с тлъстото лице, кръгло като луна, е един от тези хора. Зад него има друга фигура, почти скрита зад туловището на Лизип: не е онзи, от чиято поява се е боял, — и неговото лице е скрито под качулка.

Леонт не би го направил.

— Не ми ли вярваш? — отвръща императорът на огромното потно туловище на калисиеца. Искрено е възмутен, не се налага да се преструва. Гърбът му вече е изцяло обърнат към жената и загърнатия й страхлив брат, и стражите изменници. Те няма да го промушат. Знае го със сигурност. Стилиана е решила това да е театър, церемония, не просто убийство. Цял живот заради… изкупление? За историята. Още стъпки има в този танц. Танцьорът му е някъде другаде — горе, на светлото.

Няма да я оставят жива.

Заради това, повече от всичко друго, той ще продължи да се опитва тук, под земята, да проучва, да опипва, ловък и бърз като сьомга, която е свята на север сред езичниците, каквито бяха и неговите сънародници някога, преди сред тях да дойде Джад. И синът му Хеладик, който падна.

— Да вярвам, че си се канил да ме върнеш? — Лизип поклаща глава, бузите му потреперват. Гласът му е същият, запомнящ се. Не е от хората, които ще забравиш лесно, ако ги срещнеш дори веднъж. Страстите му са неописуемо покварени, но никой друг досега не е успявал да се справя с имперските финанси с такава честност и умение. Така и необяснен парадокс. — И сега ли трябва да си въобразяваш, че всички останали са глупци?

Валерий го гледа втренчено. Всъщност някога, при запознанството им, Лизип е бил добре сложен мъж, чаровен, образован, знатен приятел на младия учен племенник на архонта на екскубиторите. Изиграл е роля на Хиподрума и другаде в деня, в който Апий умря и светът се промени. Възнаграден е за това с богатство и реална власт, и с извръщане на очите от онова, което върши в градския си палат или в носилката, която го разнася нощем по улиците. После прокуден по необходимост в провинцията — след бунта. Отегчен там, несъмнено. Човек, невъзвратимо привързан към Града, към черни дела, кръв. Причината да е тук.

Императорът знае как да се оправи с него. Или поне е знаел някога. Казва:

— Ако се държат като глупци — да. Помисли. Нима провинцията те е направила съвсем тъп? Защо пуснах слуховете, че си се завърнал в града?

— Пуснал си ги? Аз съм в града, Петрус.

— А беше ли преди два месеца? Не мисля. Иди попитай в палатите на фракциите, приятелю. — Последната дума е вмъкната съзнателно. — И ще накарам Гесий да ти даде имена. Поне пет-шест. Попитай кога плъзна мълвата, че може би си тук. Изпробвах го, Лизип! Над хора и клирици. Разбира се, че исках да се върнеш. Имаме да печелим война — може би на два фронта.

Ново късче информация, изтървано за тях. Намек, стръв. За да продължи танцът поне още малко. За да задържи живота още малко. Тук. След това ще я убият.

Познава Лизип много добре. Факлите горят ярко и той забелязва осъзнаването на факт, на извода от намека, след това — сянката на съмнение в невероятно зелените очи.

— Защо да си прави тоя труд? Няма нужда да пита — проговаря зад него Стилиана Далейна и разчупва мигновеното настроение като стъкло, паднало върху камък, стъкло, пръснало се на парчета.

Гласът й е като нож, наточен от ръката на екзекутор. Тя продължава:

— Не лъже. Почти. Добрият лъжец смесва истина в отровата си. Когато чух тези приказки и разбрах какво става, видях възможност да те повикам да се върнеш и да се присъединиш към нас. Елегантно решение. Ако тракезиецът и курвата му чуеха за теб, щяха да решат, че това са собствените им лъжливи слухове.

Тъкмо това се беше случило всъщност. Той чува думата „курва“ естествено, разбира какво толкова страстно иска тя от него. Няма да й го даде, но си мисли колко много повече от умна е. Обръща се. Войниците все още са зад забралата, брат й е скрит под качулката, Стилиана почти свети от страст. Помисля си, че би й харесало да разпусне косата си и да измъкне туптящото сърце от гърдите му с пръсти и нокти, като опиянените от боговете варварки преди векове.

Отвръща спокойно:

— Доста мръсен език за добре възпитана жена. Но решението е елегантно, наистина. Моите поздравления за съобразителността. Терций ли го измисли? — Тонът му е леко ироничен, нищо не й дава от онова, което иска. — Омразният безбожен калисиец, отреден да стане изкупителна жертва за убийството на свят император. Тук ли умира той, с мен и с тези войници, или го залавяте и изтръгвате признание, след като ти и бедният Леонт сте коронясани? — Единият от войниците със спуснатите забрала зад нея помръдва неспокойно.

— Бедният Леонт?! — Смехът й сега е изкуствен, няма веселие в него.

Така че той рискува.

— Разбира се. Леонт не знае нищо за това. Все още ме чака при отсрещната врата. Това отмъщение е само на Далейните и ти мислиш, че след това ще го контролираш, нали? Каква е схемата? Терций канцелар? — Очите й за миг светват. Той се засмива. — Колко забавно! Но не, сигурно греша. Да, греша. Всичко това е за благото на империята, разбира се.

Мерзавецът, брат й, на два пъти споменат, отваря уста под качулката да отвърне — и я затваря. Валерий се усмихва.

— Или не, не. Почакай. Разбира се! Този пост си го обещала на Лизип, за да го върнеш тук, нали? Но така и няма да го получи, нали? Все някой трябва да бъде нарочен и екзекутиран.

Стилиана го гледа втренчено.

— Смяташ, че всеки гледа на хората като на вещ за еднократна употреба като теб ли?

Той примигва, за първи път смутен.

— И това да го чуя от момичето, което оставих живо въпреки всички съвети и го взех с почести в двора си?

И най-сетне Стилиана го изрича, с ледена яснота, думите излизат бавно, неумолимо като движение на звезди по нощното небе, присъда, понесла бремето на години (колко ли будни нощи?):

— Ти изгори баща ми жив! И си мислеше, че можеш да ме купиш със съпруг и място на подиума зад една курва, нали?

Настъпва тишина. Императорът усеща тежестта на цялата земя и всички зидове между тях и слънцето.

— Кой ти каза тази нелепица? — Тонът му е невъзмутим, но този път това му струва огромно усилие.

Все пак реагира бързо, когато тя замахва, за да го зашлеви. Хваща ръката й, стиска я, макар тя да се извива бясно, и на свой ред казва през стиснати зъби:

— Баща ти носеше пурпура на улицата в деня, в който умря императорът. Беше тръгнал към сената. Можеше да го убие всеки мъж в Сарантион. Изгарянето е подобаващо за такава нечестивост.

— Не е носил пурпур — отвръща Стилиана Далейна, щом той пуска ръката й. Кожата й е почти прозрачна, виждат се следите от пръстите му, червени на китката й. — Това е лъжа!

Императорът се усмихва.

— Кълна се в пресвятото божие име, изумяваш ме. Представа нямах. Изобщо. Толкова години! Наистина ли вярваш в това?

Тя мълчи, диша задъхано.

— Вярва… го. — Друг глас зад него. Нов. — Греши, но… това не променя… нищо.

Но този хриптящ глас променя всичко. И го пронизва мраз до костите, все едно вятър от полусвета е лъхнал в него, понесъл смърт на крилете си в този тунел, където стени, вар и боя скриват грубостта на пръстта. Императорът се обръща и вижда кой е проговорил, като е пристъпил иззад прикривалото го до този миг тяло на калисиеца.

Мъжът държи нещо. Всъщност не го държи, вързано е за китките му, защото ръцете му са осакатени. Тръбовидно устройство, прикачено към нещо на малка количка зад него. Императорът си го спомня и трябва да прояви неимоверно усилие, за да запази хладнокръвие и да не издаде нищо.

В душата му обаче лумва страх, за първи път, откакто е чул вратата на тунела да се отваря и затваря зад него и е разбрал, че не е сам. Връщат се истории. Знакът на слънчевия диск, подаден на наблюдател под един соларий преди много, много години. Писъците на улицата. Знае, че това е ужасна смърт. Поглежда за миг лицето на Лизип и от изражението му разбира още нещо: калисиецът със своята извратеност би дошъл тук дори само за да види как се използва това. Императорът преглъща. Спохожда го друг спомен от много по-преди, от детството му, от приказките за старите тъмни богове, които живеят в земята и не забравят нищо.

Тънкият хриплив нов глас е ужасяващ, особено ако човек помни — а Валерий помни — колко звучен и богат е бил. Качулката вече е смъкната. Мъжът — безок, лицето му е стопена буца — казва:

— И да носеше… пурпур, за да иде… пред народа… беше подходящият… наследник… на император… неназовал никого.

— Не е носил пурпур — повтаря Стилиана, този път малко отчаяно.

— Млъкни, сестро. — Властният тон в нелепо свистящия хрипкав глас е изумителен. — Доведи Терций… ако краката му… го доведат. Застанете зад мен.

Слепият обезобразен мъж носи на шията си някакъв малък амулет, прилича на птица. Пуска наметалото си да се свлече на мозаичния под. Всички в тунела навярно съжаляват, че го прави, че е свалил дори качулката — освен Лизип. Императорът забелязва как Лизип изпива с очи отвратителната фигура на Леканус Далейн: влажни, широко отворени, пълни с нега очи, както човек би гледал обект на копнеж и желание.

Всичките трима Далейни. Всичко вече е ужасяващо ясно. Гесий дискретно е намеквал, че трябва да се справят с това, още когато първият Валерий е взел трона. Съветвал е на потомството на Далейн да се погледне като на административен проблем, недостоен за вниманието на императора и племенника му. Някои неща, мърморил е старият канцелар, са недостойни за мисълта на владетели, натоварени с бремето на много по-велики начинания в името на своя народ и на бога.

Чичо му е оставил това на него. Повечето такива неща е оставял на племенника си. Петрус е отменил убийството. Поради съображения, различни за всеки от случаите.

Терций: дете, а след това — явен страхливец, незначителен, дори по време на Въстанието на победата. На Стилиана от самото начало е гледал като на важна фигура, и още повече щом е порасла, след повече от десетилетие. Имал е планове за нея, с брака й за Леонт. Мислил е — арогантно? — че може да използва острия й ум, за да разшири кръгозора й. Мислил е, че го постига, макар и бавно, че тя схваща разгръщащите се актове на играта, която в края на краищата ще я направи императрица. Един ден. Двамата с Алиана нямат наследник. Мислил е, че тя разбира всичко това.

Леканус, най-големият, е нещо друго. Той е една от фигурите, терзаещи сънищата на императора, когато все пак спи, застава като безформена тъмна сянка между него и обещаната божия светлина. Нима вярата и благочестието винаги се пораждат от страха? Нима това знаят всички духовници, предричащи вечен мрак и лед под света за онези, които стоят встрани от божията светлина?

Валерий е повелил Леканус да не бъде убиван, каквото и да прави, макар да знае, че за истинския, смислен живот, според всички възможни мерки, най-голямото дете на Флавий Далейн, по-добър мъж, отколкото изобщо е бил баща му, е умрял на улицата пред дома им, когато е умрял баща му. И че просто продължава да живее. Смърт в живот, живот в смърт.

А онова, което сега е вързано за китките му, за да борави по-лесно с него, е един от сифоните, бълващи течния огън от металната кутия, която се търкаля зад него. Същият огън, използван в онова отдавнашно утро, за да възвести със смазваща увереност, каквато всеки мъж и жена в империята ще разбере, кончината на един император и идването на друг.

Струва му се, че всички са дошли направо от онова някогашно слънчево утро в този огрян от факли тунел, без нищо помежду им. Нещо странно става с усета му за време, годините се замъгляват. И Валерий помисля за своя бог, за недовършения свой Храм. Толкова много неща, замислени и недовършени. И отново за Алиана, там някъде горе, под дневната светлина.

Не е готов да умре, нито да позволи тя да умре.

Принуждава замъглените спомени да спрат, започва да мисли бързо. Леканус е повикал брат си и сестра си да отидат при него. Грешка.

Валерий казва:

— Само те двамата ли, Далейн? А тези верни стражи, които ви пуснаха тук? Каза ли им какво става с човек, който се озове пред пламъка? Защо не им покажеш другите си изгаряния? Те знаят ли изобщо, че това е сарантийски огън?

Чува звук зад себе си. Единият от войниците.

— Хайде, бързо, сестро! Терций, ела.

Валерий, без да откъсва очи от цевта на черната тръба, която таи най-лошата позната му смърт, се засмива отново и се обръща към другите двама родственици. Терций пристъпва боязливо напред, Стилиана също тръгва. Той отстъпва леко назад, за да се озове до нея. Войниците имат мечове. Знае, че и Лизип има поне един нож. Едрият мъж е по-ловък, отколкото може да си представи човек.

— Дръжте ги — казва рязко императорът на двамата екскубитори. — В името на бога, глупаци ли сте, та да искате собствената си смърт? Това е огън. Те ще ви изгорят.

Един от мъжете отстъпва колебливо. Глупак. Другият посяга нерешително към дръжката на меча.

— Ключът у вас ли е? — пита рязко императорът. По-близкият поклаща глава.

— Тя го взе, ваше величество.

„Ваше величество“. Пресвети Джад. Все още може да остане жив.

Терций Далейн изведнъж се завърта и се шмугва към стената на тунела, за да притича до брат си. Той не посяга да го спре. Не е войник, но тук вече залогът е неговият живот и животът на Алиана, и една визия за света, и едно завещание. Сграбчва жената, Стилиана, над лакътя, преди да е успяла да се промъкне покрай него, вади ножа с другата си ръка и го опира в гърба й. Острието едва ли би могло да прониже кожа; но те няма как да знаят това.

Но Стилиана — не оказва никаква съпротива, не се опитва дори да се измъкне от хватката му — го поглежда и императорът вижда в погледа й триумф, триумф, близък до лудостта; сеща се отново за древните жени от старите легенди.

Чува я как казва с ужасяващо спокойствие:

— Грешиш отново, ако мислиш, че брат ми няма да те изгори, за да ме спаси. Също толкова грешиш, ако мислиш, че се плаша, стига да изгориш като баща ми. Хайде, братко. Довърши го.

Валерий е потресен до дъно, изтръпнал е и онемял. Разбира, че е самата истина, още щом го чува; не е преструвка. „Довърши го“. И чува смътен, далечен звук в затаеното безмълвие на душата си, като звън на ударена камбана.

Мислел е, винаги е вярвал, че разумът може да надвие омразата — при достатъчно време и грижи. Сега, твърде късно, разбира, че не е така. Алиана е права. Гесий е прав. Стилиана, блестяща като диамант, може и да обича силата, да я владее с Леонт, но не това е нейната нужда, не това е ключът към нея. Ключът под леда й е огън.

Слепецът, нелепо точен в прицела с цевта, раздвижва грозната си паст в нещо, което Валерий разбира, че трябва да е усмивка. Казва:

— Каква… загуба, уви. Такава кожа. Трябва ли… скъпа сестро? Добре, така да бъде.

И императорът разбира, че все пак ще го направи, вижда алчната жажда в тлъстото лице на калисиеца до сакатия Далейн и с внезапно, яростно движение — непохватно, все пак не е човек на действието — сграбчва кесията на кръста й и я блъска силно, тъй че тя залита и рухва върху слепия си брат и двамата падат. Няма огън. Все още.

Отстъпва, чува как двамата стражи се отдръпват зад него и разбира, че ги е обърнал на своя страна, че вече са с него. Би искал да се помоли, но няма време. Никакво.

— Бързо! — извиква им рязко. — Вземете тръбата!

Двамата стражи хукват напред. Лизип, който изобщо не е страхливец и е хвърлил зара си с Далейните, вади меча си. Императорът, без да откъсва очи от него, отстъпва бързо, пръстите му шарят в кесията, намират тежкия ключ, познава го. Моли се безмълвно, от благодарност. Стилиана вече е станала, дърпа Леканус да се изправи.

Първият екскубитор насочва меча към тях. Лизип пристъпва напред, замахва, париран е. Леканус още е на колене, мълви безумни несвързани думи. Посяга към спусъка на огъня.

И тъкмо тогава, точно тогава, още докато вижда това, императорът на Сарантион Валерий Втори, възлюбленият на Джад и негов пресвят наместник на земята, трижди въздигнат пастир на своя народ, усеща как нещо бяло, разкъсващо и безмилостно се впива в него откъм гърба, докато отстъпва към вратата, към спасението и светлината. Пада и пада, отворил уста, без звук, ключът е в ръката му.

Не е записано от никого, защото никога не е записвано, нито пък е възможно да се запише, дали докато умира, чува един неумолим, могъщ, безбрежен глас да изрича единствено и само нему в онзи коридор под дворци и градини, и Града и света: „Слез от престола, Богът на императорите вече те чака“.

Нито се знае дали делфини идват за душата му, когато тя го напуска, бездомна за дългото си пътуване. Знае се, но само от едно лице на божия свят, че последната му мисъл като жив е за неговата жена, името й, и то е защо то тя го чува. И като го чува — някак все пак го чува, — разбира, че той си отива, отива си от нея, няма го вече, свършило е, край, свършил е най-сетне бляскавият танц, започнал така отдавна, когато той беше Петрус, а тя Алиана на Сините, и толкова млада, а следобедното слънце грее ярко над нея и над всички в безоблачното пролетно небе над Сарантион.

Тя отряза косата си още в малката лодка.

Ако бе сгрешила какво означава изчезването на Далейн и убитите стражи, остриганата коса можеше да се покрие, щеше да израсте отново. Не мислеше, че греши. Чернилка имаше в света, под яркото слънце, над сините вълни.

Разполагаше само с ножа на Мариск, за да я отреже; в лодката беше трудно. Режеше както й дойде, хвърляше кичурите в морето. Жертвени дарове. Очите й бяха сухи.

След като си отряза косата, се наведе през борда и със солената вода изми и крем, и боя, и уханните мазила от лицето си, и разми мириса на парфюма си. Обеците и пръстените прибра в един джоб в халата си (щяха да й трябват пари). После извади един от пръстените си и го даде на Мариск, който гребеше.

— Може би ще ти се наложи да направиш избор — каза му, — щом стигнем в залива. Простено ти е, какъвто и да е той. Това е благодарността ми към тебе за тази задача и за всичко, което стана преди.

Той едва преглътна. Ръката му трепна. Пръстенът струваше повече, отколкото можеше да спечели за цял живот в Имперската гвардия.

Каза му да махне кожената си броня, меча и връхната туника на екскубитор. Той се подчини. Хвърли ги през борда. Не проговори по целия път, гребеше здраво, потен под лъчите на Слънцето, със страх в очите. Пръстенът се озова в ботуша му. Ботушите бяха скъпи за рибар, но пък двамата нямаше да са заедно задълго. Тя се надяваше, че никой няма да забележи.

Пак с неговия нож сряза долната част на робата си, неравно, на места я разкъса. Хората щяха да виждат петна и дрипи, не качеството на плата. Свали кожените си сандали, хвърли и тях през борда. Погледна босите си крака: боядисани нокти. Реши, че ще мине. И някои уличници си боядисваха ноктите, не само дворцовите дами. Отново натопи дланите си във водата и ги разтърка, да почервенеят. Свали последния от пръстените си, онзи, който не сваляше никога, и го пусна в морето. Имаше приказки за един морски народ, чиито владетели се женели за морето така.

Тя правеше нещо друго.

През последната част от пътя до залива гризеше и чупеше ноктите си, нацапа разкъсания халат с кал и солена вода от дъното на лодката, а после и страните си. Ръцете и лицето й, ако ги оставеше така, щяха да я издадат много бързо.

Около тях вече имаше други лодки, така че трябваше да внимава. Рибари, салджии, корабчета, превозващи стоки към и от Деаполис между огромните туловища на корабите на флотата, която предстоеше да отплава на война. Обявяването й бе подготвено за днес, макар никой тук да не го знаеше. Императорът щеше да я обяви в катизмата след последната надпревара, пред всички велики особи на империята. Разчела беше сутрешната си разходка по водата тъй, че да е там навреме, разбира се.

Вече не. Това, което чувстваше пред себе си сега, беше аура на смърт, на край. Преди две години в двореца, по време на Въстанието на победата, бе заявила, че предпочита да умре в императорски одежди, вместо да живее нищожно.

Тогава беше вярно. Но сега беше вярно нещо друго. Още по-хладна, по-тежка истина. Ако убиеха Петрус днес, ако го направеха Далейните, самата тя щеше да живее достатъчно дълго, за да види и тях мъртви. След това?

След това щеше да се погрижи за себе си, както бе редно. Има смърт и смърт.

Нямаше как да разбере как изглежда в очите на войника в лодката с нея.

Приближиха се към дългия кей, маневрираха сред множеството лодки. Над водата закънтяха мръсни шеги и проклятия. Мариск едва успяваше да си пробие път. Ругаеха ги шумно, тя отвърна с ругатня — грубо, с глас, какъвто не бе използвала от петнадесет години, и направи мръснишки жест. Мариск, плувнал в пот, я изгледа за миг, после пак се наведе над греблата. Някой се изсмя високо, загреба назад и им отвори път, после я попита какво ще му направи в замяна.

Отговорът й ги накара да зацвилят от смях.

Пристанаха. Мариск скочи на кея, върза лодката. Алиана побърза да слезе сама, преди да е успял да й подаде ръка. Каза му, бързо и тихо:

— Ако всичко мине добре, ти спечели повече, отколкото си могъл да мечтаеш, и имаш благодарността ми за цял живот. Ако не, не моля за нищо повече от това, което вече направи. Джад да те пази, войнико.

Той замига. Тя с изненада разбра, че се мъчи да надвие сълзите.

— Нищо няма да научат от мен, ваше величество. Но… нищо друго?

— Нищо друго — отвърна му отривисто и тръгна.

Беше го казал искрено и беше храбър мъж, но разбира се, щяха да научат каквото знае, ако бяха достатъчно хитри да го намерят и да го разпитат. Мъжете понякога трогателно вярваха, че е по силите им да понесат професионален разпит.

Закрачи по дългия кей сама, боса, скрила всякакви накити, с дългия хитон — отрязан и раздран до къса зацапана риза (все още твърде хубава за сегашното й положение, скоро трябваше да си намери друга). Някакъв мъж спря, зяпна я и сърцето й подскочи. После гръмогласно й предложи цена и тя се отпусна.

— Много малко пари и си дребен — отвърна императрицата на Сарантион, като изгледа моряка от глава до пети. Тръсна орязаната си разрошена коса и му обърна пренебрежително гръб. — Намери си да шибаш някоя магарица за тая цена.

Гневният му протест бе удавен в смях.

Мина през гъстата пристанищна тълпа. Безмълвието в душата й бе толкова дълбоко, че отекваше. Продължи бавно по някаква уличка нагоре. Не я знаеше. Толкова много неща се бяха променили за петнадесет години. Стъпалата вече я боляха. От много време не беше ходила боса.

Видя един малък параклис и спря. Канеше се да влезе и да се помоли — и точно в този момент чу отвътре познат глас да изрича името й.

Не се огледа. Не помръдна. Беше глас отникъде и отвсякъде. На мъж, който беше само неин. Беше.

Пустотата я завладя като нашественическа армия. Замръзнала насред малката стръмна градска уличка, сред тълпи и глъч, тя каза безмълвно последното си сбогом на рожденото, не императорското име на най-обичната душа, която си отиваше, която вече си бе отишла от нея и от света.

Искала беше запретени от вярата делфини за стаята си. Тази сутрин бе завела майстора, Криспин, да ги види. Чак тази сутрин. Петрус… ги бе намерил пръв. Или те го бяха намерили, и не като мозайка на стена. А може би го отнасяха, душата му — там, където отнасят душите на път към Джад. Надяваше се да са добри, да е лек този път, да не е имало много болка.

Никой не я видя да плаче. Никакви сълзи. Беше курва в Града и имаше хора, които да убие, преди да я намерят и да я убият.

Представа нямаше накъде да тръгне.

Двамата стражи в тунела допуснаха невероятно глупавата грешка да погледнат назад, когато императорът падна. Случилото се, ужасът на случилото се, подкопа целия им воински опит, помете ги като кораби, откъснати от котвите от буря. Заради тази грешка изгоряха. Умряха с писъци, когато слепият докопа цевта и дръпна спусъка, който освободи течния огън. Леканус Далейн кълнеше, ревеше неразбрано, виеше като обезумял в собствената си смъртна агония, но прицели цевта с невероятна точност покрай сестра си и брат си право към войниците.

Бяха под земята, далече от живота и от света. Никой не чу писъците, нито кипенето и съскането на разтапящата се плът освен тримата Далейн и грамадният жадно вторачен мъж до тях, и другият, застанал зад мъртвия император, достатъчно далече, за да усети влажния напор на зноя по тунела и страх да стегне корема му, но не беше дори опърлен от древния огън.

Щом горещината намаля и писъците и стоновете секнаха, осъзна, че са се втренчили в него. Далейните и дебелият, когото помнеше много добре и за когото бе разбрал, че е в Града. Заболя го, че всичко това можеше да се случи, без той да узнае.

Но точно в момента имаше много по-сериозни поводи за страдание.

Покашля се, погледна окървавената лепкава кама в ръката си. Никога не беше имало кръв по нея. Носеше я за показност, само това. Погледна мъртвия в краката си.

И каза, покъртен:

— Ужасно е. Толкова ужасно. Всеки ще се съгласи, че е грешно един историк да се намесва в събитията, които хроникира. Толкова много авторитет губи, нали разбирате.

Гледаха го зяпнали. Никой не промълви нищо. Може би бяха стъписани от истината в думите му.

Слепецът Леканус плачеше, издаваше отвратителни звуци, все едно че го душат. Все още беше на колене. Миришеше на изгоряло месо. Войниците. Пертений от Евбулус се притесни, че ще му призлее.

— Как влезе тук? — попита Лизип.

Стилиана гледаше императора. Мъртвия император в нозете му. Беше опряла ръка на рамото на плачещия си брат, но я отдръпна, прекрачи двамата изгорени мъже, спря и изгледа секретаря на мъжа си.

Пертений изобщо не беше сигурен дали е длъжен да отговаря на такова низвергнато чудовище като калисиеца, но контекстът май не бе особено подходящ за изследване на тази мисъл. Отвърна; гледаше жената на своя началник:

— Стратегът ме изпрати да разбера какво задържа… императора. Дошли са… току-що дойдоха… новини… — Никога не се запъваше така. Пое си дъх. — Току-що дойдоха новини и той сметна, че императорът трябва да научи за тях.

Императорът беше мъртъв.

— Как влезе тук? — зададе Стилиана, същият въпрос. Странно изражение. Помътен поглед. Уж гледаше него, но не съвсем. Не го харесваше. Пертений го знаеше. Но тя не харесваше никого, тъй че това не беше важно.

Той се покашля отново, приглади предницата на туниката си.

— Ами, случайно разполагам с някои ключове. Ключовете са… отварят ключалки.

— Естествено. — Познаваше добре иронията й, злостта в нея, но този път в тона й имаше нещо безкръвно, механично. Тя отново погледна надолу, към мъртвия. Проснат на пода. Кръв по мозайката.

— Нямаше стражи — продължи Пертений, макар да не го бяха питали. — Никой нямаше в коридора отвън. А… трябваше да има. Помислих…

— Помисли, че може би нещо става, и поиска да го видиш.. — Лизип. Характерният рязък тон. Усмихна се, тлъстините на лицето му се разтресоха. — Е, видя, нали? Сега какво, историко?

Историко! По ножа му имаше кръв. В тона на калисиеца — ирония. Миризма на печено. Жената го гледаше, чакаше.

И Пертений от Евбулус я изгледа на свой ред, не Лизип, и направи най-простото нещо. Коленичи до помазания император, когото бе ненавиждал и когото беше убил, остави камата на пода и каза тихо:

— Какво да съобщя на стратега, господарке?

Тя издиша. На секретаря — гледаше я с присвити очи — му се стори, че се сви, обвивка, останала без вътрешна сила и живот. Стана му… интересно.

Тя не му отговори. Отговори брат й, вдигнал грозното си лице.

— Аз го убих — каза Леканус Далейн. — Сам. По-младият ми брат и сестра ми… дойдоха и… ме убиха затова. Колко праведно! Така го съобщи… секретарю. Запиши го. — Свистенето в гласа му бе станало пронизващо. — Запиши… при управлението… на император Леонт и неговата славна императрица… и на децата… на Далейн… след тях!

Изтече миг мълчание, още един. И тогава Пертений се усмихна. Разбра. Беше така, както трябваше да бъде. Най-сетне. Селякът тракезиец беше мъртъв. Курвата му също, или скоро щеше да е. Империята се връщаше — най-сетне — на мястото си.

— Ще го направя — отвърна той. — Вярвайте ми, ще го направя.

— Леканус? — Пак Лизип. — Ти обеща! Ти ми обеща! — В гласа му имаше страст, натежал беше от неутолимо желание.

— Първо тракезиеца, после мен — отвърна Леканус Далейн.

— Разбира се — заговори припряно Лизип. — Разбира се, Леканус.

Тресеше глава, огромното му туловище тръпнеше, обзето от жажда, като в пристъп на страстна вяра или на похот.

— О, Джад! Аз се махам — каза Терций припряно. Сестра му се отдръпна, щом най-младият Далейн тръгна забързано назад по тунела, почти тичаше. Не го последва, обърна се и погледна осакатения си брат и калисиеца, който дишаше задъхано, отворил уста. Наведе се и промълви нещо на Леканус. Пертений не го чу. Гледката го отврати. Братът не отвърна.

Секретарят се задържа още малко. Видя как слепият подаде цевта на калисиеца и как той разтреперан започна да я отвързва от сакатите му ръце. Призля му отново. Вдигна ножа и го прибра в канията, после забърза към вратата, която бе отключил. Не погледна назад.

Все едно, това нямаше да го запише. Изобщо не се беше случило, не беше част от историята, нямаше нужда да гледа. Важни бяха само записаните неща.

Мъже някъде препускаха с коне, оряха ниви, деца играеха или плачеха, или превиваха гръб в непосилен труд на света. Кораби изпъваха платна. Валеше дъжд или сняг, вятър вееше пясък в някоя пустиня, хора ядяха и пиеха, подхвърляха се шеги, клетви се изричаха благочестиво или с гняв. Пари минаваха от едни ръце в други. Жена проплакваше нечие име зад спуснати кепенци. Молитви се мълвяха в храмове и гори, и пред свещени огньове. Делфин скачаше сред синьо море. Мъж редеше тесери по стена. Делва се счупи на ръба на кладенец и слугинята знаеше, че ще я бият за това. Мъже губеха на зар, в любов или във война. Хейроманти майсторяха с магия таблични, носещи страстен копнеж, плодовитост или пък несметно богатство. Или пък смърт за някой, ненавиждан по-дълго и отчаяно, отколкото може да опише човек.

На излизане от тунела Пертений от Евбулус усети нов далечен прилив на влажен зной, но този път не чу писъци.

Излезе в долната част на Атенинския палат, подземната. Широко стълбище водеше нагоре, коридорът продължаваше в две посоки — към други коридори и етажи. Нямаше никакви стражи. Съвсем пусто. Терций Далейн вече беше изтичал нагоре. Някъде. Дребен, незначителен човек, помисли си Пертений. Едва ли щеше да я запише тази мисъл, разбира се. Нито сега, нито в който и да било… публичен документ.

Пое си дъх, приглади туниката си и се приготви да се качи горе и навън, да се върне през градините в другия палат, за да каже на Леонт какво се е случило.

Разходката се оказа ненужна.

Чу трополене отгоре и вдигна очи тъкмо когато от тунела зад гърба му долетя далечен вик и последен полъх горещина.

Не погледна назад. Погледна нагоре. Леонт слизаше по стълбите отривисто, както винаги. С войници зад него, както винаги.

— Пертений! Какво, в святото божие име, те задържа? Къде е императорът? Защо вратата е… къде са стражите?!

Пертений преглътна. Приглади туниката си.

— Ваша милост… случило се е нещо ужасно.

— Какво? Там, вътре? — Стратегът спря.

— Не влизайте, господарю. Там е… ужасно. — Което си беше чистата истина.

И предизвика предвидима реакция. Леонт се обърна към стражите и заповяда:

— Изчакайте тук.

Златокосият водач на сарантийските армии влезе в тунела.

И на Пертений, разбира се, му се наложи да се върне. Това вероятно също нямаше да се запише в хрониките, но беше невъзможно хронистът да не стане свидетел на предстоящото. Притвори грижливо вратата зад себе си.

Леонт вървеше бързо. Докато Пертений отново стигне до извивката на тунела, стратегът вече бе коленичил до овъгленото тяло на императора.

Дълго, почти безкрайно дълго всички стояха застинали. Накрая Леонт посегна към токата под гърлото си, разкопча я, смъкна тъмносиньото си наметало и нежно зави тялото на мъртвеца. Вдигна глава.

Пертений беше зад него и не можеше да види изражението му. Миризмата на изгоряла плът беше ужасна. Пред тях, неподвижни, един до друг, стояха другите двама живи. Пертений остана на място, на извивката, полускрит до стената.

Стратегът се изправи. Стилиана стоеше срещу него, вдигнала високо глава. До нея Лизип калисиецът сякаш едва сега осъзна, че държи хвърлящото огън оръжие. Пусна го. Неговото лице също изглеждаше странно. Три трупа имаше до него, овъглени и черни. Двама стражи. И Леканус Далейн, изгорял преди толкова години, с баща си.

Леонт не каза нищо. Тръгна много бавно напред. Спря пред жена си и Лизип.

— Какво правите тук? — Към Лизип.

Стилиана беше като лед, като мрамор. Калисиецът гледаше стратега, сякаш се чудеше как се е озовал тук.

— Как изглежда? — отвърна той. Паметен глас. — Подовата мозайка е чудесна, нали?

Леонт, командирът на армиите на Сарантион, беше мъж от друга мая, не като мъртвия император зад него. Извади меча си. Движение, повтаряно повече пъти, отколкото могат да се изброят. И без нито дума повече заби острието в сърцето на мъжа, който стоеше до жена му.

Лизип изобщо не помръдна, не му остана възможност да се защити. Пертений, неспособен повече да се сдържа, пристъпи напред, видя слисването в очите на калисиеца, преди Леонт рязко да издърпа острието и той да се свлече тежко на пода.

Нямаше ехо. Сред воня на изгорена плът и труповете вече на петима мъже, съпруг и съпруга стояха един срещу друг, тук, под земята, и Пертений потръпна, докато ги гледаше.

— Защо го направи? — каза Стилиана Далейна.

Той я зашлеви, войнишки удар. Главата й се завъртя.

— Бъди кратка и точна — каза съпругът й. — Не защо. Кой го направи?

Стилиана дори не вдигна ръка към бузата си. Гледаше съпруга си. Само допреди няколко мига бе готова да я изгорят жива, спомни си секретарят. Нямаше страх в нея, нито капка.

— Брат ми. Леканус. Отмъсти за баща ни. Извести ме тази сутрин, че идва тук. Явно е подкупил охраната си на острова, а чрез тях — и екскубиторите на вратите тук.

— И ти дойде?

— Естествено. Твърде късно, за да го спра. Императорът беше мъртъв, и двамата войници. А калисиецът вече беше убил Леканус.

Лъжите. Изречени без капка усилие, толкова нужни. Думите, с които всичко можеше да се получи. За всички. Тя добави:

— Брат ми е мъртъв.

— Злата му душа да изгние дано — бездушно отвърна мъжът й. — Какво правеше калисиецът тук?

— Хубав въпрос, но за него — каза Стилиана. Лявата й страна, където я беше ударил, бе зачервена. — Можехме да получим отговор, ако някой глупашки не беше извадил меч.

— Полека, жено. Мечът още е в ръката ми. Ти си Далейн и според собственото ти твърдение вашето семейство току-що е убило святия ни император.

— Да, мъжо. Убиха го. Мен ли ще убиеш сега, скъпи?

Леонт замълча. Погледна назад, за първи път. Видя Пертений. Изражението му не се промени. Обърна се отново към жена си.

— Ние сме на ръба на война. Днес. Трябваше да бъде обявена днес. А сега дойдоха вести, че басанидите са нарушили границата на север, нарушили са мира. И императорът е мъртъв. Нямаме император, Стилиана.

А Стилиана Далейна се усмихна. Пертений го видя. Жена толкова красива, че на човек може да му секне дъхът.

— Ще имаме — каза тя. — Ще имаме много скоро. Господарю.

И коленичи, възхитителна и златна сред овъглените тела на мъртвите, пред своя съпруг.

Пертений се отлепи от стената, направи няколко крачки напред и също коленичи, опря чело в пода. Тишината в тунела пак се проточи безкрайно.

— Пертений — най-сетне каза Леонт. — Много неща има да се свършат. Сенатът трябва да се събере. Иди в катизмата на Хиподрума. Веднага. Кажи на Боносус да дойде тук с теб. Не му казвай защо, но бъди изричен, че трябва да дойде.

— Да, господарю.

Стилиана го погледна. Все още беше на колене. И каза:

— Разбра ли? Не казвай на никого какво се случи тук, нито за нападението на басанидите. Ред трябва да наложим тази нощ в Града, да го удържим.

Леонт я погледна.

— Армията е тук. Няма да е същото, както… като последния път, когато нямаше наследник.

Жена му издържа погледа му, след това извърна очи към брат си на пода.

— Да. Не е същото. — И повтори: — Не е същото.

Стратегът й помогна да стане. Ръката му докосна отеклата й страна, нежно този път. Тя не помръдна, очите й бяха впити в неговите. Толкова златни бяха и двамата, помисли Пертений. Толкова високи. Сърцето му се изпълни.

Стана, обърна се и тръгна. Заповеди имаше да изпълнява.

Съвсем беше забравил за кръвта по камата си, през ум не му мина да я почисти този ден, но никой не обърна внимание на това, тъй че беше все едно.

Рядко го забелязваха: историк някакъв, записвач на събития, изгърбен и невзрачен, присъстващ навсякъде, но никога човек, играещ каквато и да било роля в събитията.

Докато се изкачваше по стълбите и след това бързаше по дворцовите коридори, през горния етаж и покрития проход към задната част на катизмата, той вече подреждаше в ума си фразите, началото на хрониката. Подходящият тон на отчуждена разсъдливост бе много важен за началото на хроника. „Дори и най-повърхностното изучаване на минали събития ни учи, че справедливото възмездие Джадово за безбожни и зли дела може да се забави дълго, но…“

Спря изведнъж и един от евнусите в коридора стреснато се отдръпна. Зачуди се къде ли е курвата. Едва ли щеше да е в катизмата, разбира се, макар че тази гледка щеше да е интересна. Дали все още не беше в банята си в другия палат, хлъзгава и гола в прегръдките на някой войник? Приглади туниката си. Стилиана щеше да се погрижи за нея, да, щеше.

„Ред трябва да наложим тази нощ в Града“, бе казала.

Знаеше какво има предвид. И как не! Последната смърт на император без назован наследник беше на Апий и в последвалото насилие — на Хиподрума, по улиците и дори в залата на имперския сенат — един невеж тракезийски селяк бе издигнат на щит, провъзгласен за владетел от жалката тълпа и облечен в пурпур. Редът сега бе нещо неизмеримо важно. И спокойствието сред осемдесетте хиляди на Хиподрума.

Ако всичко свършеше както трябва, в края на този ден той щеше да се издигне. Много. Това го наведе на мисълта за друга една жена и той отново приглади туниката си.

Беше много щастлив — рядко, почти безпрецедентно състояние за него, — докато носеше разтърсващата света вест към катизмата, а кръвта още лепнеше по острието на камата му.

Слънцето грееше над Града. Вече се спускаше, но този ден — и тази нощ — дълго още нямаше да свършат в Сарантион.

В тунела, между мъртвите, две златни фигури стояха и се гледаха в безмълвие. После бавно тръгнаха навън и нагоре по широките стъпала, без да се докоснат, но един до друг.

На камъните зад тях, на мозайката, под синьото наметало лежеше Валерий Сарантийски, вторият с това име.

Лежеше тялото му. Онова, което бе останало от него. Душата му бе заминала. При делфините, при бога, където отиват душите.

Някъде по света точно тогава се роди дълго чакано дете, а някъде издъхна ратай, оставил стопанство в скръб, без мъжка ръка, с неизорани ниви и незасято зърно. Бедствие неописуемо.

12

Имперският кораб прекоси пролива — не се виждаха делфини този път — и пристана на кея. Криспин не беше единственият, който се взираше с тревога в приближаващия се бряг.

На острова бяха убити хора. Поне двама от екскубиторите бяха предатели. Далейн беше избягал. Императрицата ги бе оставила, — бе отплувала с малка лодка само с един мъж. Опасност витаеше във въздуха в този ярък пролетен ден.

Никой не ги очакваше. Нито приятели, нито врагове — никой. Хората на кея вързаха въжетата за кнехтовете и зачакаха императрицата да слезе.

Каквито и да бяха очертанията на днешния заговор, помисли си Криспин, на острова и в Имперския прецинкт, той не беше замислен толкова прецизно, че да предвиди възможността императрицата да е предприела увеселително пътуване с гостуващ художник, за да погледат делфини… и да посетят един затворник на един остров.

Аликсана можеше все пак да остане с тях на връщане. Но после какво? Да се остави да я върнат с носилка в Атенинския или Траверситския палат, та да разбере нападнат ли е съпругът й, или вече е убит от Леканус Далейн и изменилите екскубитори, и дали евентуално имат някакви планове за нея?

Тъкмо съучастничеството на екскубиторите в заговора я бе убедило, че се разгръща голяма схема. Щом на страната на заговорниците бяха минали и мъже от Имперската гвардия, които и колкото и да бяха, значи ставаше нещо гибелно опасно. Не беше просто бягство на затворник.

Криспин разбираше защо бе оставила наметалото си на брега, за да се върне тайно. Зачуди се дали изобщо ще я види пак. Или императора. А после се замисли — беше неизбежно — какво ще сполети него, щом се разбере, че е бил на това сутрешно пътуване с императрицата. Щяха да го разпитат какво знае. Не знаеше какво да отвърне. Не знаеше все още и кой ще го разпита.

След това си помисли за Стилиана. Спомни си какво му бе казала, когато я остави в нощта — зад един прозорец и през един двор. Че нещо ще се случи скоро. Че не съжалява. Че нещо е направено и оттам следва всичко останало. „Но помни тази стая, родиецо. Каквото и да стане. Каквото и да направя“.

Не беше толкова наивен да повярва, че слепият й осакатен брат на острова, макар и с птица-душа, сам е подготвил бягството си. Зачуди се къде се е дянал гневът му: все пак предопределяше живота му вече две години. Гневът, помисли си Криспин, е един вид лукс. Опростява нещата. Ала това, което ставаше сега, съвсем не беше просто. Нещо било направено, бе казала тя. И оттам следвало всичко останало.

Всичко останало. Империя, свят, всички, които живееха на този свят. Контурите на миналото, предопределящи настоящето. И тя не съжалява.

Спомни си как се качи по тъмното стълбище, как страстта бучеше в него като придошла река. Горчивото й двусмислие. Помнеше го, както щеше винаги да помни и Аликсана. Образи, пораждащи образи. Императрицата на каменния бряг. „Курвата“, беше я нарекъл Пертений в тайните си писания. Такава злост и омраза. Гневът е нещо по-лесно, помисли си Криспин.

Хората на кея стояха в редица, все още очакваха императрицата да слезе. Екскубиторите и моряците на борда се споглеждаха нерешително, а след това — можеше да е смешно, стига да бе останало място за смях на света — се обърнаха към Криспин, за заповеди. Командирът им бе заминал с императрицата.

Той поклати глава и каза:

— Представа нямам. Вършете си работата. Ще докладвате сигурно. Нали докладвате, когато… се случи нещо такова. — „Нещо такова“. Чувстваше се като идиот. Линон щеше да му го каже.

Карулус щеше да знае какво да им каже. Но Криспин не беше войник. Нито баща му. Което не попречи на Хорий Крисп да загине в битка, нали? Бащата на Стилиана пък бе изгорял. Онова изчадие на острова… сигурно красив мъж преди, и горд. Криспин си помисли за божия лик на купола в Саврадия, за сивото лице, за разранените в борбата със злото пръсти.

Ликът падаше. Парче по парче.

Спуснаха дървеното мостче. Не разстлаха пътеката. Императрицата не беше тук. Криспин слезе и ги остави сред шумотевицата на готвещото се за война пристанище. Никой не го спря, дори не забелязаха, че си отива.

Докато се отдалечаваше, чу някъде в далечината многогласен рев. Хиподрумът. Мъже и жени гледаха надбягвания с колесници, за забавление. Призля му. Черно знамение сред белия ден. Нещо щеше да се случи. Скоро.

Представа нямаше накъде да тръгне, какво да прави. Кръчмите щяха да са тихи и безлюдни при толкова хора на Хиподрума, но не му се искаше да седне някъде и да се напие. Все още. Карулус нямаше да си е у дома, щеше да е на надбягванията. Шайрин също. Артибасос почти със сигурност беше в Храма, както и Пардос и Варгос. Можеше да отиде да поработи. Това винаги можеше да го направи. Та нали все пак работеше тази сутрин, когато тя дойде да го вземе. Беше се опитвал да постигне отчуждеността, яснотата на ума, за да изобрази дъщерите си на купола, та да останат там поне толкова вечно, колкото един майстор може да мечтае, че е достижимо.

Всички тези неща сега ги нямаше. Нито момичетата, нито отчуждеността или яснотата. Простотата на гнева дори я нямаше. За първи път, откакто се помнеше, мисълта да се потопи в занаята си го отблъскваше. Беше видял да умират хора тази сутрин, сам беше нанесъл удар. Качването по стълбата щеше да е… бягство на страхливец. И щеше да опетни всичко, което се опиташе да направи.

Нов гръмовен рев от Хиподрума. Беше вървял право натам. Излезе на форума, видя огромната стена. И храма от другата страна, статуята на Валерий Първи и Бронзовите порти зад нея, портите на Имперския прецинкт.

Там сега се разиграваха събития. Или вече се бяха разиграли. Погледна към портите, сам насред огромното пространство. Представи си как отива и иска да го пуснат. Спешна необходимост да говори с императора. За някои аспекти на купола, избор на цветове, ъгъл на тесерите. Щяха ли да съобщят за него и да го представят?

Устата му беше пресъхнала, сърцето му туптеше болезнено силно. Беше родиец, от паднала, завладяна страна, в която Валерий се канеше да нахлуе. Беше пратил писмо до майка си, до приятели, макар да съзнаваше, че не могат да направят нищо.

Би трябвало да мрази мъжа, който подготвяше тази флота, тези войници. Вместо това си спомни Валерий: как една нощ прокара ръка през косата на един дребен пълничък архитект като майка и му каза — заповяда му — да се прибере да се наспи.

Нима антите бяха по-добри от онова, което можеше да донесе на полуострова Сарантион? Особено антите, каквито бяха сега, на ръба на жестока гражданска война? Още много смърт предстоеше, все едно дали Валерий щеше да отплава, или не.

Опитите за убийство не бяха патент единствено на антите, помисли си Криспин, загледан в бронзовите порти. Зачуди се жив ли е все още Валерий. В ума му отново изплува Аликсана. На брега, точно в този миг, при митите от прибоя скали. „Когато жена ти умря… как продължи да живееш?“

Как го беше узнала, че да попита точно това?

Не трябваше да го интересува чак толкова. Все пак беше чужденец тук, чужд на тези бляскави, гибелно опасни особи и на всичко, което се случваше днес. Тези хора — и мъжете, и жените — бяха толкова извън него, че се движеха в съвсем друго пространство в творението на Джад. Той беше художник. Подреждаше стъкло и камък. Който и да властва, казал бе веднъж на Марциниан в гнева си, работа за майстори на мозайка ще има, защо ще ги интересуват интригите, заплитани в разни дворци?

Беше чужд тук, случаен… и обременен с образи. Погледна колебливо към Бронзовите порти, представи си пак как влиза през тях, а после им обърна гръб.

Влезе в един параклис. Избра го напосоки, първия, на който се натъкна по широката улица на изток. Непозната улица. Беше малък, тих, почти пуст, шепа жени само, повечето стари, тихо мърморещи фигури в полуздрача, без никакъв духовник в този час. Колесниците отвличаха хората. Прастарата битка. Тук слънчевата светлина почти се губеше в смътен зрак, процедил се през малките прозорчета под купола. Никаква украса. Мозайките бяха скъпи, стенописите — също. Но си личеше, че тук не идват богати хора, за да спасят грешните си души с дарове на клириците. От тавана се спускаха светилници, една редица от олтара до вратите, други няколко при страничните олтари, но бяха запалени само няколко: маслото трябваше да се пести.

Криспин постоя малко срещу олтара и диска, а после коленичи — възглавнички нямаше — на коравия под и затвори очи. И тук, между унесените в молитва жени, си помисли за майка си: дребничка, смела и прелестна, с вечното ухание на лавандула, сама вече толкова дълго, откакто загина баща му. И толкова далече.

Някой стана, мълчаливо направи знака на диска и излезе. Старица, прегърбена от годините. Криспин чу как се открехна вратата и как после се хлопна. Беше много тихо. А после чу как някой запя в тази тишина.

Вдигна глава. Всички бяха съвсем неподвижни. Гласът, нежен и жаловит, идваше някъде отляво. Видя сякаш някаква смътна фигура там, пред един от страничните олтари, където не горяха светилници. До олтара имаше запалени няколко свещи, но той не можеше да види дори дали пеещата е момиче, или стара жена, толкова слаба бе светлината.

Ала след миг, щом събра разсеяните си мисли, разбра, че гласът пее на тракезийски, което вече беше съвсем странно. Литургиите тук винаги се отслужваха на сарантийски.

Тракезийски, древният език на онези, които бяха властвали над по-голямата част от света преди Родиас. Владееше го слабо, но когато се вслуша, се сети, че това е траурна песен.

Всички бяха застинали. Не влизаше никой. Коленичил сред молещите се жени в потъналото в сумрак свято място, Криспин слушаше глас, пеещ за скръб на древен език, и си помисли, че музиката е едно от нещата, които липсваха в живота му, откакто Иландра умря. Приспивните й песни за момичетата всъщност бяха и за него.

Кой ще каже какво е любов?

Кой може любовта да разбере?

Фигурата, само смътна сянка, глас без тяло, не пееше киндатска люлчина песен. Възпяваше, най-сетне осъзна Криспин, съвсем езическа скръб: житната дева и рогатия бог, Приношението и Убития. В храм на Джад. Образи, древни още когато Тракезия е била велика.

Криспин потръпна. Коленете му бяха изтръпнали от студенината на камъка. Отново погледна наляво, напрегна взор, за да прониже сумрака. Само сянка. Свещи. Само глас. Всички неподвижни.

И усети невидими духове да кръжат в сумрака, и си помисли, че Валерий, императорът, е бил Петрус от Тракезия, преди да дойде на юг при чичо си от северните поля, и че сигурно е знаел тази песен.

А с това го споходи и друга мисъл. Криспин отново затвори очи и се нарече трижди глупак. Защото ако това беше вярно — а беше вярно, — Валерий също така бе знаел точно какво всъщност представлява бикът в рисунките му за Храма. Беше от Северна Тракезия, с лесовете и житните поля, от местата, където езическите корени пронизваха земята от векове.

Валерий бе познал зубира още щом го бе видял в рисунките му.

И нищо не беше казал. Беше дал скиците на Източния патриарх, беше ги одобрил за купола на своето завещание, за своя Храм на Святата Мъдрост на Джад. Осъзнаването на всичко това нахлу в душата на Криспин като вятър. Изумен, той прокара ръце през косата си.

Кой на този свят можеше да дръзне да се опита да примири толкова много неща? Изток и Запад, обединени отново, Северът идва на юг, танцьорка става императрица. Дъщерята на нечий враг и… жертва, омъжена за собствения му приятел и стратег. Зубирът в Елшовия лес, огромен и див — същината на дивото — на купол, посветен на Джад, в лоното на трижди укрепения Град.

Валерий. Валерий се беше опитал. Тук имаше… шаблон. Криспин чувстваше, че почти може да го види, да го разбере. Самият той работеше с шаблони, боравеше с тесери и светлина. Императорът беше боравил с човешки души и със света.

Имаше и скръбен глас.

Нима не ще се върне девата в полята светли

с косата, жълта като жито?

Ще задържат рогата божии луната синя,

Ловкинята когато го простреля и умре.

Как можем ние да живеем, смъртните,

щом тези двамата умрат?

Как можем ние да узнаем, тленните,

какво по дирята си ще оставим?

Когато чуе се в леса ревът гръмовен,

ще заридаят земните чада.

Когато звярът с рев излезе сред полята,

деца от плът и кръв ще трябва да умрат.

Трудно разбираше тракезийските думи. И все пак ги разбираше — с душата си, не с ума: също както бе вдигнал очи в онзи храм в Саврадия, в Деня на мъртвите, и бе доловил една истина за Джад и за света, горе на купола. Сърцето му преливаше от болка. Пронизваха го загадки. Беше ненужен, смъртен и сам, пронизан от тази песен като от меч.

След малко усети, че самотният глас е секнал. Погледна отново натам. От пеещата нямаше и помен. Никого нямаше там. Никого. Бързо се обърна към вратите. Никой не излизаше. Никакво движение в параклиса, никакви стъпки. Никой от другите в сумрака не бе помръднал дори, нито по време на песента, нито сега. Все едно изобщо не я бяха чули.

Криспин отново потръпна, усещаше, че го е докоснало нещо невидимо, докоснало е живота му. Ръцете му трепереха. Погледна ги, все едно че не бяха негови. Кой бе изпял тази траурна песен? Кой беше оплаквал с езически слова в храм, посветен на Джад? Помисли си за Линон, сред сивата мъгла, на студената трева. „Помни ме“. Нима се задържаше вечно полусветът, щом пристъпиш в него? Не знаеше.

Не знаеше.

Стисна юмруци и се втренчи в тях — драскотини, резки, стари белези. Спряха да треперят. Отправи зов към Джад, обгърнат от сянка и безмълвие, и направи знака на слънчевия диск и помоли бога за милост и светлина, за мъртвите и за живите, които познаваше, тук и там, далече. А после стана и отново излезе на светло, и тръгна по улици и улички, през площади и портици. Чуваше зад себе си шума от Хиподрума — вече много силен, ставаше нещо. Видя тичащи мъже, изникваха от всички посоки, с тояги и ножове в ръце. И меч видя. Сърцето му още тътнеше като барабан.

Започваше се. Или, погледнато другояче — свършваше се. Не трябваше да го е грижа толкова. Но не можеше да е безразличен. Истина, не можеше да я отрече. Само че никаква роля не му беше останала да играе.

Оказа се, че греши.

Защото когато се прибра, видя, че Шайрин го чака. С Данис на шията.

Бунтът кипна с невъобразима бързина. В един миг Сините правеха победната си обиколка, в следващия крясъците се промениха, станаха ужасни и се развихри дивашко насилие.

Клеандър, от тунела, където бяха отнесли Скорций, погледна навън и видя биещи се мъже, с юмруци, а после и с ножове, фракциите си пробиваха път през неутралните трибуни, за да се счепкат. Падаха хора и други хора ги тъпчеха в усилието си да се отдръпнат. Видя как вдигнаха някого, запокитиха го във въздуха и той падна върху главите на хората по-надолу. Пред очите му някаква жена — мъчеше се да се провре между двете групи противници — падна на колене и Клеандър си представи — макар и от това разстояние и въпреки оглушителния рев, — че чува писъците й, докато я стъпкват. Всички напираха отчаяно към изходите. Гмеж от тела.

Погледна мащехата си, след това — катизмата в другия край на дългата права. Баща му беше там горе, прекалено далече, за да може да им помогне. Клеандър си пое дъх. Хвърли последен, бърз поглед към лекарите, които се бяха навели над Скорций, и взе решение. Хвана мащехата си за лакътя и я поведе навътре в тунела. Тя тръгна покорно, без нищо да каже.

Клеандър знаеше накъде я води — стотици пъти бе идвал тук. Стигнаха до залостена врата. Младежът издърпа резето и излязоха в най-източния край на Хиподрума.

Тенаида изглеждаше някак зловещо безразлична, все едно не забелязваше паниката около тях. Клеандър погледна натам, където трябваше да е носилката й, близо до главната порта, през която бяха влезли, но веднага разбра, че няма смисъл да се опитва да се доберат до нея: боят вече се беше разпрострял извън Хиподрума, фракциите се биеха на форума. Прииждаха още хора. Ревът отвътре беше ужасен. Той пак хвана мащехата си за лакътя и я поведе в обратна посока толкова бързо, колкото можеше да я дърпа.

В ума му се бе задържал един образ и не можеше да се отърси от него: изражението на Асторгус, когато пазачът при портата пристъпи напред и съобщи онова, което самият Клеандър беше видял, но бе решил да не казва. Асторгус се вцепени, лицето му замръзна като маска. Миг след това фракционарият на Сините се обърна, без и дума да каже, и излезе на пистата.

А на пистата и на трибуните Сините още празнуваха, младият колесничар, който бе спечелил надбягването, правеше победния кръг с двамата Бели.

Скорций лежеше в безсъзнание в тунела. Басанидският лекар и лекарят на Сините отчаяно се опитваха да спрат кръвотечението, да го задържат сред живите. Те също бяха целите в кръв.

А после хората в тунела чуха как възгласите по трибуните изведнъж преляха в нещо съвсем друго — дълбок, ужасяващ звук, а след това започна боят. Още не знаеха какво е направил Асторгус, нито защо.

Клеандър забързано поведе майка си нагоре през колонадата, изчака група младежи да се изсипят на улицата: викаха и размахваха тояги и ножове. Някой извади и меч. Само преди две седмици той можеше да е този младеж, впуснал се да лее кръв. Сега гледаше на всички тях като на заплаха, бясна и неудържима. Нещо беше станало с него. Не пусна ръката на мащехата си.

Някой го извика. Обърна се рязко и въздъхна облекчено. Беше Карулус, с когото се бе запознал в Спината предната есен, онзи, чието сватбено празненство бе уредила Шайрин. Беше прегърнал младата си съпруга с лявата си ръка, а в дясната държеше нож.

— Ходом марш след мене, младеж — каза Карулус отривисто, но съвсем спокойно. — Ще отведем жените у дома, за да можем спокойно да пийнем нещо топло в този приятен пролетен ден. Чудесен ден, нали? Обичам пролетта.

Клеандър беше неописуемо благодарен. Карулус беше застрашително едър и очевидно опитен. Никой не им се изпречи, макар да видяха как един удари с тоягата си друг по главата. Стана точно пред тях. Тоягата се счупи; удареният се свлече на земята.

— Счупи му врата — подхвърли Карулус почти небрежно и им махна да продължат. — Утрепа го.

Излязоха на широката улица. Някой хвърли котле от един прозорец над главите им, за малко да ги улучи. Карулус се наведе и го вдигна.

— Сватбен дар! Чудесно! Не е ли по-хубаво от нашето вкъщи, мила? — И се ухили на жена си.

Жена му само поклати глава, усмихна се насила. Очите й бяха пълни със страх. Карулус наниза котлето на ръката си. Клеандър погледна мащехата си. У нея нямаше страх. Нямаше нищо. Все едно нито виждаше, нито чуваше. Все едно беше в някакъв съвсем друг свят.

Продължиха без повече премеждия по улиците, които бяха пълни с бягащи и викащи хора. Дюкянджиите припряно спускаха кепенците и заключваха и залостваха вратите.

Слугите, добре обучени, бяха барикадирали портата, а чакащите ги отвън държаха дебели тояги. Все пак напоследък често имаше безредици.

Майката на Клеандър влезе в къщата мълчаливо. Не беше проговорила, откакто излязоха от Хиподрума. Откакто бе започнала надпреварата всъщност, осъзна изведнъж той. Благодари на Карулус и ги покани да влязат. Карулус отклони поканата с усмивка.

— Трябва да се явя при стратега, щом прибера жена си. Един съвет от мен: тази нощ си стой вътре, момче. Екскубиторите ще излязат по улиците и няма да подбират много чия глава да резнат.

— Знам — отвърна Клеандър.

Помисли за баща си, но реши, че той ще се оправи: от катизмата имаше проход до Имперския прецинкт. Баща му можеше да изчака там или щяха да го придружат войници до дома. Задълженията му бяха към мащехата му и сестрите му. Да ги опази.

След четиридесет години, докато диктуваше на писаря прочутите си „Възпоминания“, Клеандър Боносус щеше да опише деня, в който Валерий Втори бе убит от Далейните, деня, в който мащехата му се самоуби в банята, като деня, в който е станал мъж. Безброй ученици щяха да преписват добре познатите фрази и да ги наизустяват: „Както едно бедствие втвърдява народния дух, така една злочестина може да укрепи душата човешка. Което владеем, става наше оръжие“.

Разборът на сложни и далечни понякога събития, за да се определят причините за един бунт, не е лека задача, но влизаше неизбежно в отговорностите на градския префект, под наставленията на главния официарий, и той добре познаваше процеса.

Освен това разполагаше, разбира се, с някои изявени професионалисти — и техните инструменти, — дойдеше ли моментът да се задават съществени въпроси.

Впрочем, в случая с бунта, избухнал в деня на убийството на император Валерий Втори, по-суровите методи се оказаха ненужни (за разочарование на някои хора).

Безредиците на Хиподрума бяха започнали преди някой да е разбрал за убийството. Това поне беше сигурно. Предизвикало ги беше нападение срещу един колесничар, а този път Сините и Зелените не бяха обединени, както преди две години при Въстанието на победата. По-скоро беше обратното.

Разследването установи, че един от персонала на Хиподрума е видял как шампионът на Сините, Скорций, е бил ударен злобно от Кресценс от Зелените точно преди първата надпревара следобеда. Кресценс явно пръв беше забелязал появата на съперника си.

Работникът, дежурен в този момент при Парадната порта, потвърди видяното под клетва. Младият син на сенатор Плавт Боносус оказа съдействие, макар и с неохота. Младежът, за негова чест, беше запазил мълчание, въпреки че след това потвърди, че е видял Кресценс да удря с лакът другия колесничар там, където е знаел, че има счупени ребра. Първоначалното си мълчание обясни с твърдението, че е предполагал какви може да са последствията, ако спомене за инцидента.

В официалния доклад на младежа се изказваше похвала. За жалост служителят на Хиподрума не беше проявил подобно благоразумие, но пък не можеше да бъде наказан за стореното. От поддържащия трасето персонал се очакваше да е строго неутрален, но това беше фикция, не и реалност. Неутралността не беше сарантийска черта, особено на Хиподрума.

Установи се съответно, за голямо задоволство на градския префект — и така бе записано в доклада му до главния официарий, — че Кресценс от Зелените е нанесъл удар на ранен човек с намерението това да не се разбере. Явно се бе опитал да попречи на завръщането на Скорций.

Това предлагаше известно обяснение, макар и едва ли пълно оправдание, за случилото се впоследствие. Асторгус, фракционарият на Сините, опитен и честен мъж, човек, който би трябвало да е по-благоразумен, беше излязъл на пистата, беше отишъл при Кресценс, който тъкмо се съвземал след тежко падане, и го беше ударил в лицето и тялото, като му беше счупил носа и му бе навехнал рамото пред очите на осемдесет хиляди силно възбудени хора.

Провокиран, безспорно — по-късно щеше да заяви, че е мислел, че Скорций ще умре — но постъпката му все пак си беше безотговорен акт. Ако искаш да набиеш някого, правиш го нощем — стига да имаш ум в главата.

Кресценс нямаше да се състезава почти два месеца, но не умря. Скорций също.

Близо три хиляди души обаче отидоха при бога, в Хиподрума и по улиците него ден и нея нощ. Главният официарий винаги настояваше за точните бройки — и винаги беше трудно да му ги дадат. Жертвите бяха сериозни, но броят все пак не беше ужасен за бунт, продължил с пожари и плячкосвания вечерта. В сравнение с последните големи размирици, при които бяха избити тридесет хиляди, това общо взето можеше да мине за много по-дребно събитие. Както обикновено бяха подпалени няколко киндатски дома, както обикновено и няколко чужденци — басанидски търговци предимно — бяха убити, но второто можеше да се очаква предвид вероломното нарушаване на Вечния мир, за което по здрач бе разгласено в града заедно с новината за кончината на императора. Разгневените хора често са неудържими.

Повечето убийства станаха след стъмване, когато екскубиторите, със запалени факли и мечове в ръце, излязоха от Имперския прецинкт, за да усмирят улиците. Междувременно всички войници вече бяха в течение, че имат нов император и че сарантийската територия е нападната от североизток. Тези факти несъмнено разбуниха прекомерно духовете и това доведе до няколко фатални изхода за обикновени граждани и до убийството на неколцина басаниди.

Не си струваше да се обсъжда, наистина. Човек не може да очаква армията да е търпелива с разбеснели се граждани. Никой не беше подведен под отговорност. Всъщност архонтът на екскубиторите беше похвален за бързото потушаване на нощните размирици.

Много по-късно Асторгус и Кресценс щяха да бъдат съдени: първите важни съдебни дела, проведени при новия имперски режим. Двамата се държаха с достойнство, заявиха, че искрено се разкайват за действията си. Двамата щяха да получат присъди и глоби: еднакви естествено. С това въпросът беше приключен. Бяха важни фигури в схемата на нещата. Сарантион се нуждаеше двамата да са живи и здрави на Хиподрума, за да носят радост на народа.

Последния път, когато умря император без наследник, мислеше си Плавт Боносус, разярената тълпа беше разбила вратите на сената и беше нахлула вътре. Този път отвън бушуваше истински метеж, а народът по улиците дори не знаеше, че императорът е умрял. Афоризъм някакъв се криеше в това, помисли с ирония Боносус, парадокс, достоен да се запомни.

Парадоксите имат пластове, иронията може да е двуостра. Той все още не знаеше за смъртта на жена си.

Чакаха в стаите на сената да се съберат, да пристигнат още хора по неспокойните улици. Екскубиторите бяха навън и действаха, събираха сенатори и ги довеждаха колкото се може по-бързо. Бързината не беше изненадваща. Повечето хора в града още не знаеха за смъртта на императора. Това нямаше да се задържи задълго. Не и в Сарантион, макар и потънал в размирици. А може би особено в разгара на бунт, мислеше си Боносус, отпуснат в стола си.

Много пластове спомени се бореха в ума му. Той се опитваше — неуспешно — да се примири с факта, че Валерий е мъртъв. Един император — мъртъв. Не се беше случвало от доста време. Боносус беше достатъчно благоразумен, за да не задава въпроси.

Войниците си имаха причина да искат сенатът да се събере експедитивно. Каквато и да се окажеше историята около смъртта на Валерий — разбра се, че Лизип се бил върнал в Града и бил замесен, както и затворникът Леканус Далейн — нямаше спор кой трябва да наследи убития император.

Или казано другояче, мислеше си Боносус, имаше причини Леонт да действа бързо, преди да възникнат подобни спорове.

Върховният стратег в края на краищата беше зет на рода Далейн и някои можеха да се позамислят над убийството на нечий предшественик на Златния трон. Особено ако убитият е бил негов наставник и приятел. А когато деянието бе извършено в навечерие на война, можеше да се нарече — от някой много по-безразсъден от Плавт Боносус — зъл и позорен акт на измяна.

Мислите на Боносус продължаваха да кръжат. Твърде много стъписващи изненади за един ден. Завръщането на Скорций, смайващата надпревара, превърнала се от славен триумф в метеж само за един миг. А после, точно когато боят започна, гласът на секретаря на Леонт прошепна в ухото му:

— Молят ви настоятелно да се явите веднага в двореца!

Не му казаха кой. Беше все едно. Сенаторът изпълни „молбата“, разбира се. Стана да тръгне точно когато разбра, че нещо се е случило в Спината — подробностите щеше да научи по-късно — и чу дълбокия гърлен рев, когато Хиподрумът изригна.

Сега подозираше, че Леонт (или жена му?) са поискали да отиде при тях, като презид на сената, за да научи вестта преди всички останали. Това щеше да им осигури време спокойно да съберат сената, да контролират известяването на ужасната новина.

Но не се получи така.

Когато трибуните избухнаха в дива ярост и публиката панически се устреми към изходите, седящите в императорската ложа вкупом се втурнаха към вратите, водещи към Атенинския палат. Боносус помнеше изражението на бледото лице на секретаря: стъписване, разочарование и страх.

Когато Боносус и Пертений все пак се добраха през дългия проход до дворцовата зала за аудиенции, вътре гъмжеше от шумни и уплашени придворни, избягали от катизмата. Идваха още. В центъра на залата — близо до троновете и сребърното дръвче — стояха Леонт и Стилиана.

Стратегът вдигна ръка за тишина. Не главният официарий, нито канцеларът. Гесий току-що беше влязъл всъщност, през малката врата зад двата трона. Спря там, навъсен и объркан. В безмълвието, последвало жеста му, Леонт прямо и с много скръб в гласа изрече:

— Съжалявам, но това трябва да се извести. Днес изгубихме своя баща. Пресвятият император на Джад е мъртъв.

Всички замърмориха невярващо. Жена проплака. Някой до Боносус направи знака на слънчевия диск, след него — други. Някой коленичи, всички го последваха с тихо шумолене като на морски вълни по пясък. Всички освен Стилиана и Леонт. И Гесий, забеляза Боносус. Канцеларът вече не изглеждаше объркан. Друго беше изражението му. Подпря се с ръка на масата и заговори точно зад високите златни фигури на мъжа и жената до троновете:

— Как? Как се случи това? И вие как го разбрахте?

Тънкият му отмерен глас се вряза в залата. Това беше Сарантион. Имперският прецинкт. Някои неща тук не можеше лесно да се задържат под контрол. Не и при толкова много противоборстващи си интереси и умни мъже.

И жени. Стилиана бе тази, която се извърна към канцелара, Стилиана с непривичен, останал без сила глас — все едно лекар й е пуснал кръв, помисли си Боносус.

— Убит е в тунела между дворците. Изгорен, със сарантийски огън.

Боносус затвори очи при тези думи. Минало и настояще, слели се толкова силно, че се почувства замаян. Отвори ги. Видя, че коленичилият до него Пертений е пребледнял.

— Кой? — Гесий пусна масата и направи крачка напред. Стоеше сам, леко отдръпнат от всички други. Мъж, служил на трима императори, преживял две наследявания на короната.

Едва ли щеше да преживее трето, ако задаваше подобни въпроси. Боносус си помисли, че на престарелия канцелар може би му е все едно.

Леонт погледна жена си и отново Стилиана бе тази, която отвърна:

— Моят брат Леканус. И пратеният в изгнание калисиец, Лизип. Изглежда, са подкупили стражите при вратата на тунела. И явно охраната на брат ми на острова.

Нов глух ропот. Леканус Далейн и огън. Миналото и настоящето тук, в тази зала.

— Разбирам. — Тънкият като папирус глас на Гесий бе толкова лишен от чувства, че беше чувство сам по себе си.

— И само те двамата?

— Така изглежда — каза спокойно Леонт. — Ще трябва да разследваме, разбира се.

— Разбира се — съгласи се Гесий отново без никакво чувство в тона. — Колко хубаво, че го изтъкнахте, стратег. Можехме да не се сетим. Допускам, че госпожа Стилиана е била предупредена от брат си за злото му намерение, но е пристигнала трагично късно, за да ги спре?

Последва кратко мълчание. Твърде много хора слушаха това, помисли Боносус. До залез-слънце щеше да се разнесе из целия град. А в Сарантион вече се вихреше насилие. Изпита страх.

„Императорът е мъртъв“.

— Канцеларът както винаги е най-мъдрият от нас — каза кротко Стилиана. — Точно така е. Моля да си представите каква скръб и срам изпитвам. Моят брат също беше мъртъв, когато пристигнахме. А стратегът уби Лизип щом го видяхме там, застанал над труповете.

— Убил го е — промърмори Гесий. И се усмихна тънко — човек безкрайно опитен в порядките на двора. — Несъмнено. А споменатите войници?

— Вече бяха изгорени — заяви Леонт.

Този път Гесий не каза нищо. Само отново се усмихна, оставяше тишината да говори вместо него. Някой в препълнената зала плачеше.

— Трябва да предприемем действия. На Хиподрума има размирици — каза протоофициарият Фаустин, най-сетне възвърнал самообладанието си. Лицето му беше сковано от напрежение. — А с обявяването на войната какво става?

— Обявяването се отменя — заяви строго Леонт. Спокоен, уверен. Водач на мъже. — А размириците не са повод за безпокойство.

— Не са? Защо? — Фаустин го изгледа.

— Армията е тук — отвърна Леонт и бавно огледа залата.

Точно в този момент, реши Боносус по-късно, самият той започна да гледа на ставащото от друг ъгъл. Далейните можеше да са замисляли убийството по свои съображения. Не вярваше нито за миг, че Стилиана е пристигнала твърде късно в тунела, че слепият й осакатен брат е могъл сам да планира и да изпълни това от острова. Сарантийският огън говореше за отмъщение повече от всичко друго. Но ако децата на Далейн бяха допуснали, че съпругът на Стилиана ще е полезна за тях фигура на трона, врата за тяхната амбиция… Боносус реши, че може да са сгрешили.

Видя как Стилиана се обърна към високия мъж, за когото бе омъжена по заповед на Валерий. Наблюдателен беше Плавт Боносус, години беше преживял в разгадаване на най-дребни сигнали, особено в двора. Реши, че тя стига до същото заключение.

„Армията е тук“. Три думи с цял свят значение. Една армия можеше да потуши гражданско вълнение. Очевидно. Но имаше и нещо повече. Когато Апий умря без наследник, армиите бяха на две седмици поход оттук и разделени между водачите си. Сега всички бяха тук, струпани из целия град, готови да отплават на запад.

А мъжът, който говореше от тяхно име, мъжът, който стоеше златен пред Златния трон, беше техният любимец. Стратегът. Армията беше тук и негова, и армията щеше да реши.

— Ще се погрижа за тялото на императора — каза много тихо Гесий. Главите отново се извърнаха към него. — Все някой трябва да го направи — добави той и излезе.

Същия ден, преди да падне нощта, сенатът на Сарантион бе призован на спешна сесия в богато украсената зала. Приеха официалния доклад на градския префект: беше облечен в черно и много изнервено съобщи за ненавременната кончина на превъзлюбления от Джад Валерий Втори. С явно гласуване се прие решение, щото градският префект, съвместно с протоофициария, да проведе пълно разследване досежно обстоятелствата, съпътстващи това, което вероятно щеше да се окаже мръсно заговорническо убийство.

Градският префект се поклони покорно и напусна.

Сред шума на дрънчащи оръжия и викове откъм улицата, Плавт Боносус произнесе официалните слова, приканващи сената да приложи своята мъдрост в избирането на наследник за Златния трон.

Направени бяха три представяния, от мозаичната звезда на пода, в центъра на кръга столове. Говори квесторът на Свещения палат, след него първият съветник на Източния патриарх, а накрая Ауксилий, архонтът на екскубиторите, дребен мургав и стегнат мъж: той беше съкрушил Въстанието на победата преди две години заедно с Леонт. И тримата говорители призоваха сената с различна степен на красноречие да изберат един и същи мъж.

След като те приключиха, Боносус подкани гостите за други предложения. Такива нямаше. След това призова колегите си сенатори да направят своите изказвания и бележки. Никой не взе думата. Един сенатор предложи гласуването да се извърши незабавно. Чуваха, че шумотевицата от битките навън се е подновила.

След като никой не възрази на това предложение, Боносус съответно обяви процедура на гласуване. Камъчетата бяха разпределени по две за всички присъстващи: бяло, означаващо одобрение на единственото предложено име, черно — показващо желание за допълнително обсъждане и преценка на други кандидати.

Вотът приключи с четиридесет и девет гласа „за“ и един „против“. Ауксилий, който се бе задържал в галерията за гости, напусна припряно залата.

Вследствие на това официално гласуване Плавт Боносус даде указания на сенатските писари да съставят и подпечатат документ, изтъкващ щото августейшото тяло на Сарантийския сенат изразява мнение, че наследникът на непрежалимия Валерий Втори, Святия на Джад император и негов наместник на земята, следва да бъде Леонт, понастоящем доблестно служещ като Върховен стратег на Сарантийската армия. На чиновниците бе наредено да изразят всеобщата и гореща надежда на сената, че неговото управление ще бъде благословено от Бога със слава и благоденствие.

Сенатът бе разпуснат.

Същата тази нощ в Имперския параклис между стените на Прецинкта Леонт, наричан Златния, бе помазан за император от Източния патриарх. Сараний бе построил този параклис. Тук лежаха костите му.

Взето бе решение, че ако Градът се усмири до съмване, на следващия ден ще има публична церемония на Хиподрума с коронясване на императора и императрицата. Това го имаше винаги. Народът се нуждаеше от зрелища.

Улиците вече бяха станали много по-спокойни. Пожарите бяха потушени. Армейски части бяха разпратени от пристанището и от временните казарми извън градските стени. Присъствието на тежковъоръжени войници, маршируващи в строй, сложи край на насилията съвсем гладко. Всичко беше минало съвсем гладко днес, мислеше Боносус. Не като последния път, когато нямаше наследник. Мъчеше се да проумее защо все пак изпитва такава горчивина. Не че някой друг бе по-подходящ да облече пурпура от Леонт. Не в това беше проблемът обаче. Или беше?

Войниците продължаваха да се движат по улиците на малки плътни групи. Не можеше да си спомни да е виждал някога армията да се показва толкова явно в Града. Докато вървеше с ескорта си (отказал беше носилка), забеляза, че патрулите тропат по вратите, влизат в къщите.

Разбираше защо. Стомахът му бе натежал от предчувствие. Беше се опитал да потисне някои мисли, но не особено успешно. Това се случваше, беше се случвало при подобна насилствена промяна. Валерий, за разлика от Апий преди него или от чичо си, не беше отишъл при бога в мир, в старческа възраст, легнал тържествено на смъртното ложе в Порфирната стая, облечен подобаващо за кончината си. Беше убит. Определени неща — и най-вече смъртта на други лица, ако трябваше да е откровен към себе си — щяха да последват това.

Една особено.

Точно затова войниците, пръснати из целия град, с факли, претърсваха улици и улички край залива, тропаха по портиците на богатите и по вретите на бедняшките бордеи около Хиподрума, влизаха в параклиси, таверни и каупони (макар че те бяха затворени за нощта), в странноприемници, палати на гилдии и работилници, хлебарници и бордеи, търсеха сигурно и в градските водоеми… и нахлуваха през нощта в домовете на гражданите. Тежко тропане по врати в тъмното.

Когато приближи портата на своя дом, Боносус видя, че къщата е добре барикадирана срещу размириците. Водачът на ескорта му почука, учтиво този път, и каза високо, че се прибира стопанинът.

Резетата се дръпнаха. Вратата се отвори. Боносус видя сина си. Клеандър плачеше, очите му бяха подути. Боносус го попита защо и момчето му каза.

Сенаторът влезе в къщата. Клеандър благодари на охраната и войниците си тръгнаха. Боносус седна тежко на скамейката в преддверието. Мислите му бяха спрели да кръжат. Нямаше никакви мисли. Пустота.

Императори умираха преди отредения им час. Други хора също.

Други също. Светът бе такъв, какъвто беше.

— На Хиподрума има метеж. И днес в Града имаше още една птица! — Шайрин го изрече припряно още докато Криспин влизаше. Крачеше нервно пред запаления огън. Беше развълнувана; каза го, без да изчака слугата да излезе.

„Друга птица!“, повтори Данис безмълвно, също толкова потресена. „Мишки и кръв!“, щеше да каже Линон. И щеше да го нарече идиот, че точно сега върви сам по улиците.

Криспин си пое дъх. Полусветът. Напускаш ли го изобщо, щом влезеш веднъж в него? Той напуска ли те изобщо?

— Знам за боя — отвърна той. — Вече е по улиците. — Обърна се и освободи слугата. Изведнъж се сети нещо. — Каза, че имало птица. Няма ли я вече?

„Вече не я усещам — каза в ума му Данис. — Беше тук, но после… отиде си“.

— Отиде си? От Града?

„Повече, струва ми се. Мисля, че… няма я. Не заглъхна. Просто я имаше… и после я… нямаше“.

Трябваше да пийне вино. Шайрин го гледаше съсредоточено. С умния си наблюдателен поглед. Смъкнала бе всякакъв блясък и игривост.

— Знаеш за всичко това. — Не като въпрос. Все пак бе дъщеря на Зотик. — Не изглеждаш… изненадан.

Той кимна.

— Знам нещо. Не много.

Изглеждаше пребледняла и премръзнала, макар и близо до огъня. Потрепери.

— Получих две отделни съобщения от своите… осведомители. И двете гласят, че сенатът е свикан. Казват също… казват, че императорът може би е мъртъв. — Не беше сигурен, но му се стори, че ще заплаче. Чу след това Данис, безмълвно:

„Казаха, че е убит“.

Криспин си пое дъх. Усещаше туптежа на сърцето си, все така забързан. Погледна Шайрин — слабичка, изящна, уплашена. Каза:

— Подозирам… че е истина.

„Ловкинята когато го простреля и умре“.

Усещаше в себе си повече скръб, отколкото можеше да допусне.

Тя прехапа устна.

— Птицата? Която усети Данис. Тя каза, че е… зла сила. Нямаше защо да не й го каже. Точно на нея. Тя беше тук с него, в полусвета. Баща й ги беше вкарал и двамата в него.

— Беше на Леканус Далейн. Който днес избяга от затвора си и дойде тук.

Шайрин седна на пейката. Беше много бледа.

— Слепият? Изгореният?… Напуснал е острова?

— С външна помощ явно.

— Кой му е помогнал?

Криспин въздъхна.

— Шайрин. Скъпа. Ако новината, която са ти донесли, е вярна и Валерий е мъртъв, ще ме разпитват. Заради мястото, където бях тази сутрин. Ти… по-добре да не знаеш. Можеш да кажеш просто: не знам. Че съм отказал да ти кажа.

Изражението й се промени.

— Ти си бил на острова?! О, Джад! Криспин, но те… няма да се държиш глупаво, нали?

Отвърна й с крива усмивка.

— Поне веднъж, викаш?

Тя тръсна сърдито глава.

— Без шеги! Ако Далейните са убили Валерий, ще… Къде е Аликсана? Ако са убили Валерий…

Той пак въздъхна. Мъже и жени живееха, умираха. Стапяха се. Не знаеше какво да й отвърне. Какво да й каже. Наметало, захвърлено на скалист бряг. Щяха да го намерят. Навярно го бяха намерили вече. „Нима не ще се върне девата в полята светли?“

— По-добре остани тук през нощта — каза й. — По улиците е опасно. Не е трябвало изобщо да излизаш.

Тя кимна.

— Знам. — И попита: — Да ти се намира вино?

Благословено умна жена. Той поръча на слугата да донесе вино, вода и храна. Евнусите му бяха осигурили домакинството. Много добри слуги имаше. В късния следобед навън се водеха боеве. Войници събираха сенатори, придружаваха ги до сената и отново излизаха на улиците, за да наложат ред в това опасно време.

Скоро след стъмване вече го бяха наложили и се заеха с другата си задача.

На вратата се потропа силно. Криспин го очакваше. Беше оставил Шайрин, колкото да се измие и преоблече: свали невзрачната туника, която бе облякъл за работа, същата, с която бе отишъл на острова, и си облече най-добрата, обу и панталони, с кожен колан. Не знаеше защо го направи. Отиде сам да отвори и кимна на слугата да остане назад. Дръпна вратата и горящите факли за миг го заслепиха.

— С шлема си ли да те ударя? — попита Карулус.

Спомен. Облекчение. И бързо свила сърцето му тъга: така безнадеждно сплетена с верността. Знаеше, че Карулус е пратен специално с това отделение. Зачуди се кой ли му го е заповядал. Къде ли беше Стилиана точно сега?

— Жена ти сигурно ще се ядоса, ако го направиш — отвърна спокойно. — Последния път се ядоса, помниш ли?

— Помня, повярвай ми. — Карулус пристъпи вътре. Каза две думи на хората си и те останаха при вратата. — Правим претърсване из целия град. Всяка къща, не само твоята.

— О! Че защо пък точно моята да изпъква от останалите?

— Защото си бил с императ… с Аликсана тази сутрин.

Криспин погледна приятеля си. Видя тъга в очите на едрия мъж, но и още нещо: неприкрита възбуда. Тревожни времена, най-тревожните, които можеше да си въобрази човек, а Карулус вече беше от личната охрана на Леонт.

— Бях с императрицата. — Криспин натърти на думата, съзнаваше, че е глупаво. — Взе ме да видя делфини, а после и на острова. Видяхме Леканус Далейн сутринта, а когато се върнахме, след като хапнахме другаде, него го нямаше. Двама от охраната му бяха убити. Императрицата замина само с един от войниците. Не се върна с кораба. В двореца вече сигурно знаят всичко това. Какво се е случило, Карулус?

— Делфини? — повтори Карулус, все едно всичко останало мина покрай ушите му.

— Делфини. За мозайка.

— Те са ерес. Забранени са.

— Ще я изгорят ли за това? — хладно попита Криспин. Не можа да се сдържи.

Очите на приятеля му трепнаха.

— Не бъди идиот. Какво се е случило? — каза Криспин. — Разкажи ми.

Карулус мина покрай него и влезе в стаята. Видя Шайрин до огъня и примига.

— Добър вечер — каза тя. — Не съм ви виждала от сватбата ви. Добре ли сте? А Кася?

— Мм… да, да, добре сме. Б… лагодаря — заекна Карулус, за първи път загубил дар слово.

— Казаха ми, че императорът е убит — продължи тя, без да му остави време да се съвземе. — Вярно ли е? Кажете ми, че не е.

Карулус се поколеба, после поклати глава.

— Де да можех. Изгорен е в тунела между дворците. От Леканус Далейн, който наистина е избягал днес от острова. И от Лизип калисиеца, който беше в изгнание, както знаете, но тайно се е промъкнал в града.

— Никой друг?

— Двама… екскубитори също са били там. — Карулус изглеждаше притеснен.

— Голям заговор значи. Цели четирима? — каза Шайрин много невинно. — В безопасност ли сме вече? Чух, че сенатът заседава.

— Добре сте осведомена, ваша милост. Заседаваха, да.

— И? — попита Криспин.

— Събраха ги веднага. Гласуваха. Леонт тази нощ ще бъде помазан за император. Утре сутринта ще бъде известено, с коронясването, както и на новата императрица, в катизмата.

Същата нотка отново. Възбудата, която не можеше да потисне. Карулус обичаше Леонт и Криспин го знаеше. Стратегът дори бе дошъл на брачната му церемония, лично го бе повишил, а след това го назначи в личната си охрана.

— А междувременно всички войници в Сарантион издирват старата императрица. — Криспин не прикри жлъчта в гласа си.

Карулус го погледна.

— Кажи ми, че не знаеш къде е тя, приятелю. Моля те.

Нещо болезнено бе заседнало в гърдите на Криспин, като камък.

— Не зная къде е, приятелю.

Гледаха се мълчаливо в очите.

„Тя казва да си предпазлив. И честен“.

Искаше му се да изръмжи ругатня. Не го направи. Данис беше права, или Шайрин. Махна с ръка.

— Претърси къщата. Накарай ги да претърсят.

Карулус се покашля и кимна. Криспин го изгледа и добави:

— И благодаря, че дойде лично. Трябва ли да ме водиш някъде за разпит?

„Не чак толкова честен!“, възкликна рязко в ума му Данис.

Карулус се поколеба още миг и поклати глава. Върна се в коридора и отвори външната врата. Чуха го как се разпореди. Влязоха шестима. Двама се качиха на горния етаж, другите тръгнаха към дъното, за приземния.

Карулус се върна в дневната.

— Може да те разпитат по-късно. Сега нямам заповед за това. Отишъл си на острова с нея, видели сте Леканус, после той изчезнал, а тя заминала. Как?

— Казах ти. С един екскубитор. Не му знам името. Не знам дори дали е заминала. Може още да е на острова, Карулус. Ще я убият, когато я намерят, нали?

Приятелят му преглътна. Изглеждаше нещастен.

— Нямам представа.

— Имаш, разбира се — сряза го Шайрин. — Просто не е по твоя вина, това искаш да кажеш. Нито на Леонт естествено. Нищо не е по негова вина.

— Аз не… наистина не мисля, че той има нещо общо с това — отвърна Карулус.

Криспин го погледна. Най-близкият му приятел тук. Мъжът на Кася. Един от най-почтените и свестни хора, които познаваше.

— И аз не смятам, че е знаел нещо.

— Горкият безпомощен мъж. Тогава трябва да е Стилиана. — Гневът още не беше оставил Шайрин. — Все пак тя е днешният Далейн. Единият брат сляп и затворен, другият — пълен глупак.

Криспин се обърна към нея. Карулус също. Двамата се спогледаха.

— Скъпа, моля те, нека това да остане в тази стая — каза Криспин. — Преди малко ме посъветва да не бъда глупав. Позволи ми да ти кажа същото.

— Той е прав — каза сдържано Карулус.

„Джад да ви остави да гниете дано и двамата!“ прокле безмълвно Данис и Криспин долови в гласа на птицата болката, която жената не можеше да изрече.

— Всички сме нещастни тази нощ — добави Карулус. — Времената не са леки.

„Нещастни? Ще ме разсмее! Той ликува!“ — каза Данис с неприсъща за нея ярост.

Не беше вярно. Или поне не съвсем, но Криспин нямаше как да го каже на глас. Погледна Шайрин и едва сега, на пламъка на светилника, разбра, че плаче.

— Ще я гоните като звяр — каза тя горчиво. — Всички. Цяла армия след една жена, чийто съпруг току-що е убит, чийто живот е свършил с неговата смърт. А после какво? Хвърляте я в някой коптор при Хиподрума? Карате я да танцува гола? Или тихо и кротко ще я убиете? И ще спестите подробностите на горкия добродетелен Леонт?

Говореше жена. И актриса, осъзна най-сетне Криспин. Страх… и неочаквана ярост при мисълта за другата танцьорка, която бе дала облика, за всички тях, на Града и света.

Но и тук дори съществуваха пластове, защото дори Леонт да беше в неведение какво е станало, Стилиана не беше. Не ставаше въпрос само за мъже, преследващи безпомощна жена. Ставаше дума и за две жени във война — и само едната можеше да остане жива.

— Не знам какво ще направят — отвърна Карулус и дори Шайрин, вдигнала лице, без да крие сълзите си, нямаше как да не долови отчаянието в гласа му.

Чуха се стъпки. Един войник застана на прага. Докладва, че в къщата не се крие никой, нито в двора. Другите се изнизаха покрай него и навън.

Карулус погледна Криспин. Канеше се сякаш да добави нещо, но го премълча. Обърна се към Шайрин.

— Може ли да ви придружа до дома ви, ваша милост?

— Не.

Той преглътна.

— Има заповед всеки да си стои в къщата. По улиците има много войници… някои не са… свикнали с града. Ще е по-безопасно, ако…

— Не.

Карулус замълча. След още миг тишина й се поклони и си тръгна.

Криспин го изпрати до външната врата. Карулус спря и го погледна.

— Те… бързат да я намерят тази нощ, както каза. Подозирам, че докато я търсят, ще има недоразумения.

Криспин кимна. „Недоразумения“. Уклончива дума в устата на придворен. Промени ставаха тази нощ, докато се издигаше луната. Но не и по вина на Карулус.

— Разбирам. Благодарен съм, че все пак дойде ти. Джад да те пази.

— И тебе, приятелю. Не излизай навън.

— Няма.

Намерението му беше съвсем искрено. Но кой може да знае какво ще дойде, за да завладее живота му?

Предната есен беше един имперски куриер, носещ покана за Сарантион. Тази нощ се оказа нещо друго, но пак покана. Защото скоро след като войниците напуснаха, на вратата отново се почука — по-тихо този път.

Криспин отново отвори сам. Този път нямаше горящи факли, нито въоръжени войници. Този път беше увита в наметало жена. Жена, останала без дъх от тичане и страх. Попита го той ли е Гай Крисп. Той каза, че е той, отстъпи встрани, тя влезе припряно и хвърли поглед през рамо в нощта. Криспин затвори вратата. Жената му подаде писмо, а после бръкна под наметалото си и извади пръстен.

Той взе и писмото, и пръстена. Ръцете й трепереха. Криспин позна пръстена и сърцето му прескочи.

Беше забравил някого.

Бележката — той счупи печата и го отвори — съдържаше заповед, а не молба, и бе от човек, на когото — сърцето му се успокои — бе длъжен да служи, колкото и объркано да беше всичко и колкото и заплетено да беше кълбото от верности в тези ужасни ден и нощ.

Освен това означаваше излизане навън.

— Какво има? — попита Шайрин.

Каза й. Не знаеше защо, но й каза.

— Аз ще те взема.

Опита се да откаже. Загуба на време.

Изтъкна му, че има носилка и охрана. Че е известна, а това й осигурява защита. Имаше добро извинение, че е тръгнала за дома си с приятел, нищо, че излизането на улиците бе забранено… Не можеше да й откаже. Какво иначе? Да остане в дома му, докато той е навън?

Носилката на Шайрин беше двуместна. Криспин се разпореди да се погрижат за пратеничката, да й дадат храна и легло за преспиване, ако пожелае. Очите й издаваха облекчение: явно беше изпитвала ужас, че ще трябва отново да излезе навън. Криспин и Шайрин излязоха. Спряха. В нощния мрак витаеше зло, ясно като звездите в небето и тежко като бремето на пръстта над мъртъвци. Валерий беше умрял в тунел, казал беше Карулус.

Носачите дойдоха от сенките под портика. Шайрин им заповяда да я отнесат до дома й. Тръгнаха. Надничаха иззад завеските и зърваха странните пламъчета по пресечките — лумваха без никакъв видим източник, пробягваха и изчезваха. Души, духове, необяснимо ехо от огъня на Хеладик.

Ала човек винаги виждаше тези пламъци нощем в Сарантион.

Новото този път бяха шумовете и горящите навсякъде факли — димяха и хвърляха треперлива оранжева светлина. Отвсякъде кънтеше тропот на ботуши. Тичаха, не вървяха в строй. Нощта се вихреше нетърпеливо забързана. Тропане по врати, резки и груби викове да отварят. Търсеха. Една жена. Два коня профучаха в галоп покрай тях, разнесоха се дрезгави команди и ругатни. Криспин изведнъж си помисли, че повечето от тези войници нямат и най-малка представа как изглежда Аликсана. Сети се отново за захвърленото на острова наметало. Тя нямаше да е в одежди на императрица. Нямаше да е толкова лесно да я намерят — освен ако някой не я издаде. Това, разбира се, също беше възможно.

Стараеха се да се придвижват прикрито; на два пъти ги спряха. Хора на градския префект, което беше благоприятно — те моментално познаха Първата танцьорка на Зелените и им разрешиха да продължат към дома й.

Но не отидоха в нейния дом. Щом наближиха улицата й, Шайрин се показа навън и промени заповедта си — нареди на носачите да продължат на изток, към градските стени. Опасността се усили, стана реална, тъй като вече не можеше да твърди, че си отива у дома, но повече не ги спряха. Претърсването не беше стигнало чак дотук, явно. Разгръщаше се от Имперския прецинкт и нагоре от пристанището къща по къща, улица по улица.

Стигнаха до едно жилище недалече от тройните стени и Шайрин заповяда на носачите да спрат. В носилката настъпи мълчание.

— Благодаря ти — каза Криспин… Тя го гледаше мълчаливо. Данис също мълчеше на верижката около шията й.

Той слезе. Погледна затворената врата, после — нагоре към нощните звезди. След това се обърна към нея. Още не беше проговорила. Криспин се наведе в носилката и леко я целуна по устните. Помнеше първия ден, когато се срещнаха, онази страстна прегръдка на прага, помнеше появилия се зад нея Пертений от Евбулус.

Някой мъж щеше да е щастлив тази нощ, изведнъж с горчивина си помисли Криспин.

После се обърна и потропа — още едно тропане тази нощ в Сарантион — на вратата. Слугата отвори мигновено: очакваха го. Той влезе.

Слугата изнервено му махна с ръка. Криспин пристъпи напред.

Кралицата на антите го чакаше в първата стая вдясно.

Видя я застанала пред огъня: блестяща, с драгоценни накити на ушите, шията и вплетени в косата, облечена в копринена роба от порфир и злато. Пурпурът на кралското достойнство за тази нощ. Висока, красива и… ослепително царствена. Излъчваше блясък, сияние някакво вътрешно, като накитите по нея. Спираше дъха на човек. Криспин се поклони, после коленичи на дървения под.

— Без торби с брашно този път, художнико. Прилагам по-нежни методи, както виждаш.

— Благодарен съм, ваше величество. — Нищо друго не можа да измисли в отговор. Тя като че ли умееше да отгатва мислите му още тогава.

— Казват, че императорът е мъртъв. — Пряма, както винаги. Кралица на антите, а не сарантийка. Друг свят. Западът, а не Изтокът. Родена сред лесове и поля, а не зад тези тройни стени, бронзови порти и златни дървета в дворците. — Истина ли е? Валерий е мъртъв?

Питаше го неговата кралица.

— Мисля, че да — отвърна той колебливо. — Нямам точна…

— Убит?

Криспин преглътна. Кимна.

— Далейните?

Кимна отново. Стоеше на колене, гледаше я как стои пред огъня и си помисли, че никога не я е виждал така. Никога никого не беше виждал като Гизел сега. Същество от светлина, като пламъците зад нея, не съвсем човешко.

Тя се взря в него, великолепните й раздалечени ясно-сини очи го пронизаха. Устата на Криспин беше пресъхнала.

— В такъв случай, Гай Крисп, налага се да ни отведете в Имперския прецинкт. Тази нощ.

— Аз? — възкликна той невярващо.

Гизел леко се усмихна.

— Не мога да се сетя за друг. Нито да се доверя на друг. Аз съм една безпомощна жена, сама. Далече от своя дом.

Той преглътна с мъка, не намери какво да отвърне. Помисли си внезапно, че тази нощ може да умре и че преди малко е сгрешил, като бе видял в тези ужасни ден и нощ сблъсък между две жени. Сгрешил беше. Сега го разбра. Бяха три, не две.

Всъщност всички те бяха забравили за нея. Онзи вид недомисляне, който може да означава много, да промени страшно много неща на света, макар и не по непосредствен и явен начин за някои хора. Като онова селско семейство в полята на север, чийто най-добър ратай току-що беше умрял внезапно и много млад, а зърното още не беше засято.

13

В палатата на Сините цареше страх, какъвто Кирос не беше виждал и усещал никога. Все едно всички бяха коне, вярно, още не грохнали, но целите потни и разтреперани от предчувствието за края.

Скорций не беше единственият ранен. В палатата целия следобед прииждаха членове на фракцията с всевъзможни рани, от най-дребни до смъртоносни. Суматохата беше ужасна. Ранените получаваха помощ от Амплиарус, новия пребледнял лекар на фракцията, и от Колумела, който всъщност беше ветеринарят им, но им вдъхваше повече доверие, отколкото Амплиарус. Имаше и един сивобрад доктор от Басания — никой не го познаваше, но той, изглежда, беше лекувал Скорций, когато колесничарят бе изчезнал. Загадка, но нямаше време да се разнищва.

Към залез-слънце откъм портите все още достигаше шум от тичащи и викащи мъже, тропот на маршируващи войници, дрънчене на метал, цвилене на коне, писъци. На всички в палатата изрично бе заповядано да не излизат навън.

Към цялата тази тревога се добавяше и обстоятелството, че толкова късно в края на деня — слънцето вече гаснеше в пурпур над ивица облаци — Асторгус все още не се беше върнал.

Още когато избухнаха безредиците, хората на градския префект го бяха отвели за разпит. А всички знаеха какво може да го сполети човек, подложен на разпит в сградата без прозорци в другия край на квартала на Хиподрума.

В отсъствието на фракционария контролът над реда в палатата обикновено се падаше на Колумела, но сега той беше изцяло погълнат от грижата за ранените. Вместо него нисичкият закръглен Струмозус спокойно и отривисто се разпореждаше, грижеше се за толкова необходимия чист лен за превръзки и постели за ранените, възлагаше на всички здрави — коняри, слуги, жонгльори и танцьори, ратайчета от конюшните — да помагат на тримата лекари, подсилваше охраната на портата. Слушаха го. Нуждата от усет за ред и контрол беше въпиеща.

Струмозус нареди на своите хора — помощник-готвачи, момчета от кухнята и слуги — да не спират да готвят супи, печени меса и варени зеленчуци, да разнасят силно разредено вино на ранените и изпадналите в паника. В такова време хората имат нужда от храна, обясни старшият готвач смайващо сдържано за толкова избухлив човек като него. Доброто хранене и илюзията за ред си имат своето място и роля, обясни им, все едно изнасяше урок в някой кротък следобед.

Което си беше вярно, реши Кирос. Самият акт на приготвянето на храна действаше успокояващо. Той например усети как страхът му понамаля, щом се увлече в рутинното, неизискващо мисъл занимание с избора, чистенето и рязането на зеленчуците за супата, добавянето на подправки и сол, опитването и донагласянето на вкуса, погълнат от работата си като всички други из кухнята.

Човек почти можеше да си въобрази, че е ден на пиршество и всички са затънали в обичайната суетня на подготовката му.

Почти, но не съвсем. Дори оттук чуваха стенанията на мъжете, от гняв и от болка, докато ги внасяха в двора от побеснелите улици. Кирос вече бе чул имената на десетина познати му мъже, загинали днес на Хиподрума или в уличните боеве.

Расик на плота до него сипеше люти ругатни, кълцаше с едва сдържан бяс лук и моркови все едно са Зелени или войници. Ходил беше на състезанията сутринта, но не и следобеда, когато бе избухнало насилието: на работниците в кухнята, изтеглили щастливите сламки, им се разрешаваше да идат на първите надбягвания със строгата заповед да се върнат преди последната сутрешна надпревара, за да помогнат в приготвянето на обяда.

Кирос се опитваше да не обръща внимание на приятеля си. Сърцето му бе натежало и изпълнено със страх, не с гняв. Насилието вън беше ужасно. Хора страдаха, умираха. Безпокоеше се за майка си и баща си, за Скорций и Асторгус.

А императорът беше мъртъв.

Императорът беше мъртъв. Кирос беше дете, когато умря Апий, и все още почти дете, когато първият Валерий отиде при бога. И двамата бяха напуснали този свят в леглата си, в мир. Днес се говореше за черно убийство, убит беше помазаникът на Джад, божият наместник на земята.

Тъкмо това хвърляше сянка над всичко, мислеше си Кирос, като призрак, едва видим с крайчеца на окото, надвиснал над колонада или купол на храм, променил гаснещата слънчева светлина, очертани на фона на свършващия ден и идещата нощ.

На мръкване запалиха факлите и светилниците. Палатата заприлича на нощен стан край бойно поле. Пристройките вече бяха пълни с ранени и Струмозус нареди масите в залата за пиршества да се покрият с чаршафи и да се използват като легла. Самият той беше навсякъде — енергичен, съсредоточен и невъзмутим.

Влезе в кухнята, спря и се огледа. Махна на Кирос и Расик, и на още двама.

— Отдъхнете малко. Хапнете нещо, легнете или просто се разтъпчете. Каквото искате. — Кирос изтри потта от челото си. Бяха работили почти без отдих от обедната храна, а вече беше нощ, съвсем тъмно.

Нито му се ядеше, нито му се лягаше. На Расик също. Излязоха от сгорещената кухня в студените, осветени от пламъците на факли сенки на двора. Кирос потръпна от студ — нещо необичайно за него. Съжали, че не се е заметнал с нещо върху потната туника. Расик предложи да слязат до портите и тръгнаха, Кирос повлече куция си крак, мъчеше се да не изостава от приятеля си. В небето блещукаха звезди. Нито една от двете луни не беше изгряла. Някакво приспиващо затишие цареше тук отвън. Не се чуваше плач, не мъкнеха ранени, нито притичваше някой по работа между пристройките или към залата за пирове.

Стигнаха при стражите на портата. Бяха въоръжени с мечове, копия, носеха метални нагръдници. И шлемове носеха, като войници. Оръжията и бронята бяха забранени за граждани по улиците, но палатите на фракциите си имаха свои закони и им се разрешаваше правото да се отбраняват

Тук също беше тихо и спокойно. Надникнаха през решетките на портата към тъмната улица навън. От време на време пробягваха смътни фигури, отекваха далечни викове, горяща факла се мярна в другия край. Расик попита има ли някакви новини. Един от охраната каза, че сенатът се е събрал.

— Защо? — сопна се Расик. — Безполезни дебели пръдльовци. Повече дажба вино ли си гласуват, или карчитски момчета?

— За император гласуват — каза стражът. — Като ти е малък мозъкът, чираче, дръж си поне устата затворена да не го показваш.

— Майната ти — изръмжа Расик.

— Расик, млъкни — намеси се бързо Кирос и обясни на стражите: — Изнервен е.

— Всички сме изнервени — отвърна навъсено мъжът. Кирос не го познаваше.

Чуха зад себе си стъпки и се обърнаха. Беше колесничарят.

— Тарас! — рече един друг от охраната, много почтително.

В кухнята вече бяха чули: Тарас, най-новият им състезател, беше спечелил първата следобедна надпревара с помощта на чудодейно завърналия се Скорций по някакъв зашеметяващ, удивителен начин. Бяха излезли първи, втори, трети и четвърти, с което бяха заличили триумфите на Зелените от предния кръг и от сутринта.

А след това, по време на победните обиколки, беше избухнало насилието.

Младият колесничар кимна, приближи се и спря до Кирос.

— Какво знаете за фракционария?

— Още нищо — отвърна трети от стражата. Извърна се и се изплю никъде зад петното светлина. — Шибаняците на градския префект минават час по час, но и дума не казват.

— Може и да не знаят — каза Кирос.

Една от факлите се разгоря по-силно, пръсна искри и той извърна очи. Като че ли винаги се опитваше да бъде разумният между хора, които не се тревожат за каквото трябва. Зачуди се какво ли ще е, ако хукне по улиците, размахал оръжие и разпенен от гняв. Поклати глава. Не беше такъв човек. Друг беше животът му. И кракът му, впрочем.

— Скорций как е? — попита младия колесничар. Тарас се беше порязал на челото и имаше грозен оток на едната страна.

— Спи. Дали са му нещо да го приспи. Много го боляха ребрата, счупени са.

— Ще умре ли? — попита Расик и Кирос припряно направи знака на слънчевия диск в тъмното. Видя, че двама от стражите направиха същото.

Тарас сви рамене.

— Не знаят. Или не искат да кажат. Басанидският доктор е много ядосан.

— Майната му на басанидеца — изруга Расик, както можеше да се очаква. — Кой е той, между другото?

Отвъд портата изведнъж се чу трополене, последва рязка команда. Обърнаха се бързо към улицата.

— Още наши се връщат — каза първият страж. — Отворете вратите.

Кирос видя десетина мъже — войниците ги подкарваха като стадо. Един не можеше да върви, крепяха го други двама. Войниците бяха извадили оръжия и бутаха напред Сините като овце. Един замахна с меча си, удари с плоското един залитащ мъж и изруга.

Крилата на портата се разтвориха широко. Факлите и светилниците примигаха. Удареният се препъна и падна на калдъръма. Войникът отново изруга и го бодна с върха на меча.

— Ставай, конско говно такова!

Мъжът се надигна непохватно на коляно. Другите вече нахлуваха припряно през вратите. Кирос изкуцука навън и коленичи до падналия.

Метна през рамо дясната му ръка да го вдигне. Миришеше на пот, кръв и урина. Надигна се с мъка и залитна, но го удържа. Представа нямаше кой е, но беше Син като всички други и беше ранен.

— Хайде, кьопчо! Да не ти резна задника с меча — каза войникът. Някой се изсмя. „Заповеди имат — каза си Кирос. — Има метеж. Императорът е мъртъв. Те също са уплашени“.

Дълги бяха тези десет стъпки обратно до портите на палатата. Расик притича да му помогне. Понечи да хване ранения под другата мишница, но той изохка от болка — сигурно раната му беше там.

— Шибани копелета! — изръмжа Расик на войниците. — Той е без оръжие! Козлоебци! Защо сте го…

Най-близкият войник, онзи, който се бе изсмял, се обърна към Расик — безизразно този път — и вдигна меча си. Механично движение, все едно не беше човек.

— Не! — извика Кирос, извъртя се, без да пуска ранения, и посегна да дръпне Расик назад. Залитна и насмалко да падне.

И тъкмо в този момент, вечерта в деня, в който умря император Валерий Втори, Кирос от Сините, роден на Хиподрума, който със сигурност не беше мислил за себе си като за един от възлюблените на Джад и никога не беше виждал отблизо пресвятия божи наместник на земята, трижди въздигнатия пастир на своя народ, също усети как нещо бяло, разкъсващо и безмилостно се впива в него откъм гърба. Падна и също като на Валерий в ума му пробяга мисълта за толкова много лелеяни и още несвършени неща.

Това може да се запише. Много друго — не.

Тарас се изруга за безнадеждната си мудност и изскочи през отворената порта покрай стражите — щяха да ги посекат, ако излезеха на улицата с оръжия.

Расик стоеше замръзнал като статуя, зяпнал падналия си приятел. Тарас го сграбчи за раменете и почти го хвърли назад към портата и стражите, докато не са посекли и него. После коленичи, вдигна ръце в умолителен жест към войниците и надигна мъжа, на когото Кирос се бе опитал да помогне. Раненият отново изрева от болка, но Тарас стисна зъби и го повлече към портите. Даде го на стражите и се обърна. Канеше се да се върне, но нещо го накара да спре.

Кирос лежеше неподвижен, по очи върху калдъръма. От раната в гърба му течеше кръв, черна в тъмните сенки.

Войникът, който го беше промушил, погледна равнодушно тялото, после — Сините, струпани при портата на треперещата светлина на факлите.

— Не беше това конското говно. Все едно. Да ви е за урок. На войници не се говори така. Иначе някой си пати.

— Да ти… ела тука бе… шибаняк… козар… шибан! Сините! Сините! — Расик сипеше ругатни и ревеше безпомощно, лицето му бе разкривено и мокро от сълзи.

Войникът пристъпи тежко напред.

— Не! — отсече друг с тежък северняшки акцент, властно. — Има заповед. Вътре — не. Да вървим.

Расик плачеше, викаше за помощ и сипеше мръсни ругатни в безсилен гняв. Тарас едва се сдържаше да не започне и той. Войниците се обърнаха да си тръгнат, един прекрачи проснатото тяло на промушения помощник-готвач. В двора се появиха още запалени факли.

— Какво стана? — Беше Струмозус с басанидския доктор и няколко други мъже.

— Още десетина наши ги върнаха — отвърна един от стражите. — Двама най-малко са тежко ранени, изглежда, от войниците. И току-що…

— Кирос! — проплака Расик и задърпа готвача за ръкава. — Струмозус, виж! Убиха Кирос!

— Какво!? — Тарас видя как се промени физиономията на дребния мъж. — Хей! Спри! — изрева готвачът и войниците — изненадани — се обърнаха. — Дай светлина! — сопна се рязко Струмозус през рамо и тръгна право през портите. Тарас се поколеба за миг, но го последва. Спря се малко назад.

— Скапана жалка мърша! Искам името и званието на водача ви! — ревна след тях дребният готвач, едва сдържаше беса си. — Веднага! Казвай!

— Кой си ти, че да заповядваш на…

— Говоря от името на законната Синя фракция, а вие сте на улицата ни и при портата на палатата ни, гнидо жалка. Има си правила и не са отменяни от над сто години! Искам името ти — ако ти си краставият водач на тези пияни тъпаци, дето позорят армията ни.

— Дебел дребосък — подвикна войникът в отговор. — Много говориш. — Изсмя се, обърна се и си тръгна, без да поглежда назад.

— Расик, Тарас, ще ги познаете ли? — Струмозус стоеше вцепенен, стиснал юмруци.

— Мисля, че да — отвърна Тарас. Когато коленичи до ранения, беше погледнал право в лицето войника, промушил Кирос.

— Значи ще отговарят за това. Гений убиха тук тази нощ, разбойниците му невежи!

Докторът се доближи.

— Това по-лошо ли е, отколкото да убият обикновен човек? Или стотина? — Тихият му глас издаваше дълбоката му умора. — А защо е гений?

— Готвач ставаше от него. Истински — отвърна Струмозус. — Майстор.

— Аха. Майстор. Доста млад е за това. — Погледна лежащия в краката им Кирос.

— Ти никога ли не си виждал жива дарба, гениалност? Ти самият не си ли млад въпреки целия този маскарад с боядисаната брада и нелепата ти тояжка?

Тарас видя как лекарят вдигна глава и на светлината на факлите на лицето му се изписа нещо… спомен?

Но басанидът не отвърна нищо. Дрехите му бяха оцапани с кръв, имаше кръв и на бузата. Точно в този момент изобщо не изглеждаше млад.

— Това момче бе моето завещание — продължи Струмозус. — Нямам синове, нямам си наследници. Той… щеше да ме надмине след време. Щяха да го запомнят!

Докторът се поколеба. Погледна пак неподвижното тяло, въздъхна и промърмори:

— Все още може и да те надмине. Кой реши, че е мъртъв? Няма да оцелее, ако го оставите тук на камъните. Колумела би трябвало да може да промие раната и да я превърже — видя как го правя. И знае да шие. След това…

— Жив е! — извика Расик, втурна се и падна на колене до Кирос.

— Полека! — сряза го лекарят. — Донесете носилка и го приберете. И да не сте дали на онзи тъпак Амплиарус да му пуска кръв. Ако го предложи, изхвърлете го от стаята. Оставете го на Колумела. — Обърка се към Струмозус. — Е, къде са ми придружителите? Трябва да си ходя вече. Ужасно съм… уморен — въздъхна той и се подпря на тояжката си.

Майсторът готвач го погледна,

— Само още един пациент. Този. Моля ви. Казах ви, нямам синове. Вярвам, че той… Нямате ли деца? Разбирате ли какво ви говоря?

— Вие си имате лекари. Никой от хората днес не беше мой пациент. Не трябваше дори за колесничаря да идвам. Щом някои хора държат да са глупаци…

— Значи са просто такива, каквито бог ги е създал, или Перун и Богинята. Докторе, ако това момче умре, ще е победа за Азал. Останете. Уважете професията си.

— Колумела…

— Той цери конете. Моля ви!

Басанидът го изгледа и поклати глава.

— Обещахте ми охрана. Това не е медицината, която практикувам. Нито животът, който живея.

— Никой не живее живота си, както му харесва. На кого му харесва насилието в мрака?

Последва мълчание. Лицето на басанида беше безизразно. Струмозус го гледаше. После заговори почти шепнешком:

— Ако сте решили, не мога да ви задържа, разбира се. Съжалявам за неучтивите си думи. Сините на Сарантион ви благодарят за помощта, днес и тази нощ. Няма да останете невъзнаграден. — Готвачът се обърна към пазачите. — Двама да излязат с факли. Само на улицата. Повикайте хора на градския префект. Няма да са далече. Те ще отведат доктора до дома му. Расик, изтичай доведи четирима, да вземат плота на някоя маса. Колумела да се приготви.

Всички се разбързаха да изпълнят нарежданията му и картината се разпадна. Докторът беше обърнал гръб на всички, загледан към улицата. Беше ужасно изтощен. Тояжката в ръката му не приличаше на декор, приличаше на нещо, без което наистина не може. Тарас познаваше това чувство: в края на състезателния ден, когато просто да минеш по пистата и да влезеш в тунела към съблекалнята сякаш изискваше повече сила, отколкото имаш.

Той също погледна към улицата, над рамото на басанида. И видя огромна носилка: изумително и нелепо привидение, цялото позлата и прелест в грозната нощ. Двамата факлоносци бяха стигнали почти до края на уличката; носилката за миг се окъпа в златно сияние и продължи, изчезна към Хиподрума, към Имперския прецинкт или Великия храм, нереален, бърз като в сън образ, нещо сякаш от друг някакъв свят. Тарас примига и преглътна.

Двамата пазачи вече викаха да дойде патрул на градската префектура. Всички патрули бяха по улиците тази нощ. Тарас пак погледна лекаря от Изтока и изведнъж — съвсем ненадейно — в ума му изплува друг образ, на майка му, спомен от детинство. Видя я застанала по същия начин пред огнището, току-що отказала да му разреши да излезе пак навън и да отиде в конюшните или на хиподрума в града (да погледа как се ражда конче или как дресират буен жребец, за да го впрегнат в колесница, изобщо всичко, което се прави с коне) — а после от любов, от съжаление и може би разбиране, което той едва успява да проумее, се обръща към сина си, премислила, и отронва:

— Ох, добре. Но вземи първо малко от еликсира, че е студено, и си облечи дебелото наметало.

Басанидът си пое дъх. Обърна се. Тарас мислеше за майка си — толкова отдавна, толкова далече. Докторът погледна Струмозус.

— Ох, добре. Още един пациент. Голям глупак съм. Но го сложете по очи и лявата му страна да е отгоре.

Сърцето на Тарас се разтуптя. Струмозус зяпна доктора. Светлината на факлите мигаше. Чу се шум пред тях, а и зад тях, Расик водеше помощ. Студен вятър понесе пелена дим между двамата

— Имаш син все пак, нали? — отрони Струмозус от Амория толкова тихо, че Тарас едва го чу.

— Имам, да — отвърна след миг басанидът.

Носачите и Расик внимателно вдигнаха Кирос и го понесоха навътре. Басанидът спря за миг на портите, прекрачи с левия крак.

Тарас влезе последен. Мислеше за майка си. Нали и тя имаше син.

Имаше чувството, че по-голямата част от живота й тук, в града, който уж наричаха центъра на света, преминава до прозорци. В гледане навън, в наблюдаване, без всъщност да прави нещо. Не че беше непременно лошо, мислеше си. В никакъв случай нямаше повод да съжалява за нещата, които трябваше да прави в хана или у дома, особено когато мъжете измряха. Но това непривично чувство все пак го имаше понякога — че точно тук, в самата сърцевина, където се разгръщаше целият свят, тя самата е само зрител. Сякаш Сарантион бе нещо като театър или хиподрум, а тя седи на мястото си и гледа.

От друга страна, що за активна роля можеше да играе една жена тук? А и със сигурност не можеше да се каже, че точно сега изпитва и най-малкото желание да е навън на улиците. Твърде много движение имаше из града, нямаше капка спокойствие — и толкова много хора, които изобщо не познаваш. Нищо чудно, че лесно се палеха: какво можеше да ги накара да се чувстват сигурни и уверени? След като имаше император, който бе техният баща по някакъв сложен начин, защо да не се развилнеят, когато той умре? Застанала до прозореца, Кася реши, че ще е добре да роди дете, много деца, и то по-скоро. Семейство. Децата са нещо, което те пази — както ги пазиш ти — от света.

Вече беше тъмно. Звездите бяха изгрели над къщите, факли горяха долу, войници крачеха в строй, подвикваха. Бялата луна трябваше да е някъде зад къщата: Кася знаеше лунните фази. Насилието, започнало през деня, почти бе затихнало. Таверните бяха затворени, курвите — прибрани от улиците. Чудеше се къде ли ще се дянат просяците и бездомниците. И кога ли ще се прибере Карулус.

Гледаше навън; в тази стая не беше запалила светилници, никой не можеше да я види отдолу.

Не се боеше толкова, колкото бе очаквала. Свиква се. Човек като че ли може да се приспособи към много неща с времето: тълпи, войници, миризми и шумове, с хаоса на града, с пълната липса на каквато и да било зеленина и на спокойствие, ако не смяташе човек тишината на храмовете денем понякога, но пък тя не обичаше храмовете на Джад.

Все още я удивяваше, че хората тук виждат появяващите се нощем огнени кълбета, които се търкаляха и блещукаха по улиците — признаци на сили извън обсега на джадитския бог, — но ги пренебрегват. Все едно нещо, което не може да се обясни, не бива да се признава. Всички свободно говореха за призраци и духове и тя знаеше, че мнозина прибягват до езически магии и заклинания, каквото и да приказваха жреците — но никой не обелваше и дума за пламъците нощем по улиците.

Сега, застанала до прозореца, Кася ги наблюдаваше и ги броеше. Тази нощ сякаш бяха повече от обичайното. Чуваше войниците долу. Беше видяла как влизат в къщите, чула беше тропането по вратите в нощта. Промяна някаква витаеше във въздуха. Промяна в облика на света, Карулус беше възбуден. Той обичаше Леонт, а Леонт щеше да е новият император. Това означавало добри неща за тях, така каза, когато се отби за малко след залез-слънце. Кася му се усмихна. Той я целуна и отново излезе. Търсеха някого. Тя се досещаше кого.

Ала това беше преди доста време. Сега, застанала до прозореца в тъмното, тя чакаше, гледаше… и видя нещо съвсем неочаквано. Също като Тарас от Сините преди няколко мига, Кася видя по малката им тиха уличка да минава златна носилка. Като привидение, като огнените кълба, нещо съвсем несвързано с всичко друго в нощта.

Представа нямаше, разбира се, кой може да е вътре, но знаеше, че не трябва да са тук… и че те също го знаят.

Нямаше бегачи с факли отпред, както беше редно. Които и да бяха, опитваха се да минат незабелязано. Носачите стигнаха до края на улицата, завиха и се скриха от погледа й.

На заранта си помисли, че може да е заспала до прозореца и да е сънувала. Нещо златно, минало долу в тъмното, войниците — как тропат по вратите. Защото как щеше да разбере, че е златно, като нямаше светлина?

Августейшият и светлейши, преблагословен и преблажен Източен патриарх на Пресвятия Джад на Слънцето Закарий също беше буден в същия този късен нощен час, изнурен телом и духом в покоите си в Патриаршеския палат.

Патриаршеската резиденция се намираше извън Имперския прецинкт, малко зад района на Великия храм — старият беше изгорял, новият, и много по-голям, сега се издигаше на неговото място. Сараний Велики, основателят на града, бе преценил, че ще е разумно хората да виждат духовниците и дворцовите служители отделени.

Някои от следовниците му не бяха много съгласни, съжаляваха, че патриарсите не са им под петата, но Валерий Втори не беше от тях и Закарий, който току-що се бе върнал от огледа на тялото на императора, положено в Порфирната стая на Атенинския палат, си мислеше за това, както и за самия човек. Скърбеше всъщност.

И всъщност не бе успял да види тялото. Изглежда, го бяха видели само неколцина от екскубиторите и канцеларът и Гесий бе решил тялото на Валерий да бъде покрито — увито изцяло в пурпурен саван — и да не се вижда.

Валерий беше изгорен. Сарантийски огън.

Ужасно, помисли Закарий. Никаква вяра, никакви светски политически съображения, дори съчетанието от двете не можеше да му помогне да превъзмогне представата за Валерий като за изгорена, овъглена плът. Наистина ужасно. Стомахът му се обръщаше само като си го помисли.

След като изрече заупокойните слова в Порфирната стая, отиде — както е наложително и подобаващо — до сребърната двукрила врата на Приемната зала и извърши също толкова свята церемония: миропомазването на Леонт, издигнат същия ден по изричната воля на сената за император на Сарантион.

Леонт, един от най-благочестивите мъже — всеки патриарх би се молил да го види на Златния трон, — коленичи и изрече ответните слова точно и с чувство. Съпругата, Стилиана, стоеше малко по-назад, безизразна. Присъстваха всички висши дворцови служители, но Закарий забеляза, че Гесий, престарелият канцелар („По-стар е и от мен“, помисли си патриархът), стои до вратата. Патриархът бе заемал височайшия пост достатъчно дълго и знаеше, че в близките дни в Имперския прецинкт предстоят бързи промени, още преди траурните ритуали да свършат.

След миропомазването новият император уведоми патриарха, че на другия ден на Хиподрума ще има публично коронясване — на него и на съпругата му. Патриархът най-любезно бе помолен да присъства в катизмата и да вземе участие в церемонията. Във времена като това, добави тихо Леонт, било особено важно да се покаже на народа, че духовенството и дворът са в единение. Казано бе като молба, но всъщност не беше. Докато говореше, Леонт седеше на трона — седнал за първи път на него, висок, целият златен и свъсено сериозен. Стилиана Далейна, бъдещата императрица, го удостои със сдържана усмивка. Приличаше на мъртвия си баща. Закарий винаги си го беше мислил.

От личния си съветник клирика Максимий разбра, че зад това злодеяние стоял брат й, затворникът Леканус, и също тъй пратеният в изгнание Лизип — човек, когото духовниците имаха основания да мразят и още повече да се боят от него.

И двамата бяха мъртви, уведоми го Максимий. Леонт лично бил убил омразния дебел калисиец. Максимий беше много щастлив и дори не си правеше труда да го прикрие. Съветникът му все още беше с него, въпреки късния час. Максимий стоеше на терасата и гледаше Града. От другата страна на широката улица се издигаше Великият храм. Храмът на Валерий. Огромният му амбициозен блян. Един от бляновете му.

Леонт бе казал, че покойният император ще бъде погребан там: съвсем подобаващо бе да е първият, чиито кости да бъдат положени в храма. Скръбта му изглеждаше искрена. Закарий знаеше, че и благочестието му е искрено. Новият император имаше свои възгледи по някои противоречиви въпроси на вярата. Закарий знаеше, че това е една от причините за радостта на Максимий и че той самият също трябва да е доволен. Ала не беше. Мъжът, когото наистина бе уважавал, беше мъртъв, а Закарий се чувстваше твърде стар за битките, които тепърва можеха да започнат в храмове и светилища, та дори Имперският прецинкт да е на негова страна.

Потрепери. Стана и излезе на терасата, смъкна наушниците на шапката си заради нощния хлад. Максимий го погледна и се усмихна.

— Улиците вече са спокойни, ваша святост, слава на Джад. Само войници и стражата на градския префект, доколкото видях. Трябва да сме вечно благодарни на Джад, че в този смутен ден намери време да се погрижи и за нас.

— Да беше се погрижил и за стомаха ми — сопна се Закарий.

На лицето на Максимий се изписа съчувствие.

— Дали една купа билков…

— Да. Бива.

Много беше ядосан на съветника си. Максимий беше прекалено весел. Императорът беше мъртъв, убит. Валерий неведнъж го бе поставял на мястото му през годините. Навярно и Закарий трябваше да го прави по-често.

Максимий не издаде с нищо чувствата си. Изобщо не реагира на грубостта на патриарха — биваше го и в много още неща. Закарий често съжаляваше, че толкова се нуждае от него.

Максимий се поклони и влезе в стаята да повика някой слуга да приготви напитката.

Закарий остана сам до каменното перило на високата тераса. Потръпна — нощта бе хладна, а той вече бе податлив на студа. Но пък въздухът беше живителен, ободряващ. Напомняше, че макар други да са мъртви, самият той все още не е, по милостта на Джад. Все още бе жив, за да служи, да усеща вятъра в лицето си, да вижда славата на купола пред себе си, и звездите — а ето, че вече и луната — на изток.

Погледна надолу. И видя нещо друго.

В тъмната улица, по която вече нямаше войници, от близката пресечка се появи носилка. Движеше се бързо, без факли отпред и отзад, носеха я към една от малките задни врати на Храма. Те винаги бяха заключени, разбира се. Строителите все още не бяха привършили, а и украсите не бяха готови. Вътре имаше скеле, инструменти, материали. Някои бяха опасни, други скъпи. Никой не можеше да влиза там без повод, още по-малко нощем.

Обзет от някакво странно, необяснимо чувство, Закарий се взря. И видя как завесата на носилката се дръпна настрани. Слязоха двама души. Не можеше да ги познае — и двамата бяха загърнати в наметала, тъмни фигури в тъмната нощ.

Единият отиде до заключената врата.

И я отвори. С ключ? После двамата влязоха. Вратата се затвори. Носачите се върнаха с носилката по същия път, по който бяха дошли, и след миг улицата отново опустя. Все едно не беше имало нищо, кратък и загадъчен епизод на някаква фантазия под огрения от звезди и луна небесен купол.

— Настойката идва, ваше светейшество — каза делово Максимий зад рамото му. — Дано да ви донесе облекчение.

Закарий — гледаше замислено надолу — не отвърна.

— Какво има? — попита Максимий и пристъпи напред.

— Нищо. Нищо няма — каза Източният патриарх. Не беше много сигурен защо го каза, но беше истина, нали?

И точно в този миг видя един от малките бягащи пламъци: появи се иззад същия ъгъл, зад който се бе скрила носилката. После изчезна. Винаги изчезваха.

Тя влезе в Храма пред него, след като той превъртя двата ключа, открехна малката дървена врата и се отдръпна да й направи път. Той я последва, бързо затвори и заключи. Навик, привичка, неща, които правеше всеки ден. Завъртане на ключа, отваряне и затваряне, влизане там, където е работата му, оглеждане наоколо, нагоре.

Ръцете му трепереха. Бяха успели дотук.

Не беше вярвал, че ще успеят. Не и в Града, какъвто беше тази нощ.

В малката вътрешна галерия под един от полукуполите на огромния дар, поднесен от Артибасос на света, Гизел Антска смъкна качулката си.

— Не! — каза рязко Криспин. — Сложете си я!

Златна коса, украсена със скъпоценни камъни. Сините й очи също блестяха като грейнали скъпоценни камъни. Тук навсякъде имаше светилници: по стените, окачени на вериги от тавана, свещи имаше при страничните олтари, въпреки че Храмът на Валерий все още не беше открит, нито осветен.

Тя го изгледа за миг, след това изненадващо се подчини. Криспин съзнаваше, че е говорил с недопустимо властен тон. Но беше страх, не беше наглост. Зачуди се какво ли е станало с обичайния му гняв. Все едно го беше оставил някъде тази нощ, смъкнал го беше от плещите си, както Аликсана бе смъкнала наметалото си на острова.

Качулката отново скри лицето на Гизел, засенчи този почти плашещ в мрака блясък — все едно тя бе поредната светлина в тази нощ.

В носилката той бе усетил прилива на страстта, запретена и невъзможна като бягство от смъртта или като огън, преди Хеладик да донесе своя дар; лишена от всякакъв разум възбуда и също толкова безпогрешна. Докато се возеше с нея и усещаше близостта на тялото й, присъствието й, си спомни как бе дошла при него, скоро след пристигането си, как се качи на скелето, бяха сами, и го накара да целуне дланта й пред очите на всички, които зяпаха отдолу. За да създаде повод, фалшив като подправени монети, да я посещава: сама жена, без никакви съветници и съюзници, без никой, комуто да може да се довери, заплетена в игра на държави, в която залогът ставаше все по-голям.

Проумял беше, че не репутацията е това, което Гизел Антска иска да опази. Уважаваше я заради това, макар да съзнаваше, че го използват, че си играят с него. Помнеше ръката, задържала се в косата му още онази първа нощ в двореца й. Тя беше кралица, използваше всичко за целите си. За нея той беше просто инструмент. Поданик, на когото да възложи задача, щом се окаже необходим.

Сега явно беше необходим.

„Трябва да ни заведеш в Имперския прецинкт. Тази нощ“.

Нощ, в която улиците кънтят от войнишки стъпки, в която целият град търси една изчезнала императрица. Нощ след ден на огнено убийство и метеж. Нощ в Сарантион. Нощ, в която Имперският прецинкт щеше да ври и кипи от напрежение: довчерашният император е мъртъв, трябва да бъде провъзгласен нов. Нашествие от север в деня, в който трябваше да се обяви война на Батиара.

Чул беше думите на Гизел почти без да може да ги чуе, толкова невероятни му се сториха. Но не й отвърна онова, което си казваше често, или пък на други: „Аз съм само майстор, нищо повече“.

Щеше да е лъжа след случилото се тази сутрин. Слязъл беше невъзвратимо от скелето, върнали го бяха вече долу. И в тази нощ на смърт и промяна кралицата на антите, забравена тук от всички като някой нищожен гост на пиршество, го бе помолила да я отведе в двореца.

Пътуване почти през целия Град, при това по тъмно, в носилка, която се оказа позлатена, богато тапицирана и ухаеща на парфюм, носилка, в която двама души можеха да се изтегнат един срещу друг, макар телата им да бяха притеснително близо, тя — с грейнали от решимост очи, той — съзнаващ големия си страх, но и не забравящ, със самоирония, говореща недвусмислено за нрава му, с мисълта, че само допреди по-малко от година изобщо не искаше да живее и почти бе склонен да потърси смъртта.

Много лесно можеше да я намери тази нощ, мислеше си в носилката. Беше описал подробно пътя на носачите и бе забранил всякакви факли. Те го послушаха така, както го слушаха чираците му. И все пак не беше същото: онова бе занаятът му — по стени, куполи и тавани, нещо, докосващо се до света, но отделено от него. Това — не.

Носеха ги бързо и почти безшумно по улиците, спираха в сенките, изчакваха, щом се чуеше тропот на ботуши или се мернеха запалени факли, пресичаха площади по най-дългия път, през покрити, тънещи в сянка колонади. Спряха пред един параклис, когато четирима въоръжени конници минаха в галоп през форума Мезарос. Криспин дръпна завеската на носилката да погледне и после отново току я дръпваше, гледаше звездите и залостените врати и дюкяни, докато минаваха през нощния град. Виждаше странните сарантийски огньове да пробягват и изчезват по пътя им: пътуване колкото през света, толкова и през огрения от звезди полусвят; усещане, че пътуват безкрайно, че самият Сарантион някак си е изваден извън времето. Чудеше се дали някой изобщо ги вижда в тъмното, дали изобщо са тук.

През целия път. Гизел мълчеше и почти не помръдваше, усилваше с това усещането за странност, изобщо не поглеждаше навън, когато той дръпнеше завеските. Стегната, цялата очакване. Ароматът в носилката бе на сандалово дърво и на още нещо, непознато за Криспин. Напомняше му за слонова кост така, както всички неща му напомняха за цветове. Единият й глезен бе притиснат в бедрото му. Неволно: беше почти сигурен, че не го съзнава.

Най-сетне стигнаха до вратата зад Великия храм и Криспин приведе в действие следващата част от онова, което предполагаше, че би могло да се нарече план, макар и да не беше много сигурен — отново движение във времето, след като напуснаха затворения свят на носилката.

Някои ребуси, колкото и да е въвлечен човек в тях, си остават трудни за разгадаване. Някои могат да те унищожат, ако се опиташ да ги решиш, като онези кутии със сложни механизми, за които разправяха, че ги правели в Испахан — при грешното им завъртане от тях изскачали скрити остриета и те убивали или осакатявали.

Гизел Антска тази нощ му беше връчила една такава. Или погледнато под друг ъгъл, ако можеше да завърти малко другояче кутията в ръцете си, самата тя бе опасният ребус.

Криспин бавно си пое дъх и осъзна, че вече не са един до друг. Гизел се беше спряла зад него и гледаше нагоре. Извърна се и проследи погледа й към купола, сътворен от Артибасос и даден му от Валерий — на него, Гай Крисп, вдовеца, единствения син на Хорий Крисп зидаря, от Варена.

Светилниците горяха, увиснали от сребърните си и бронзови вериги и в редиците скоби по стените под прозорците. Светлината на изгряващата бяла луна прииждаше от изток благословено щедра над делото, което бе сътворил тук, в Сарантион, след своето пътуване.

Щеше да запомни, да запомни до края на живота си, че в нощта, когато самата тя гореше от неумолима решимост като лъч светлина, фокусиран върху една точка, кралицата на антите спря под мозайките му на купола и вдигна очи към тях под светлината на светилниците и бялата луна.

И най-сетне промълви:

— Помня, че ми се оплака от липса на дефицитни материали в храма на баща ми. Сега разбирам.

Той не отвърна нищо. Наведе глава. Тя отново вдигна очи нагоре, към лика на Джад над този Град, към горите и полята (пролетно зелени на едно място, червени, жълти и кафяви като есен на друго), към неговия зубир в края на тъмния лес, към морята му с плаващи кораби, към хората му (Иландра вече бе там, а тази сутрин се канеше да започне момичетата, да прецеди спомените и любовта през занаята и изкуството си), към неговите летящи и плуващи твари, бягащи и дебнещи зверове, към мястото (още недовършено, още не), където залезът, лумнал над рухналия Родиас, щеше да е запретената факла на падащия Хеладик: към собствения му живот, живота на всички под бога и на света, толкова, колкото можеше да изобрази, бидейки самият той смъртен, окован в границите на смъртните.

Много беше направено вече, имаше и още да се довърши, с труда и на други — Пардос, Силано и Сосио, чираците, Варгос вече работеше с тях — нещата добиваха форма под негово напътствие по стени и полукуполи. Но обликът на всичко, извисеният в могъща дъга замисъл вече бе тук и Гизел бе спряла, и гледаше.

Погледът й се върна на него и той забеляза, че се кани да каже още нещо, но го премълча. На лицето й се бе изписало съвсем неочаквано изражение и след много време той си помисли, че е разбрал онова, което почти беше изрекла.

— Криспин! Джад, значи си жив! Бояхме се…

Той вдигна ръка, властен като император, напрегнат и изпълнен с тревога. Втурналият се към него Пардос замръзна, онемя. Варгос застана зад него. Самият Криспин изпита мигновено облекчение: явно бяха предпочели да останат тук целия ден и през нощта; и бяха в безопасност. Сигурен беше, че и Артибасос е някъде тук.

— Не сте ме виждали — каза той тихо. — Вие спите. Хайде. Заспете. Кажете го и на Артибасос, ако обикаля тук. Никой не ме е видял. — Двамата гледаха скритата под качулката жена до него. — Нито мен, нито никого — добави той. Страстно се надяваше да не са я познали.

Пардос понечи да отвърне нещо, но замълча.

— Вървете — подкани ги Криспин. — Ако имам възможност да ви го обясня по-късно, ще го направя.

Варгос беше пристъпил тихо до Пардос: едър, сръчен, уверен в себе си мъж, с когото беше видял зубир. Мъжът, който го беше извел от Елшовия лес в Деня на мъртвите. Каза тихо:

— Можем ли да предложим някаква помощ? В това, с което си се заел?

Де да можеха. Криспин поклати глава.

— Не и тази нощ. Радвам се, че сте в безопасност. — Замълча. — Молете се за мен. — Никога досега не беше казвал това. Усмихна се. — Макар че не сте ме виждали.

Никой от двамата не отвърна на усмивката. Варгос тръгна пръв: хвана Пардос за лакътя и го отведе навътре в сенките на Храма.

Гизел го погледна мълчаливо. Той я поведе по мраморния под през огромното пространство под купола и по галерията от другата страна, към една ниска врата на отсрещната стена. Вдиша дълбоко и почука — четири пъти бързо, два бавно — и след миг го повтори, знаеше как се чука на тази врата.

Тишина. Дълга като нощта. Той погледна към отрупаната с горящи свещи маса до олтара вдясно, помисли да се помоли. Гизел стоеше неподвижна до него. Ако се провалеше, не разполагаше с нищо повече.

После чу как ключалката се завъртя. И малката вратичка към единствения план, който бе могъл да измисли, се открехна. Видя облечения в бял халат духовник, който я беше отворил, един от Безсънните, в късия тунел зад олтара в дъното на малкия параклис, вграден в стената на Имперския прецинкт, и го позна, и благодари — от цялото си сърце — на бога, и вече си спомняше първия път, когато бе минал през тази врата. С Валерий, който беше мъртъв.

Клирикът също го позна. Чукането беше сигнал на императора, предаден на Артибасос и след това на Криспин. Докато работеха на светилници, не една нощ бяха отваряли за Валерий, щом той приключеше дневните си дела и дойдеше да погледа техните. И в много по-късни часове, много пъти. Наричали го бяха Императора на нощта; казваха, че никога не спи.

Свещеникът за щастие изглеждаше необезпокоен, само повдигна вежди, без да проговаря. Криспин каза:

— Дойдох с едно лице, което желае с мен да отдаде последна почит на императора. Искаме да изречем молитвите си до тялото му, а след това отново тук, с вас.

— Той е в Порфирната стая — отвърна свещеникът. — Ужасна нощ.

— Така е — отвърна с горчивина Криспин.

Духовникът не се отдръпна.

— Защо спътничката ви е с качулка?

— За да не я види простолюдието — отвърна Криспин. — Не бива.

— Защо да не бива?

Не можеше да се избегне. Докато Криспин се обръщаше към нея, Гизел вече бе смъкнала качулката. Клирикът държеше фенер. Светлината падна върху лицето й, върху златната коса.

— Аз съм кралицата на антите — каза тя. Изпъната като тетива на лък. Криспин имаше чувството, че ще затрепти, ако някой я докосне. — Добри отче, нима очаквате една жена да се излага на показ точно тази нощ по улиците?

Видимо стъписан — а като гледаше кралицата, Криспин можеше да разбере защо — мъжът поклати глава и отвърна:

— Не, не, разбира се, не! Опасно е. Ужасна нощ!

— Император Валерий ме покани тук. Спаси живота ми. Решен беше да ми помогне да си върна трона, както навярно знаете. Нима не е пристойно в очите на Джад да се сбогувам с него? Не бих могла да спя спокойно, ако не го сторя.

Дребничкият свещеник в белия халат заотстъпва, след това се поклони ниско и се отдръпна.

— Пристойно е, ваше величество. Джад да ви прати светлина, и на него.

— На всички нас — каза Гизел и тръгна, вече пред Криспин, сниши се под свода на ниския каменен тунел, мина през малкия параклис и влезе в Имперския прецинкт.

Най-сетне бяха вътре.

Като по-млад, докато Криспин учеше занаята, Марциниан често го беше поучавал за предимствата на безхитростното и прямото, за избягването на прекалено сложното. През годините той също го беше изтъквал често на многобройните им чираци.

— Ако един военен герой дойде при скулптор и го помоли да направи статуя в негова чест, ще е неописуемо глупаво изображението да не е ясно, открито и понятно. Слагаш го на кон, даваш му шлем и меч. — Марциниан правеше кратка пауза, след като кажеше това. Криспин също, преди да продължи: — Може да ти се струва отегчително, изтъркано, но трябва да се запиташ какъв е поводът за поръчката. Постигнато ли е нещо, ако поръчителят не се почувства почетен от творба, замислена точно за това?

Сложната идея, гениалното нововъведение носеха рискове… понякога въздействието на мига можеше да бъде напълно разбито от тях. За това ставаше дума.

Криспин отново изведе кралицата в нощта. Не я помоли да си сложи качулката. Не направиха никакъв опит да се скрият. Вървяха по грижливо поддържани пътеки, чакълът скърцаше под краката им, покрай статуи на императори и войници (подобаващо предадени) през огрените от звездна и лунна светлина градини; не виждаха никого и никой не ги притесни по пътя им.

Опасностите, които можеха да уплашат живеещите тук, дебнеха извън Бронзовите порти, сред лабиринтите на Града.

Подминаха един фонтан — толкова рано пролетта още не беше пуснат, след това дългия портик на копринената гилдия, а след него, под шума на морския прибой, Криспин поведе своята кралица нагоре към входа на Атенинския палат, огрян от многобройните светилници. Там имаше стражи, но двукрилата врата бе широко отворена. Изкачи се нагоре до тях и видя един мъж, застанал малко по-навътре, зад стражите, в зелените и кафяви цветове на евнусите на канцелара.

Спря пред стражите, кралицата спря до него. Те ги изгледаха бдително. Без да им обръща внимание, Криспин посочи евнуха.

— Хей, ти! Трябва ни ескорт за кралицата на антите.

Евнухът се обърна, без да издаде никаква изненада, и излезе на портика. Войниците местеха погледи от Криспин към кралицата. Човекът на канцелара се поклони на Гизел, след миг и те повториха поклона. Криспин си пое дъх.

— Родиецо! — каза евнухът. Усмихна се. — Трябва да се избръснеш. — И с усещането, че е благословен, че е защитен и му се предлага помощ, Криспин позна в него мъжа, който бе обръснал брадата му, когато бе дошъл в този палат за пръв път.

— Може би — призна той. — Но в момента кралицата желае да види канцелара и да отдаде сетната си почит на император Валерий.

— Може да направи и двете наведнъж. На вашите услуги съм, ваше величество. Канцеларът е в Порфирната стая с тялото. Елате. Ще ви заведа. — Стражите не помръднаха, докато тримата влизаха, толкова царствена беше Гизел, толкова явно уверен бе придружителят й.

Оказа се, че не е далече. Порфирната стая, където раждаха императриците на Сарантион, където императорите лягаха за вечен покой, призовани от бога, беше на същия етаж, по средата на един прав коридор. Имаше запалени на равни разстояния светилници и сенки между тях, не се мяркаше никой. Все едно Имперският прецинкт, този палат, коридорът бяха под въздействието на заклинание на алхимик, толкова тихо и спокойно беше. Стъпките им отекваха. Бяха сами с придружителя си, тръгнали да посетят покойника.

Водачът им спря пред двойна врата. Крилата бяха със сребърен обков, с гербовете с короните и мечовете в злато. Тук също пазеха двама гвардейци. Явно познаваха човека на Гесий. Кимнаха. Евнухът почука веднъж, тихо, и отвори. Махна им да влязат.

Гизел отново пристъпи първа. Криспин спря на прага, разколебан. Стаята се оказа по-малка, отколкото бе очаквал. Имаше пурпурни пана по всички стени, изкуствено дърво от ковано злато, легло с балдахин до отсрещната стена и траурно ложе сега в центъра — и увито в саван тяло на него. Горяха безчет свещи, един мъж беше коленичил — на възглавничка, забеляза Криспин — двама свещеници редяха тихо траурните молитви.

Коленичилият вдигна глава. Беше Гесий — блед като пергамент, тънък като писец, много стар. По очите му Криспин разбра, че е познал кралицата.

— Доволна съм, че ви заварвам тук — каза Гизел. — Искам да се помоля за душата на Валерий, който ни напусна, и да поговоря с вас. Насаме. — Отиде до каната на Стойката, поля си ръцете според ритуала на очищението, избърса ги с кърпата до каната.

Криспин видя как нещо пробяга по лицето на стареца.

— Разбира се, ваше величество. На вашите услуги съм. За всичко.

Гизел погледна към свещениците и Гесий вдигна ръка. Те прекъснаха пението си и излязоха през малката врата в другия край на стаята, до леглото. Когато вратата се затвори, свещите примигнаха.

— Можеш да си тръгваш, Гай Крисп. — Кралицата дори не се обърна.

Криспин погледна евнуха, който ги беше довел. Той безизразно се обърна и излезе. Криспин направи крачка да го последва, но после се поколеба и се обърна.

Мина покрай Гизел, поля си ръцете — редеше молитвата само с устни — и ги избърса. После коленичи до ложето, пред тялото на мъртвия император. Подуши през мириса на тамян в стаята воня на изгоряло и затвори очи.

Имаше думи за молитва, подходящи за този момент. Не ги изрече. Умът му беше празен. После оформи в мислите си образ на Валерий. Амбициозен човек, с повече амбиции, отколкото Криспин някога щеше да проумее. Кръгло лице с меки, добродушни черти, винаги благ глас, достолепна осанка.

Знаеше, че бе трябвало да мрази този човек и да се страхува от него. Но ако съществуваше някаква истина, която да бъде проумяна тук, долу, сред живите, далече под скелето, тя беше, че неща като омраза, страх, обич, всички тези неща не са така прости, както може би му се иска на човек. И без никаква молитва Криспин само каза безмълвно „сбогом“ на образа, оформен в ума му — единственото, което се почувства задължен да стори.

Стана и тръгна към вратата. На излизане чу как Гизел тихо каза на канцелара — дълго след това щеше да се чуди дали го бе изрекла точно тогава, за да му позволи да чуе, като благодеяние някакво:

— Мъртвите ни оставиха. Можем да говорим само за онова, което предстои. Имам да ви кажа нещо.

Двукрилата врата се затвори зад него. Криспин спря в коридора. Изведнъж се почувства неизразимо уморен. Притвори очи. Олюля се. Евнухът се озова до него. Каза му, нежно като ромон на пролетен дъжд:

— Ела, родиецо. Баня, бръснене, вино.

Криспин отвори очи. Поклати глава, но думата сама излезе от устата му:

— Добре.

Беше изцеден. Знаеше го.

Тръгнаха по коридора. Завиха. Още един завой. Представа нямаше къде са. Стигнаха до някакво стълбище.

— Родиецо!

Криспин вдигна очи. Към тях се приближаваше мъж: мършав и сив, с отривиста, енергична походка. Никой друг нямаше в коридора, нито по стълбището нагоре.

— Какво правиш тук? — попита Пертений от Евбулус.

Наистина беше ужасно уморен.

— Все изниквам където не ми е работа, нали?

— Точно така.

— Отдавам почит на мъртвите.

Пертений изсумтя презрително.

— По-разумно ще е да я отдадеш на живите. — И се усмихна с широката си уста-цепка. Криспин се опита и не можа да си спомни да го е виждал някога усмихнат. — Някакви вести? — попита Пертений. — Спипаха ли я най-сетне? Не може да бяга дълго, разбира се.

Беше неразумно. Крайно неразумно. Криспин го знаеше още преди да замахне. Беше всъщност най-чистата, самоубийствена глупост. Но в този момент като че ли най-сетне отново намери гнева си и като го намери — в мига, в който го откри — сви юмрук, замахна с всичка сила и го стовари в лицето на секретаря на новопомазания император така, че той отхвърча и падна на мраморния под в безсъзнание.

Последвалата тишина беше почти непоносима.

— Май си ожули кокалчетата — каза кротко евнухът. — Хайде, ела да ти видим ръката.

И го поведе нагоре по стълбите, без да погледне назад към изпадналия в несвяст Пертений.

В стаите на канцелара и свитата му се отнесоха грижовно с него. Мнозина си спомниха със смях първата му вечер тук, преди половин година. Окъпаха го, както му бе обещано, поднесоха му вино, дори го обръснаха, макар тази нощ да нямаше шеги. Някой свиреше на струнен инструмент. Криспин осъзна, че тези хора — хората на Гесий — също са изправени пред големи промени. Ако канцеларът паднеше от власт, бъдещето им щеше да е изложено на риск. Замълча си. Какво можеше да им каже?

След това спа, в хубаво легло и тиха стая. Така свърши една нощ от живота му — в сън в Атенинския палат на Сарантион, близо до един жив император и до един мъртъв. Сънува жена си, която също бе мъртва, но и друга жена. Тичаше и тичаше, бягаше от преследвачите си по безкраен гол бряг, по гладки корави камъни под ярка лунна светлина, а делфините скачаха покрай брега в бляскавото черно море.

Щом вратите се затвориха зад Криспин и евнуха, в стаята с пурпурните стенни пана, златното дърво и загърнатото в саван овъглено тяло един старец, който бе очаквал тази нощ да срещне смъртта си и бе решил да я поздрави с достойнство в същата тази стая, където се беше молил за душите на трима императори, се обърна към младата жена. Жената, за която бе забравил тази нощ, като всички останали. С всяка изречена от нея дума той сякаш усещаше как се връща волята му за живот, а умът му вървеше по дирите на непредвидени възможности.

Когато тя спря да говори, страстна и пламенна, и го загледа съсредоточено, Гесий вече обмисляше възможността за живот след изгрев-слънце.

За себе си, ако не за други.

И точно в този момент, преди да е изрекъл отговора си, малката вътрешна врата към Порфирната стая се отвори — без почукване — и привлечен тук сякаш от нещо свръхестествено и предопределено, в тази нощ, обладана от неведома сила, при тях влезе висок мъж с широки рамене и златна коса.

Трижди въздигнатият Леонт, вече наместникът на земята на Джад, новопровъзгласен, благочестив като клирик, дошъл да се помоли на светлината на свещите със слънчев диск в ръце за отпътувалата душа на своя предшественик. Спря на прага и погледна за миг евнуха, чието присъствие тук бе очаквано, а след това — по-съсредоточено — жената, стояща до траурното ложе: нея изобщо не бе очаквал тук.

Гесий се наведе в нисък поклон.

Гизел Антска не се поклони. Или поне не веднага.

Първо се усмихна. А след това каза (все още права, дъщеря на своя баща, храбра и остра като нож):

— Велики господарю, слава на Джад, че дойдохте. Богът е милостив повече, отколкото сме заслужили. Тук съм, за да ви кажа, че Западът вече е ваш, господарю, и за вечно освобождение от черното и безбожно зло на тази нощ. Стига да решите.

А Леонт, който изобщо не бе подготвен за всичко това, след кратко мълчание отвърна:

— Моля обяснете.

Тя отвърна на погледа му — съвсем неподвижна, висока и красива, блестяща като диамант. Обяснение само по себе си, помисли канцеларът, затаил дъх.

Едва тогава тя коленичи изящно, сведе глава и докосна с чело мраморния под в дълбок поклон. А после, изправила рамене, но все така на колене пред императора, с бляскавите накити в косата и по одеждите си, обясни.

Леонт мълча дълго.

Най-сетне, със строга сдържаност, изписана на великолепното лице, се обърна към стария канцелар и зададе един въпрос:

— Вие съгласен ли сте? Че Леканус Далейн не е могъл сам да замисли това от острова?

А Гесий, отправил вътрешен зов към бога, че е недостоен за толкова щедрост, отвърна само, привидно спокоен и невъзмутим като тъмна вода в безветрено утро:

— Да, превелики господарю. Повече от сигурно е, че не е могъл.

— А знаем, че Терций е страхливец и глупак.

Този път не беше въпрос. Канцеларът и кралицата не отрониха и дума повече. За Гесий бе трудно да си поеме дъх, мъчеше се да го скрие. Имаше чувството, че везни са надвиснали във въздуха, над горящите свещи.

Леонт се обърна към тялото под копринения саван на ложето.

— Те го изгориха. Сарантийски огън. Всички знаем какво означава това.

Знаеха го. Въпросът бе дали самият Леонт ще го признае. За Гесий отговорът бе отрицателен, докато жената — тази друга висока русокоса жена със сини очи — не бе дошла, за да промени всичко. Беше приканила канцелара да говори на новия император, казала му бе какво трябва да се каже. Той бе готов да го направи — бездруго нямаше вече какво да губи — и изведнъж новият император бе дошъл сам. Богът беше загадъчен, неведом, изумителен. Как можеше да съществуват хора, които да не са смирени?

Леонт — мускулите му заиграха под туниката и халата — пристъпи към ложето, към мъртвия Валерий Втори, покрит от глава до пети с пурпурна коприна. Канцеларът знаеше, че в скръстените си под плата ръце покойникът стиска слънчев диск. Самият той го бе сложил в тях, както и монетите върху очите на Валерий.

Леонт постоя за миг между високите свещи, взрян в трупа, а след това с рязък, гневен жест дръпна коприната.

Жената бързо извърна очи от ужасната гледка. Канцеларът също, макар вече да беше видял изгорения тази нощ. Новопомазаният император на Сарантион обаче, войник от половин стотина бойни полета, войник, виждал смъртта в безчет форми и лица, дори не трепна. Все едно му беше необходимо да види, помисли Гесий, забил очи в мраморния под.

А после двамата чуха как Леонт издърпа отново савана нагоре, за да покрие благоприлично покойника.

Отстъпи назад. Пое дъх. Последната тежест, поставена безвъзвратно на везните във въздуха.

И заяви с глас, недопускащ възможността за съмнение или грешка:

— Това е мръсна и черна мерзост в очите на Джад. Той беше божият помазаник, свят и велик. Канцеларю, ще се разпоредите да намерят Терций Далейн, където и да се намира. Да бъде окован и екзекутиран. И ще ми доведете веднага в тази стая жената, която беше моя съпруга, за да може за сетен път да види това — своето деяние.

„Която беше моя съпруга“.

Гесий се изправи толкова бързо, че за миг се замая. Излезе през вътрешната врата, през която бе влязъл императорът. Светът се бе променил и се променяше отново. Никой, и най-големият мъдрец, не можеше да дръзне да твърди, че знае какво таи бъдещето.

Затвори вратата.

Така двама души останаха сами, с мъртвия и свещите, и златното дърво, в стая, направена за раждания и смърти на императори.

Гизел, още на колене, вдигна очи към мъжа пред себе си. И двамата мълчаха. Усещаше в себе си нещо толкова изпълващо, така напрегнато, че почти болеше.

Той пръв наруши тишината; пристъпи към нея. Тя се изправи едва когато й подаде ръка, за да й помогне, и затвори очи, когато целуна дланта й.

— Няма да я убия — промълви той.

— Разбира се — отвърна тя.

И задържа очите си затворени — силно стиснати, та да не се види онова, което грейна в тях в този миг.

Имаше сложни проблеми, свързани с брака и наследяването на императорската власт, и хиляди подробности около правото и вярата, които изискваха сериозна грижа. Трябваше с формално благоприличие да се уреди смъртта на някои лица. Стъпките, предприети (или непредприети) в началото на едно управление, могат да предопределят неговия облик.

Светлейшият канцелар Гесий, утвърден на поста си същата тази нощ, се зае с тези неща. Включително със смъртите.

Но беше необходимо известно време, за да се спази задължителният протокол. Ето защо коронясването на Хиподрума бе отложено за след три дни. В онази утрин, ведра и предвещаваща добро, в катизмата, пред събралите се и изпаднали в луд възторг граждани на Сарантион — над осемдесет хиляди души, ревящи с цяло гърло — Леонт Златния прие името Валерий Трети, смирено положи святата клетва и след това увенча своята златна императрица Гизел, която не смени името си, дадено й от нейния баща в деня на раждането й във Варена, и така бе записана в историята, когато дойде ред делата на тяхното управление да влязат в хрониките.

В Порфирната стая, в нощта, когато започна всичко това, една врата се отвори и мъжът и жената, коленичили в молитва пред покритото с пурпурен саван тяло, се обърнаха и видяха да влиза втора жена.

Тя спря на прага и ги погледна. Леонт се изправи. Гизел не: стискаше слънчевия диск на гърдите си и бе свела глава в благочестиво смирение.

— Викал си ме? Какво има? — каза Стилиана Далейна отривисто на мъжа, когото днес бе поставила на Златния трон. — Много съм заета тази нощ.

— Не. Не си — отвърна Леонт твърдо и неумолимо, като съдия. И видя как тя бързо — много бърза, както винаги — осъзна безпрекословността в тона му.

Ако се бе надявал (или опасявал), че ще види в очите й ужас или гняв, трябваше да се разочарова (или да се успокои). Видя обаче как нещо припламна в тях. Друг може би щеше да го нарече ирония, огромна и зла насмешка, но този, който би могъл да разгадае реакцията й така, лежеше мъртъв на траурното ложе.

Гизел се изправи. От тримата живи в тази стая само тя носеше царствения пурпур. Стилиана я изгледа за миг и неочакваното в погледа й бе може би спокойствието й, граничещо с безразличие.

После извърна очи с подчертано пренебрежение. И каза на съпруга си:

— Открил си начин да присвоиш Батиара. Колко умно от твоя страна. Сам ли го направи? — Хвърли поглед към Гизел, а кралицата на антите сведе отново очи към мраморния под, не от смут или свян, а за да остане скрит още малко триумфът й.

Леонт отвърна:

— Открих убийство и неблагочестие и няма да живея с тях под Джад.

Стилиана се изсмя.

Дори и тук, дори сега можа да се изсмее. Той я погледна. Как можеше един войник, преценявал толкова много от света с понятието за храброст, да не се възхити на това, каквото и да изпитваше?

— О? Няма да живееш с тях? Ще се откажеш от трона? От двора? В някой монашески орден ли ще идеш? Ще кацнеш на някоя скала в планините, с брада до коленете? Изобщо не бих могла да си го представя! Могъщи са пътищата на Джад.

— Да — каза Гизел. Едва сега проговори и настроението в стаята се промени мигновено. — Могъщи са, да.

Стилиана я погледна отново и този път Гизел вдигна очи и срещна погледа й. Много трудно беше все пак да крие триумфа си. Пътувала бе дотук съвсем сама, избягала беше от смъртта, без никакви съюзници; онези, които бе обичала, умираха заради нея. А сега…

Мъжът не проговори. Гледаше съсредоточено красавицата, която Валерий му бе подарил в знак на уважение заради бляскавите му победи на бойното поле. Беше я повикал тук с намерението да дръпне отново савана от покойника и да я принуди да погледне ужасната развалина, в която го бе превърнала. Но в този миг разбра, че подобни жестове са безсмислени.

Бездруго никога не я беше разбирал напълно. Дъщерята на Флавий Далейн.

Даде знак на Гесий, който стоеше зад нея на входа. Жена му забеляза жеста и го погледна. И се усмихна. Усмихна се! И я отведоха.

Ослепена беше преди разсъмване от мъже, на които това им беше професията, в една подземна килия, от която звук не можеше да се изтръгне, за да притесни света горе.

По огрените от лунна светлина градски улици, покрай отряди пехота и препускащи в галоп конници, залостени кръчми и каупони, тъмни фасади на къщи и храмове, огньове на пекарници, под понесени от вятъра облаци и скриващи се и показващи се звезди, лекарят Рустем от Керакек бе придружен късно в онази нощ от хора на градската префектура от палатата на Сините до къщата близо до градските стени, която му бяха дали за ползване.

В палатата му бяха предложили легло, ала той отдавна бе научил, че за един лекар е по-добре да спи далече от пациентите си. Това съхранява достойнството и самостоятелността. Макар да беше изморен до смърт (извършил бе още три процедури, след като почисти и затвори раната на промушеното в гръб момче), Рустем се подчини на навика и след като се обърна на изток и се помоли безмълвно на Перун и Богинята усилията му да се окажат приемливи, помоли и за обещания му ескорт. Изведоха го до портата и повикаха стража. Той обеща на заранта да дойде пак.

Войниците по улиците не им създадоха неприятности, макар явно да бяха възбудени и нощта да кънтеше от виковете им и тропането по врати, а конските копита биеха като барабани по калдъръма. В дълбокото си изтощение Рустем не им обръщаше внимание, вървеше механично между стражите, стъпка след стъпка, използваше този път тояжката по предназначение, а не за показ, и почти не виждаше накъде вървят.

Най-сетне стигнаха до вратата му. Вратата на малката къща на Боносус до стените. Един от охраната почука и бързо отвориха. Навярно очакваха войниците, помисли си Рустем. Претърсващите. Икономът беше на прага, с угрижено лице. Рустем видя и момичето, Елита, стоеше зад него, все още будна в този късен час. Той пристъпи с левия крак напред, благодари уморено на довелите го, кимна на иконома и момичето и се качи на горния кат до стаята си. Тази нощ стъпалата сякаш бяха станали повече. Отвори вратата и влезе, с левия крак напред.

Аликсана Сарантийска седеше до прозореца и гледаше към двора долу.

14

Не знаеше, че е тя, разбира се. Не и преди да заговори. Замаяният и капнал Рустем нямаше представа защо тази непозната жена е в спалнята му. Първата блуждаеща мисъл, която го споходи, бе, че може да е някоя позната на Боносус. Но пък по-скоро трябваше да е момче, нали?

След това си повярва, че я е познал — като пациент, една от навестилите го още първата сутрин. Но това беше нелогично. Какво търсеше тук сега? Нима сарантийците не разбираха нищо от приличие?

После тя стана, обърна гръб на прозореца и каза:

— Добър вечер, лекарю. Аз съм Алиана. До тази сутрин бях Аликсана.

Рустем отстъпи стъписан, бутна вратата и я затвори. Краката му се подкосиха. Обзе го ужас. Не можеше да проговори. Жената беше дрипава, мръсна, уморена, приличаше на улична просякиня. И при все това нито за миг не му хрумна да се усъмни в думите й. Заради гласа беше, реши той след време. Заради гласа.

Тя продължи:

— Търсят ме. Никакво право нямам да ви излагам на риск, но ето, че го правя. Трябва да разчитам на състраданието, което проявихте към едного, като го приехте за свой пациент… макар и за кратко… и трябва да ви кажа, че… нямам къде другаде да отида. Цяла нощ избягвах войниците. Дори в каналите се крих, но те вече и там търсят.

Рустем тръгна през стаята. Стори му се много дълга. Седна на крайчеца на леглото си. След това през ума му мина, че не е редно да седи в присъствието на императрица, и се изправи. Подпря се с ръка на един от пилоните на леглото.

— Но как сте… защо… как се озовахте тук?

Тя му се усмихна. Но на лицето й нямаше нищо, наподобяващо веселие — Рустем се беше научил да гледа внимателно хората. Тази жена бе на ръба на силите си, ако изобщо й бяха останали сили. Погледна надолу. Беше боса; на едното й стъпало имаше кръв и той веднага си помисли, че може да е ухапване. Споменала беше за каналите. Косата й беше подрязана грубо и чорлава. Прикритие, реши той, щом мозъкът му заработи отново. Облеклото й също беше срязано — малко над коленете. Очите й изглеждаха празни, тъмни, все едно човек можеше да види в кухините чак до костта зад тях.

Тя се усмихна на блуждаещия му поглед.

— Доста по-красноречив бяхте последния път, докторе, когато ми обяснихте, че мога да се надявам един ден да родя дете. Защо съм тук ли? От отчаяние, признавам. Елита е една от жените ми, една от малкото, на които мога да се доверя. Тя ми донасяше за Боносус. Несъмнено беше от полза да се знае, че президът на сената върши неща, за които навярно би предпочел… да не се знае.

— Елита? Една от…

Сериозен повод имаше за тревога. Тя кимна. Имаше петно кал на челото и на едната страна. Тази жена я гонеха. Мъжът й беше мъртъв. Всичките войници по улиците, пешаците и конниците, тропането по вратите — всичко бе заради нея.

Тя каза:

— Донасяше ми за добрия ви и щедър характер, докторе. И разбира се, знам, че сте отказали да изпълните заповедта, дошла от Кабад — да убиете кралицата на антите.

— Какво?! Аз… Вие знаете, че аз… — Седна отново, безсилен.

— Докторе, щеше да е нехайство от наша страна, ако не знаехме за такива неща, нали? В нашия собствен Град? Търговецът, който ви донесе съобщението… виждали ли сте го оттогава?

Рустем преглътна. Поклати глава.

— Не беше нужно много време да го убедим да издаде подробностите. Разбира се, оттогава бяхте следен внимателно. Според Елита сте били нещастен след тръгването на търговеца. Не ви допада идеята да убиете, нали?

Бяха го наблюдавали през цялото време. А какво беше станало с човека, донесъл му съобщението? Не искаше и да пита.

— Убийство? Не ми харесва, разбира се — отвърна Рустем. — Аз съм лечител.

— Ще ме прикриете ли тогава? — попита жената. — Те скоро ще дойдат.

— Но как мога да…

— Те няма да ме познаят. Слабостта им тази нощ е в това, че повечето претърсващи нямат представа как изглежда императрицата. Освен ако не бъда предадена, ще намерят само жени, на които като че ли не им е мястото там, където са, и ще ги отведат за разпит. Мен няма да ме познаят. Не и в сегашния ми вид.

Усмихна се отново. Същата вялост. Празните очи.

— Разбирате, че Стилиана — продължи тихо жената до прозореца — ще заповяда да ми избодат очите и да ми изтръгнат езика, да ми отрежат носа и след това ще ме даде на мъжете, които все още ще ме искат, в едни стаи под земята, а после ще заповяда да ме изгорят жива. Нищо друго… не е толкова важно за нея сега.

Рустем си помисли за русокосата красавица, застанала до стратега на сватбеното празненство, на което бе присъствал първия си ден тук.

— Тя ли е императрицата сега?

— Тази нощ или утре. Докато не я убия. Нея и брат й. След това мога да умра и да оставя на бога да съди живота и делата ми, както намери за добре.

Рустем я изгледа. Вече си я спомняше по-ясно, след като рационалната мисъл и самообладанието му донякъде се върнаха. Наистина беше идвала при него в онова първо утро, когато подредиха набързо със слугите стаите за прием на долния етаж. Беше я взел за жена от простолюдието и най-напред, преди да я приеме и прегледа, благоразумно се увери, че може да си позволи таксата. Гласът й… беше различен тогава. Безспорно. Така и трябваше да е.

Хората на запад също като в отечеството му имаха ограничена представа за раждането. Едва в Испахан Рустем бе научил определени неща, поне дотолкова, че да му е ясно, че невъзможността да се зачене може понякога да се дължи на мъжа, а не на жената. Мъжете на запад, както и в страната му, не обичаха да слушат това, естествено.

Но Рустем не изпитваше неудобство да го обясни на жените, които идваха при него. Какво правеха след това с информацията не беше негово бреме, нито отговорност.

Жената от простолюдието — която се оказа императрицата на Сарантион — бе една от тях. И изобщо не изглеждаше изненадана след въпросите и прегледа му, когато й каза каквото й каза.

Лекарят у Рустем отново бе потресен от това, което видя: тази абсолютна скованост, с която все още се владееше, изправена пред неумолимия факт, за който говореше — предстоящо убийство и собствената й смърт. На ръба беше да се прекърши, помисли си той.

— Кой друг знае, че сте тук?

— Елита. Прескочих стената откъм двора и след това се качих в стаята ви. Тя ме завари тук, когато влезе да накладе огъня. Знам, че и тя спи тук, разбира се. Простете ме за това. Можех да се надявам, че ще дойде да запали огън в тази стая. Щяха да са ме заловили досега, ако бе дошъл някой друг. Ако им извикате, ще ме задържат веднага, разбирате ли?

— Изкачили сте се по стената?

Същата усмивка, която не беше усмивка.

— Лекарю, едва ли държите да знаете какви неща правих и къде бях днес и тази нощ.

А след това го каза, за първи път:

— Моля ви…

Императрици никога не трябва да казват това, помисли си Рустем. Но в този момент, точно преди да го изрече, и двамата чуха, дори оттук, горе, тропане на входната врата и Рустем видя през прозореца пламъците на факли и чу гласовете отдолу.

Екодес от Сория, ветеран декурион от Втори Аморийски, войник цял живот, въпреки нощната бъркотия и двете набързо (и неразумно) обърнати чаши вино, които прие след претърсването на дома на сънародничката от Юга, си даваше ясна сметка, че човек трябва да се държи сдържано и цивилизовано в дома на сенатор и че е длъжен да накара хората си да направят същото — колкото и да бяха обезсърчени и колкото и голяма да беше обещаната награда.

Десетимата си вършеха работата енергично и грижливо, без да притесняват слугите, и се стараеха да не счупят нищо, докато отварят и ровят в ракли и гардероби, и проверяват стая по стая. Някои неща все пак бяха потрошени по-рано, докато помагаха да се разчисти сганта от улиците, и Екодес очакваше на заранта да чуе оплаквания. Това не го притесняваше кой знае колко. Трибуните на Втори Аморийски бяха добри офицери общо взето, знаеха, че хората им трябва да поразпуснат от време на време, а мекушавите граждани винаги недоволстваха от честните войници, бранещи домовете и живота им. Какво толкова е една счупена ваза или чиния в общата схема? Какво толкова може да протестира човек, че някое войниче стиснало пътьом слугинята му за циците или й бръкнало под туниката?

От друга страна, има къщи и къщи, и може да се отрази лошо на възможностите за повишение, ако оскърбиш цял сенатор. На Екодес му бяха дали повод да вярва, че скоро може да стане центурион, особено ако воюва добре в тази война.

Доколкото това беше война. Много приказки имаше тази нощ, докато войниците се срещаха и разминаваха по улиците на Сарантион. Войската се храни със слухове, а последният беше, че в края на краищата няма да тръгнат толкова бързо на запад. Войната в Батиара беше големият замисъл на императора, когото бяха убили днес. Новият император беше възлюбленият от войската неин водач и макар никой да не можеше да се съмнява в куража и волята на Леонт, логично беше новият седнал на трона най-напред да поиска да сложи в ред нещата тук, преди да прати армиите да отплават на бой.

Това всъщност напълно устройваше Екодес, въпреки че никога нямаше да го каже на друг. Факт беше, че мразеше корабите и морето със страх, дълбок до костите, като от езически магии. Мисълта, че ще повери тялото и душата си на някое от онези тумбести тромави корита в залива с техните пияни капитани и екипажи, го плашеше безкрайно повече от всяко нападение на басаниди или пустинни племена, дори от запенените от бойна ярост карчити в единствената му срочна служба на север.

В битка човек може да се защити или да се оттегли, ако се наложи. Човек с понатрупан опит винаги намира начин да оцелее. На кораб, особено при буря (Джад да не дава дано!), или просто отнесен далече от брега, за войника не остава нищо друго, освен да си изповръща червата и да се моли. А Батиара си беше далече. Много далече.

Ако питаха Екодес от Сория, нямаше да е никак зле, и много мъдро даже щеше да е стратегът — славният нов император — да реши да поразмисли повечко за кампанията на запад, да насочи армията на североизток, да речем (в тъмното разправяха, че проклетите басаниди били нарушили мира, пратили били голяма сила през границата).

Няма как да те повишат в центурион за добро воюване, ако се удавиш по пътя, нали?

Прие стегнатия доклад на Приск, че дворът и градината са празни. Претърсването на къщите вече го бяха свели до рутинна практика. Достатъчно пъти го бяха правили тази нощ. Стаите на долния етаж откъм входа на тази бяха направени на нещо като лечебница и бяха празни. Икономът — суховат намръщен тип с изпито лице — послушно събра слугите и гарантира поименно за трите жени. Приск и още четирима минаха по коридора да проверят слугинските стаи и кухнята. Екодес с възможно най-учтив тон попита кой живее в стаите горе. До тази сутрин имало двама души, обясни икономът. Възстановяващ се пациент и басанидския лекар, отседнал тук като гост на сенатора.

Екодес се въздържа (учтиво) да се изплюе на пода при споменаването за басанид и попита:

— Какъв пациент?

— Имаме указания да не казваме — отвърна невъзмутимо икономът. Говореше гладко, с чувство на превъзходство, кучият му син, а това Екодес най-много го мразеше. Беше най-обикновен слуга, а се държеше, все едно че е роден сред маслинови горички и лозя.

— Майната им на указанията ти — отвърна съвсем спокойно Екодес. — Нямам време. Какъв е този пациент?

Икономът пребледня. Една от жените вдигна ръка пред устата си. Екодес си помисли (не беше съвсем сигурен), че може би прикрива кикот. Сигурно се чукаше с тоя кучи син, за да си запази работата. Готов беше да се хване на бас, че ще й хареса да го попритесни.

— Да разбирам ли, че ми заповядвате да ви кажа? — попита икономът.

Конско лайно, помисли си Екодес. Гърба гледа да си пази.

— Точно така. Казвай.

— Пациентът беше Скорций от Сория — каза икономът. — Рустем от Керакек го лекуваше тук тайно. До тази сутрин.

— Свети Джад! — възкликна Екодес. — Ти майтап ли си правиш с мен?

Дори дотук да съществуваше някакво съмнение, изражението на иконома даде ясно да се разбере, че не е от тези, дето ще седнат да си правят майтап.

Екодес нервно облиза устни и се помъчи да осмисли току-що наученото. Нищо общо нямаше с нищо, но си беше новина, и то каква! Скорций беше на стрела с дълъг лък разстояние преди най-прочутите синове на Сория. Героят на всяко момче и мъж в граничещата с пустинята страна, включително и на Екодес. Стотици войници в отпуска бяха присъствали на днешните състезания и историята за неочакваното появяване на шампиона на Сините на Хиподрума… и всичко, което бе последвало, се бе разчула. Разправяха, че можело да умре от раните си. Императорът и най-великият колесничар в един и същи ден. Джад да не дава.

А това какво щеше да причини на суеверните в армията, и то в навечерието на уж най-великата война за възвръщане на владения?

И ето ти го Екодес, в същата къща, където се бе възстановявал Скорций, лекуван тайно от басанид! Каква история щеше да излезе от това! Едва щеше да изтрае, докато се върне в казармата.

Но засега само кимна на иконома, със сдържана и строга физиономия.

— Разбирам защо е било тайна. Но успокойте се — никой от нас няма да го издаде. Някой друг да е в къщата?

— Само лекарят.

— Басанидът? И къде е?

— На горния етаж. В стаята си.

Екодес се обърна към Приск, който тъкмо идваше по коридора, и каза:

— С тази стая се заемам лично. Не искаме оплаквания, нали? — И погледна питащо иконома.

— Първата стая вляво от стълбището. — Услужлив човек. Стига да си му обяснил правилата на играта.

Екодес тръгна нагоре. Скорций! Бил е тук! А този, който е спасил живота му…

Почука рязко на първата врата, не изчака да го поканят. Това беше претърсване все пак. Докторът можеше да е свършил добра работа, но пък беше проклет басанид, нали?

Точно така се оказа.

Жената, която го беше яхнала в леглото, се обърна, щом Екодес отвори, и писна, но след това изля порой мръсотии. Екодес едва успя да схване същината: тя ругаеше на басанидски.

А после се смъкна от мъжа и покри голотата си с чаршафа. Мъжът се надигна. Беше гневен — съвсем обяснимо, предвид обстоятелствата.

— Как смеете! — изсъска. — Това ли е сарантийското възпитание?

Екодес наистина се почувства малко като натрапник. Курвата от Изтока (в Сарантион имаше курви от цял свят) се пенеше и ръсеше клетви, все едно никога досега не е показвала голия си задник на войник. Вече беше превключила на сарантийски, доста завалено, но разбираемо все пак, и изтърси няколко много пиперливи и недвусмислени твърдения, свързани с майка му и къде и с кого лягала.

— Млък! — Лекарят я перна по бузата и тя се разциври. Жените си го просят понякога, помисли одобрително Екодес. Явна истина и за Басания, както и за навсякъде другаде по света. Всъщност защо не?

— Какво правите тук? — опита се да си придаде малко достойнство сивобрадият лекар. Екодес го досмеша — достойнството не е лека работа, когато са те изненадали под друсаща се отгоре ти курва. Басаниди! Толкова ги няма като мъже, че не могат да сложат жените под себе си, където им е мястото. — Кой сте вие?

— Екодес, Втори Аморийски пехотен. Заповед за претърсване на всички къщи в Града. Търсим една избягала жена.

— Защото не можеш да си вземеш жена! Всички бягат от тебе! — изграчи курвата до лекаря и зяпна, възхитена от собственото си остроумие.

— Чух за претърсването — отвърна басанидът сдържано. — В палатата на Сините, където лекувах един пациент.

— Скорций? — не можа да се сдържи Екодес.

Лекарят се поколеба. После сви рамене. „Не е мой проблем“, сякаш казваше жестът.

— И други. Войниците ви днес не бяха особено вежливи, нали.

— Заповеди — отвърна Екодес. — Трябваше да се спрат размириците. Как е… колесничарят? — Това ако не беше клюка!

Докторът отново се поколеба. Отново сви рамене.

— Счупени ребра, отворена рана, загуба на кръв, смъкнал се дроб може би. Ще го разбера сутринта.

Курвата продължаваше да го гледа с гняв, макар да си беше затворила мръсната уста. Имаше хубаво, зряло тяло според това, което бе успял да види, но косата й беше сплъстена, гласът — пронизителен и дразнещ ухото, а и не изглеждаше особено чиста.

— А тази жена? Коя е?

Докторът се покашля.

— Хм… разбирате, че семейството ми е далече, нали? А един мъж, дори и на моята възраст…

Екодес се подсмихна.

— Няма да ида в Басания да кажа на жена ви, ако това имате предвид. Между другото тук, в Сарантион, можехте да си намерите и нещо по-добро. Или предпочитате да ви приказват мръсотии на родния ви език?

— Я се погледни бе! — изръмжа жената. — Никоя жена няма да легне с тебе, та ако ще злато да й даваш!

— Дръж се по-прилично. Тук е сенаторски дом все пак.

— Точно така — не му стана длъжен докторът. — Приличието в момента наистина е наложително. Бъдете така добър да си довършите задълженията и напуснете. Признавам, тази среща не я намирам нито за прилична, нито за забавна.

„Не се и съмнявам, свиньо басанидска“, помисли си Екодес. Но вместо това отвърна:

— Съжалявам, докторе. Изпълнявам заповеди, както разбирате. — Повишение трябваше да пази все пак. Тази свиня живееше тук и лекуваше Скорций, значи трябваше да е важна фигура.

Екодес огледа помещението. Обичайна стая на горния етаж за този квартал. Най-добрата, с изглед към градината. Приближи се до прозореца към двора. Беше тъмно. Долу вече бяха претърсили. Върна се при вратата, погледна пак към леглото. Двамата вече бяха седнали и го гледаха мълчаливо. Жената общо взето беше покрила голотиите си с чаршафа. Почти. Обаче му беше намигнала още докато го ругаеше. Курви! До една.

Редно беше да се погледне под леглата, разбира се — удобни места за криене. Но пък редно беше и да преценяваш като декурион (бъдещ центурион?) и да не си губиш времето. До разсъмване трябваше да се претърсят още много къщи. Заповедта беше недвусмислена: искаха жената да бъде намерена преди утрешната церемония на Хиподрума. А Екодес беше повече от убеден, че доскорошната императрица на Сарантион не е под леглото, на което се сношаваха тези двама басаниди. Нямаше какво да търси повече тук.

— Както и да е, можете да продължите, докторе — подхвърли Екодес, ухили се и излезе.

Приск тъкмо идваше по коридора с още двама.

— Едната стая е била обитавана, но вече не е. Пациент някакъв.

— Да тръгваме. За това ще ти разправям навън. Не е за вярване, мамка му!

Мръсна уста имаше басанидската курва, но хубав задник, добре закръглен, помисли си, докато слизаше пред Приск по стъпалата. Гледката, която го стъписа, когато отвори вратата, си беше доста възбуждаща. Мина му през ума дали ще може и той да си вземе някое момиче тази нощ. Едва ли. Не и за честни войници без злато в кесията.

Изчака хората му да се изнижат навън и кимна на иконома. Учтиво. Благодари му дори. Сенаторска къща все пак. Казал беше името си на влизане. Изведнъж се сети за нещо.

— Тоя мръсник басанидецът откъде си намира курвите?

Икономът бе искрено възмутен.

— Що за думи? Отвратително! Басанидът е прочут лекар и… и почетен гост на сенатора!

Екодес примига, после се изсмя. Виж ти! Колко сме чувствителни! Което говореше нещо, нали? Момчета? Отбеляза си наум да поразпита после за този сенатор — Боносус. Понечи да наругае иконома, но жената зад него му се усмихна и му смигна, с пръст на устните.

Екодес се ухили. Тази си беше хубавичка. И беше ясно също така, че прекалено благовъзпитаният иконом изобщо не знае какво става в тази къща.

— Добре — каза той и изгледа многозначително жената. Можеше пък и да намери време да намине насам по-късно. Едва ли, но знае ли човек. Икономът бързо погледна през рамо към жената, а нейната физиономия моментално стана съвсем благочестива; беше свила чинно ръце и навела очи. Екодес пак се ухили. Жени. Измамнички по рождение, до една. Но тази поне беше чистичка, точно каквито му допадаха, не като мръсницата от Изтока горе.

— Все едно — каза на иконома. — Вършете си работата.

Нощта отминаваше, бърза като колесница. Трябваше да намерят жената преди съмване. Обявената награда беше наистина голяма. Дори на десет да си я поделяха (с двоен дял за декуриона естествено), всички можеха да се пенсионират, като им свърши службата, и да си живеят в охолство. Да си имат чистички слугинчета или жени — че и двете, защо не. Ако се забавеха — едва ли. Хората му го чакаха нетърпеливо на улицата.

— Така, момчета. Следващата къща — каза той делово.

Икономът затръшна вратата зад гърба му.

Възбудата, която изпита под чаршафите, го беше смутила, докато тя симулираше съвкупление, уж че го язди, когато отвориха вратата. Не му беше позволила да заключи и с леко закъснение той се сети: стаята щеше да бъде претърсена. И че идеята е войниците да ги заварят точно така и те двамата да се направят на възмутени. Гласът й, ахване, недоволно ръмжене и мръсни ругатни, го беше стъписал почти колкото дребния войник на вратата. За самия него, след като съзнаваше, че животът му е изложен на риск, не беше никак трудно да докара гняв и враждебност.

Аликсана се беше смъкнала от него и се беше увила с чаршафа. Изстреля цял залп мръсни обиди към войника, а Рустем, подтикнат повече от страха, отколкото от друго, я зашлеви и сам се смая от себе си.

След като вратата се затвори, изчака един убийствено дълъг миг, чу отдалечаващите се стъпки по скърцащите стъпала и най-сетне промълви:

— Простете. Плесникът… Аз…

Легнала до него, тя дори не го погледна.

— Не. Много добре се получи дори.

Той се покашля.

— Бих могъл да заключа вече, ако това беше… истинско.

— Съвсем истинско е — прошепна тя.

Всичките й сили вече като че ли се бяха изцедили. Той усещаше голотата й до себе си — но никакво желание. Дълбок срам изпита от това и още нещо, неочаквано близо до тъгата. Стана и бързо навлече туниката си, без долните дрехи. Отиде до вратата, заключи. Когато се обърна, тя седеше в леглото, загърната в чаршафите.

Рустем се поколеба — кораб без пристан в бурно море. После седна на пейката до огнището. Загледа се в пламъците, сложи една цепеница, разрови жарта, колкото да спечели време. Попита я, без да я поглежда:

— Кога научихте басанидски?

— Добре ли се справих?

— Дори аз не мога да ругая така.

— Убедена съм, че можете. — Гласът й беше сух. — Понаучих малко като млада, главно ругатни. След това повече, покрай приемите на посланици. Мъжете се ласкаят, когато жена им заговори на родния им език.

— А… гласът? — Като на мръсна брантия от пристанищни каупона.

— Не забравяйте, че бях актриса, докторе. Почти същото като курва, поне според някои. Бях ли убедителна?

Този път я погледна. Очите й бяха празни, вперени във вратата, през която бе излязъл войникът.

Рустем мълчеше. Имаше чувството, че нощта се е превърнала в дълбок кладенец, толкова беше тъмна. И какъв невероятно дълъг ден! Беше започнал с бягството на пациента му заранта и с желанието му да види надбягванията на Хиподрума.

За нея беше започнал другояче.

Погледна я с присвити очи — седеше вцепенена на леглото му — и поклати глава. Беше лекар, виждал беше неведнъж това изражение.

— Ваше величество. Простете, но трябва да поплачете. Трябва. Казвам ви го… професионално.

Тя дори не помръдна.

— Още не. Не мога.

— Можете — натърти Рустем. — Мъжът, когото обичахте, е мъртъв. Убит. Няма го. Можете, ваше величество.

Най-сетне тя извърна очи към него. Светлината от пламъците открои безукорните й скули, засенчи грубо окълцаната коса и петната кал, не можа да прониже мрака в очите. Рустем изпита желание — рядко за него като дъжд в пустиня — да я прегърне. Сдържа се. Вместо това промълви:

— Ние казваме, че когато Анахита заплаче за чедата си, жалост нахлува в света, в царствата на светлината и мрака.

— Аз нямам деца.

Колко умно. Колко твърдо се бранеше.

— Но сте нейно дете.

— Не искам никой да ме съжалява.

— Тогава си позволете скръбта. Иначе аз трябва да съжалявам жена, която не може да плаче.

Тя наново поклати глава.

— Лош пациент съм, докторе. Съжалявам. Дължа ви подчинение за това, което направихте… преди малко за мен. Но още не. Не… още. Може би когато… всичко свърши.

— Къде ще отидете? — попита той.

Бърза неволна усмивка, породена по-скоро от навика за остроумия. От един вече изгубен свят.

— Е, вече наистина ме обидихте. Толкова ли съм лоша в леглото?

Той поклати глава. Гледаше я мълчаливо. После отново се наведе към огъня и се залиса с неща толкова стари, колкото са всички огнища, с неща, каквито всеки мъж и жена са вършили навярно във всеки век, и навярно ги вършат и сега, другаде някъде на света.

И чу дрезгав задавен хлип, и още един. С огромно усилие продължи да се взира в пламъците, за да не погледне към леглото, на което императрицата на Сарантион скърбеше и плачеше така, че да ти се скъса сърцето.

Мина много време. Рустем така и не се обърна, искаше да й остави поне някакво подобие на самота, както когато се бяха престорили, че се любят. Най-сетне, докато слагаше поредната цепеница в пламъците, чу шепота й:

— Защо така е по-добре, докторе? Кажете ми защо.

Обърна се. Видя сълзите, блеснали по лицето й на светлината на огъня.

— Ние сме смъртни, ваше величество. Чеда на богове и богини, които почитаме, но само смъртни. Душите трябва да се огъват, за да устоят.

Тя извърна очи. Помълча дълго, после отрони:

— И дори Анахита плаче, така ли? Иначе царствата щяха да са без жалост?

Той кимна, трогнат неизразимо. Не беше срещал досега жена като нея.

Тя изтри сълзите от очите си с длани, като дете. Погледна го отново.

— Ако сте прав, спасихте ме два пъти тази нощ, нали?

Той не можа да измисли какво да отвърне.

— Знаете ли какво е възнаграждението, което са предложили за мен?

Знаеше. Бяха го известили глашатаи по улиците в края на деня. Стигнал беше до палатата на Сините преди свечеряване. Докато превързваше ранените, го беше чул.

— Трябва просто да отворите вратата и да извикате — каза тя.

Рустем я изгледа, мъчеше се да измисли отговор. Поглади брадата си.

— Може да сте ми досадна, но не чак толкова.

Видя този път как усмивката, макар и за миг само, докосна тъмните й очи.

— Благодаря ви. Вие сте повече, отколкото имам право да се моля, докторе.

Той поклати глава, отново смутен. Тя продължи, гласът й вече бе по-твърд:

— Но знаете, че все ще трябва да кажете нещо за това в Кабад. Все нещо трябва да им дадете.

Той я зяпна.

— Какво нещо?

— Някакви резултати от онова, заради което ви пратиха тук, докторе.

— Не разбирам… Дойдох, за да се сдобия с някои…

— … някои медицински познания от Запада, преди да отидете в царския двор. Знам. От лекарската гилдия ни пратиха доклад. Видях го. Но Ширван никога не опва една тетива на лъка и вие не сте изключение. Наредил ви е да си отваряте очите. Ще ви преценят по това, което сте видели, а ако се върнете в двора му без нищо, ще предоставите оръжия на враговете си, а вече си ги имате там, докторе. Чакат ви. И ще се озовете сред хора, които са ви намразили предварително.

Рустем плесна с ръце.

— Почти нищо не знам за тези неща, ваше величество.

Тя кимна.

— Вярвам ви. — Изгледа го, а после, сякаш трябваше да вземе решение, промълви: — Някой казал ли ви е, че Басания е прехвърлила границата на север и е нарушила мира?

Никой не му го беше казал. Та и кой ли щеше да му го каже точно на него, чужденеца сред западняците? Враг. Рустем преглътна. Полази го мраз. Ако беше започнала война, а той още беше тук…

Тя го погледна.

— Целия следобед имаше слухове из града. Впрочем, сигурна съм, че са верни.

— Защо? — прошепна той.

— Защо съм сигурна ли?

Рустем кимна.

— Защото Петрус искаше Ширван да направи точно това, подтикваше го.

— З… защо?

По лицето й още блестяха сълзи.

— Защото той никога не е опвал по-малко от три или четири жили на своя лък. Искаше Батиара, но също така искаше Леонт да получи урок какво означава „граница на възможностите“, дори поражението. А разделянето на армията, за да спре Басания, бе начин да се постигне това. И, разбира се, плащанията на Изтока щяха да спрат.

— Искал е да загуби на запад?

— Не, разбира се. — Същата лека, почти неуловима, най-вероятно заучена усмивка. — Но има начини да се спечелят повече неща от едно. А как точно триумфираш е много важно понякога.

Рустем поклати замислено глава.

— А колко души ще загинат заради постигането на всичко това? Не е ли суета? Да вярваш, че можеш да действаш като бог? Не сме богове. Времето властва над всички ни.

— Времето властва над всички ни. Богът на императорите? Така е. Но нима не съществуват начини да бъдеш запомнен, докторе? Да оставиш следа, върху камък, не върху вода? За това, че… те е имало?

— За повечето от нас — не, ваше величество. — И още докато го изричаше, си спомни плача на майстора готвач в палатата на Сините: „Това момче бе моето завещание“. Плач, изтръгнал се от сърцето му.

Ръцете и тялото й бяха под чаршафите. Все още беше като вкаменена.

— Това е вярно само отчасти. Да, само отчасти… Нямате ли деца, докторе?

Колко странно. Готвачът го бе попитал същото. Два пъти в тази нощ думи за онова, което човек може да остави след себе си. Рустем направи знака „зло да пази“ към огъня. Съзнаваше колко нелеп е този разговор точно сега, но в същото време усещаше, че тези въпроси са някак в сърцевината на всичко, случило се в този ден и нощ. Отвърна замислено:

— Но за да бъдем запомнени чрез други, дори да са наследниците ни, означава също… да бъдем забравени, нали? Кое дете познава баща си? Кой решава как да бъдем запомнени или дали да бъдем запомнени?

Тя се усмихна пак, зарадвана сякаш от ума му.

— Така е. Може би хронистите, художниците, скулпторите, историците — може би те са истинските властници над императорите и над всички нас, докторе. Хубава мисъл.

И още докато изпитваше смущаващото несъмнено задоволство, че е спечелил одобрението й, Рустем си я представи за миг в бляскавите накити, на трона, с придворните, надпреварващи се да се домогнат до същото това одобрение.

Сведе смирено очи.

Когато ги вдигна отново, изражението й се бе променило. Край на отклоненията.

— Разбирате, че сега се налага да сте много предпазлив, нали? Басанидите ще станат непопулярни тук, щом се разчуе. Не се откъсвайте от Боносус. Той ще ви защити като гост. Но разберете и още нещо: могат да ви убият и като се върнете на изток, в Кабад.

Рустем зяпна.

— Защо?

— Защото не сте изпълнили заповед.

Той примига.

— Какво? Кралицата на антите ли? Не може да очакват да убия една царска особа толкова бързо и лесно, нали?

Тя поклати глава неумолимо.

— Да. Но могат да очакват вече да сте умрели при опит да го направите. Заповедта си е заповед.

Не й отвърна нищо. Нощ, дълбока като кладенец. Как изобщо би могъл да го изкачи човек, за да излезе? А гласът й подсказваше безкрайната й опитност в тези игри на дворове и власт.

— Писмото беше изричен намек, че вашето присъствие като лекар в Кабад е по-маловажно за Царя на царете от службата ви като убиец тук. Успяващ или не. Обмисляли ли сте го това, докторе?

Не беше. Изобщо. Беше лекар, дошъл от едно затънало в пясък селце на границата на южната пустиня. Разбираше от лечителство и раждания, рани и перде на очите, подути кореми. Поклати безмълвно глава.

Аликсана Сарантийска, гола в леглото му, загърната в чаршафа като в саван, промълви:

— Приемете го като малка услуга от моя страна тогава. Мисъл, над която да разсъждавате, когато си отида.

От стаята? Имаше предвид нещо повече от това. Колкото и дълбок да му се струваше кладенецът на нощта, нейният слизаше още по-надълбоко. И като си го помисли, Рустем от Керакек намери в себе си кураж и елегантност, каквито не знаеше, че притежава (тя ги извлече от него, щеше да реши след време). И промърмори лукаво:

— Дотук тази нощ бях достатъчно предпазлив, нали?

Тя се усмихна отново. Щеше да го запомни завинаги.

На вратата се почука. Четири пъти бързо, два — бавно. Рустем скочи, заоглежда се в паника. Всъщност нямаше къде да я скрие.

Но Аликсана каза:

— Сигурно е Елита. Всичко е наред. Тя спи с вас, нали? Интересно дали ще ми се ядоса?

Той отиде до вратата и отвори. Елита влезе припряно, погледна уплашено към леглото, видя, че Аликсана е там. Падна на колене пред Рустем, взе ръката му и я целуна. После отново се обърна към леглото, все така на колене. И прошепна на дрипавата мръсна разчорлена жена:

— О, ваше величество! Какво ще правим сега?

Извади камата от колана си и я сложи на пода.

И заплака.

От дълго време бе най-доверената от жените около императрица Аликсана. Доставяше й удоволствие, почти осъдително пред Джад и неговите клирици. Смъртните, особено жените, не биваше да се поддават на греха на гордостта.

Но беше факт.

Беше последната останала будна в къщата, след като й наредиха да нагледа огъня долу и да угаси светилниците, преди да се качи при доктора. Поседя на тъмно в преддверието, загледана в лунната светлина през високия прозорец. Чуваше стъпките по другите стаи на приземния етаж, чу как секнаха, щом всички си легнаха. Задържа се още тук, със свито сърце. Трябваше да изчака, но се боеше да чака дълго. Най-сетне тръгна по коридора и тихо отвори вратата на една от спалните.

Приготвила си беше извинение, макар и не много добро, в случай че се окаже буден.

Икономът, който поддържаше къщата за Плавт Боносус, беше вещ в работата си, но не особено умен. Все пак при излизането на войниците бе казано нещо. Недоразумение. Можеше и да е забавно, но не беше. Никак, след като залогът бе така отчайващо голям. Няколко разменени реплики, които можеше да са фатални, ако някой сглоби късчетата.

Наградата, предложена за нея и огласена от глашатаите из Града, бе неописуемо голяма. Ами ако икономът се събудеше през нощта от споходила го внезапно мисъл? Ако някой демон или призрак го навестеше? Ако изведнъж под късните луни прозреше, че войникът е имал предвид, че има жена горе? Жена! Икономът можеше да се събуди, да помисли, да изпита гъдела на любопитството и алчността, да стане в тъмната къща, да тръгне по коридора със запален светилник. Да отвори входната врата. Да повика стражата на градския префект.

Беше си риск. Голям риск.

Влезе в стаята, самата тя тиха като призрак, и го погледна. Той спеше по гръб в леглото. Помъчи се да втвърди сърцето си.

Верността, истинската вярност, понякога изисква смърт. Императрицата (винаги щеше да продължава да я нарича така) все още беше в къщата. Не беше нощ за рискове. Можеше да проследят убийството на иконома до нея… но пък понякога се налага смъртта да е твоята.

— Ваше величество, не можах да го убия. Опитах се, отидох, но…

Момичето плачеше. По острието на камата на пода пред нея нямаше кръв. Рустем погледна Аликсана.

— Трябваше да помисля, преди да те направя екскубитор — каза Аликсана. И пак се усмихна. Малко криво може би.

Елита вдигна очи. Прехапа устна.

— Не смятам, че се налага да го убиваме, скъпа — продължи Аликсана. — Ако все пак се събуди с подобна мисъл, отиде до вратата и повика стража… промуши го с меча си.

— Ваше величество, аз нямам меч…

— Зная, дете. Казвам ти, че не се налага да го убиваме, поне засега. Ако се беше сетил, вече щеше да ме е издал.

Рустем, който разбираше едно-друго от спане и сънища, не беше толкова убеден, но си замълча. Аликсана го погледна.

— Докторе, ще позволите ли две жени да споделят ложето ви? Опасявам се, че няма да е толкова възбуждащо, колкото го предполагат думите.

Рустем се покашля.

— Вие наистина трябва да поспите, ваше величество. Легнете в леглото. Аз ще дремна на стола, а Елита може да си постеле до огъня.

— И вие трябва да си починете. Животът на някои хора ще зависи от вас сутринта.

— Ще си почина. Много нощи съм изкарал на столове.

Вярно беше. На столове, а и на по-лоши места. На гол камък, с армията в Испахан. Уморен беше до смърт. Виждаше, че и тя е капнала.

— Отнемам ви леглото значи — измърмори тя и се просна по гръб. — Не е редно, но…

Заспа още докато говореше.

Рустем погледна слугинята, готова да убие за нея. Мълчаха. Махна й към възглавниците и тя взе една, отиде до огъня и легна. Той отиде до леглото, зави императрицата с одеяло, взе друго и отиде до жената край огъня. Тя го гледаше. Зави и нея.

Отиде до прозореца. Надникна навън, видя посребрените от бялата луна дървета в градината. Затвори прозореца, дръпна пердетата. Вятърът се бе усилил, нощта ставаше студена. Тръшна се на стола.

И го осени — с неоспорима яснота, — че отново трябва да промени живота си. Това, което досега си беше мислил, че е животът му.

Спа. Когато се събуди, двете жени ги нямаше.

През пердетата се процеждаше бледа сивота. Дръпна ги и погледна навън. Беше почти ден, но не съвсем, беше онзи мудно надвиснал час преди разсъмване. Някой чукаше на вратата. Осъзна, че тъкмо това го е събудило. Обърна се и видя, че не е заключена, както обикновено.

Понечи да извика на чукащия да влиза, но си спомни къде е.

Стана бързо. Елита беше сложила възглавницата и одеялото на леглото. Пъхна се под завивките. От жената, която си бе отишла, беше останало едва доловимо ухание, смътно като сън, разсейваше се.

— Да? — извика Рустем. Представа нямаше къде е сега тя, нито дали ще я види пак.

Икономът на Боносус отвори вратата: облечен безукорно и както винаги спокоен и сдържан, дори прекалено. През нощта в тази стая Рустем беше видял нож, готвен за сърцето на този човек, докато спи. На косъм се бе разминал със смъртта. Самият той беше на косъм. Ако се разкриеше една измама.

Икономът се поклони почтително. Погледът му обаче бе някак странен.

— Моите най-дълбоки извинения, но са дошли едни хора, докторе. — Безупречен монотонен глас. — Твърдят, че са семейството ви.

Забави се само колкото да се заметне с халата. С разчорлена коса и брада, с размътени все още очи изхвърча покрай стъписания иконом и хукна по коридора и надолу по стълбите по начин на светове далече от всякакво приличие.

Зърна ги от първата площадка, където стълбището обръщаше, спря и погледна надолу.

Всички бяха тук. Катюн и Джарита, едната видимо притеснена, другата — прикриваща неспокойството си. Иса, в ръцете на майка си. Шаски беше малко пред тях. Беше зяпнал нагоре с ококорени очи и напрегнато, плашещо изражение, което се промени, стопи се — Рустем го видя, — щом баща му се появи на стълбището. И Рустем разбра, разбра с такава убеденост, с каквато изобщо беше разбирал нещо на земята, че Шаски е причината, единствената причина четиримата да са тук. И това разбиране го прониза в сърцето така, както не го беше пронизвало нищо на света.

Слезе долу и застана строго пред момчето, стиснал ръце пред себе си досущ като иконома.

Шаски го гледаше. Лицето му беше бяло като пораженчески флаг, малкото му крехко телце бе изопнато като тетива. „Трябва да се огъваме, мъничкият ми, трябва да се огъваме, за да не се прекършим“. Заговори с разтреперан глас:

— Здравей, тате. Тате, не можем да се върнем у дома.

— Знам — каза тихо Рустем.

Шаски прехапа устна. Зяпна го. Огромни очи. Не беше очаквал това. Очаквал беше наказание вероятно. „Трябва да се научим да сме по-спокойни, малкият ми“.

— Нито… нито в Кабад. Не бива да ходим там.

— Знам — повтори Рустем.

Знаеше го. И разбираше също така, след онова, което бе научил през нощта, че Перун и Богинята са се намесили по някакъв изумителен, невъобразим начин. Нещо го беше свило в гърдите, трябваше да се отпусне. Смъкна се на колене и разпери ръце.

— Ела при мен. Всичко е наред, сине. Всичко ще се оправи.

Шаски изхлипа — плач, изтръгнат от сърцето му — и се втурна към баща си. Заплака отчаяно, като дете, каквото още си беше — въпреки всичко, което беше и щеше да стане.

Рустем притисна момчето до себе си, вдигна го, пристъпи напред и прегърна двете си жени и бебенцето — и утрото дойде.

Изглежда, бяха разпитвали басанидските търговци на другия бряг и някой от тях бе знаел къде е отседнал. Придружителите им, двама войници, прехвърлили се с тях от Деаполис с рибарска лодка преди разсъмване (другите бяха останали там), стояха пред къщата.

Рустем ги покани да влязат. Предвид последните вести не беше добър момент за басаниди да стоят на улиците в Сарантион. Един от тях за негово изумление (а си мислеше, че нищо вече не може да го изненада) се оказа Винаш, гарнизонният командир в Керакек.

— Командире? Как се стигна до това? — Малко странно му беше, че отново говори на родния си език.

Винаш, облечен в сарантийски клин и стегната с колан туника, без униформа, слава на Богинята, се усмихна, преди да отвърне; лицето му бе уморено, но доволно, лице на мъж, изпълнил трудна задача.

— Синът ти е убедително дете.

Рустем още държеше Шаски. Момчето го беше прегърнало през врата и бе отпуснало глава на рамото му. Вече не плачеше. Рустем се обърна към иконома и каза на сарантийски:

— Възможно ли е да предложим закуска на семейството ми и на двамата мъже, които го придружават?

— Разбира се — отвърна вместо него Елита. — Веднага ще се погрижа. — Усмихваше се на Иса.

Икономът сякаш малко се подразни от нахалството й. Рустем за миг живо си представи Елита, застанала над него в нощта, с кама в ръка.

— Искам също да се изпрати съобщение до сенатора, колкото може по-скоро. Да се предадат дълбоките ми почитания и че моля за среща с него преди обед.

Икономът се намръщи.

— Едва ли ще е възможно.

— Защо?

— Сенаторът и семейството му няма да приемат посетители днес и следващите няколко дни. В траур са. Госпожа Тенаида е починала.

— Какво?! Та аз бях с нея вчера!

— Знам, докторе. Отишла е при бога след обяд, в дома си.

— Как така? — Рустем беше искрено потресен. Усети как Шаски се вкочани в ръцете му.

Икономът се поколеба.

— Разбрах, че е било… от собствените й ръце.

Отново образи. От вчерашния ден. Тънещото в сянка пространство под трибуните, прашинките в косите лъчи светлина, една жена, по-напрегната и от него, колесничарят. И пак изваден нож.

„Трябва да се огъваме, за да не се прекършим“.

Пое си дъх. Мислеше трескаво. На Боносус не можеше да му се досажда точно сега, но необходимостта от закрила бе съвсем реална. Или икономът трябваше сам да осигури тук охрана, или пък…

Разбира се. Имаше отговор. Очевиден.

Обърна се отново към него.

— Дълбоко съм натъжен да чуя това. Тя беше жена с достойнство и чест. Значи ще трябва да изпратя друго съобщение. Моля, поръчайте да уведомят временния водач на Синята фракция, че аз, семейството ми и двама наши приятели молим за достъп в палатата. Ще ни трябва ескорт, разбира се.

— Напускате ли ни, докторе?

Изражението му беше безукорно. Предната нощ за малко не го бяха убили в леглото. Нямаше изобщо да се събуди. Някой точно в този момент можеше да почука на вратата, да види трупа и да изкрещи от ужас.

Никой смъртен не може да схване изцяло този свят. Така си е бил създаден.

— Убеден съм, че трябва — отвърна Рустем. — Изглежда, държавите ни може отново да влязат във война. Сарантион ще е опасно място за басаниди, колкото и невинни да сме. Ако Сините ни приемат, в палатата им ще сме защитени по-добре. — Погледна го. — А и тук създаваме опасност за всички ви, разбира се.

Икономът — явно не беше от много бързо мислещите — все още не го беше схванал. Лицето му го показа.

— Ще наредя да пратят съобщението ви веднага.

— Кажете им — продължи Рустем и пусна Шаски на земята, без обаче да пуска рамото му, — че ще предложа, разбира се, професионалната си помощ за срока на престоя си.

Обърна се към Винаш, човека, който бе поставил началото на всичко това един следобед през зимата, когато вятърът бе задухал от пустинята. Командирът, изглежда, говореше сарантийски: по очите му личеше, че е разбрал думите му.

— Оставих двама души на другия бряг — каза Винаш.

— Едва ли ще е безопасно да се върнете при тях. Изчакайте да видим. Помолих да ви позволят да дойдете с нас. Там има охрана и мисля, че са добре разположени към мен.

— Чух. Разбирам.

— Но ми се струва, че нямам право да взимам решение от ваше име. Водите семейството ми, непредвидено. По много причини ми се ще да ви задържа с мен. Дължа ви повече, отколкото бих могъл да ви се отплатя, но не знам какви са желанията ви. Ще се върнете ли у дома? Дългът заставя ли ви? Вие… не знам дали сте чули за вероятната война на север.

— Имаше слухове на другия бряг снощи. Снабдихме се с цивилно облекло, както виждате. — Винаш се поколеба. Смъкна грубата си платнена шапка и се почеса по брадата. — Аз… казах ви, че синът ви е много убедителен.

Икономът вече привикваше с пръст един от по-младите слуги.

Рустем погледна втренчено командира.

— Той е необикновено дете.

Още държеше ръката си на рамото на Шаски, не го пускаше. Катюн ги гледаше, извръщаше глава от единия към другия. Джарита беше избърсала сълзите си, мъчеше се да успокои бебето.

Винаш още се бореше с нещо. Покашля се, после още веднъж.

— Той каза… Шаски каза… каза ни, че идвал краят. За Керакек. Дори за… Кабад.

— Не можем да се върнем, тате. — Гласът на детето вече бе спокоен, то говореше с увереност, която може да те смрази. „Перун да те пази, Анахита да пази всички ни. Азал да не узнае името ти никога“.

Рустем погледна сина си и попита:

— Какъв край?

— Не знам. — Признанието явно притесни момчето. — От… пустинята.

От пустинята. Рустем погледна Катюн. Тя само сви рамене: познат жест, толкова добре познат.

— Деца. Сънуват. — Каза го, но веднага поклати глава. Беше нечестно. Увъртане. Бяха тук с него само заради сънищата на Шаски, а предната нощ бе чул — съвсем изрично, от човек, който нямаше как да не знае — че ще го убият, ако отиде в Кабад.

Друг човек бе отказал да се опита да убие. А заповедта за това бе дошла от царя.

Винаш, син на Винаш, гарнизонният командир на Керакек, каза тихо:

— Ако намерението ви е да останете тук или да отидете другаде, покорно моля за съгласието ви да попътувам известно време с вас. Пътищата ни може да се разделят след това, но ще ви предложим помощта си. Аз вярвам… приемам това, което вижда детето. Впрочем, някои хора в пустинята притежават това… знание.

Рустем преглътна.

— Ние? Говорите и за другите трима ли?

— Те споделят мнението ми за момчето. Пътувахме с него. Някои неща просто се виждат.

И млъкна.

Рустем още държеше ръката си на крехките раменца на Шаски.

— Дезертирате от армията. — Сурови думи. Трябваше да ги изрече, тук и открито.

Винаш трепна. След това изправи рамене и го погледна в очите.

— Обещах да освободя хората си, което е във властта ми като техен командир. Официалните писма ще бъдат изпратени.

— А за вас самия?

Никой не можеше да напише такова писмо за командира. Винаш си пое дъх.

— Няма да се върна.

И погледна Шаски и се усмихна. Не каза нищо повече.

Живот, променен напълно.

Рустем огледа всички — жените си, малката дъщеря, мъжа, който току-що бе хвърлил жребия си с тях, — и изведнъж се сети къде могат да заминат. Щеше да го повтаря след време, когато разказваше цялата тази история.

Ходил беше вече далече на изток, щеше да разказва на гости над чаша вино в други земи. Защо да не попътува също толкова далече на запад?

Отвъд Батиара, много отвъд нея, имаше страна, която все още добиваше облик, тепърва се определяше, голяма страна с морета от три страни, така поне разправяха. Страна, където можеха да започнат наново, а и щяха да имат възможност да видят и какво представлява Шаски, наред с всичко друго.

И в Еспераня имаше нужда от лекари, нали?

Малко преди обед ги придружиха през града, по необичайно притихналите улици, до палатата на Сините. По заповед на фракционария Асторгус, освободен тази сутрин от градската префектура, няколко мъже отплуваха отвъд проливите с бележка от Винаш да приберат другите му двама войници от Деаполис.

Посрещнаха ги почтително и им дадоха стаи. Малко преди да отиде да нагледа пациентите си, Рустем научи от дребния майстор готвач, командвал тук предната нощ, че издирването на изчезналата императрица е прекратено преди разсъмване.

И че изглежда имало сериозни промени в Имперския прецинкт през нощта.

Шаски обичаше коне. Малката Иса също. Един усмихнат коняр със слама в косата я качи на един: минаха в бавен кръг по открития двор. Веселият й смях изпълваше двора и караше хората да се усмихват, забързани всеки по работата си в лъчезарния ден.

15

На сутринта евнусите, които почти неизменно първи чуваха дворцовите новини, казаха на Криспин какво се е случило през нощта.

Общото им настроение бе съвсем различно от унинието предната вечер. Човек можеше да го нарече възбуда. Цвят на изгрев, неочакван при това, ако човек беше настроен да разсъждава така. Криспин усети как сънищата му се изплъзват в огнената яркост на думите им, във внезапния вихър дейности наоколо, като разгъващи се от попътен вятър платна.

Помоли един да го придружи до Порфирната стая. Не беше очаквал, че ще може да влезе отново, но евнухът само махна с ръка и стражите им отвориха вратите. Тук също имаше промени. Четирима от екскубиторите, облечени церемониално и с бронзови шлемове, стояха като статуи в четирите ъгъла на стаята. Имаше много цветя, традиционното блюдо с храна за път на душата на покойника беше на мястото си на масичката до лицето. Над увитото в саван тяло все така горяха факли.

Все още беше много рано. Никой друг нямаше тук. Евнухът изчака вежливо до вратата. Криспин пристъпи вътре, коленичи за втори път до Валерий и направи знака на слънчевия диск. Този път изрече ритуалните слова и поднесе молитва за отпътувалата душа на човека, който го бе довел тук. Съжали, че няма какво повече да каже, но мислите му бяха все още оплетени и объркани. Стана и евнухът го изведе навън и през градините до Бронзовите порти, откъдето го пуснаха да излезе на форума на Хиподрума.

Тук вече имаше признаци на живот. Обичайният живот. Видя Святия шут: стоеше на привичното си място и редеше напълно предсказуемата си литания за суетата на земното богатство и власт. Две сергии с храна вече бяха подредени, едната предлагаше печено на шиш агнешко, другата — печени в жар кестени. И пред двете имаше купувачи. Появи се и продавач на кисело мляко. Един уличен жонгльор занарежда вещите си недалече от Святия шут.

Началата на ново начало. Бавно, почти колебливо, сякаш танцът на обикновеното, ритъмът му са били забравени във вчерашното насилие и трябваше да се научат отново. Вече ги нямаше маршируващите групи войници и Криспин знаеше, че градът със своите мъже и жени скоро ще възвърне облика си, а отминалите събития ще избледнеят като спомена за нощ, в която човек е пил много и е правил неща, които държи да забрави.

Пое си дълбоко дъх. Бронзовите порти бяха зад него, конната статуя на Валерий Първи се издигаше вдясно, самият град се разгъваше пред очите му като знаме. Всичко е възможно — тъй обичайното усещане сутрин. Въздухът бе прохладен и свеж, небето — чисто. Миришеше му на печени кестени, слушаше как Святият шут строго напътства всички да презрат мирските страсти и да се обърнат към светостта на Джад. Знаеше, че това няма да се случи. Не можеше. Светът си беше какъвто беше. Видя как едно чираче се доближи до двете слугинчета, запътили се към кладенеца с делви, подхвърли им нещо и те се разсмяха.

Издирването на Аликсана бе отменено. Обявили го били, казаха му евнусите. Все още искали да я намерят, но вече по съвсем друга причина. Леонт държал да й изкаже съболезнованията си и да почете паметта на Валерий. Новопомазан и благочестив, обладан от желанието да започне управлението си с подобаващо благоприличие. Тя обаче не се беше появила. Никой не знаеше къде е. Криспин изведнъж си спомни за нощта, за окъпаната от лунната светлина каменна скамейка, сребристо и черно.

Гизел Батиарска щеше да се омъжи за Леонт по-късно този ден на церемония в Атенинския палат и да стане императрица на Сарантион. Светът се бе променил.

Спомни си я в нейния дворец, в отминалата есен с капещите листа. Млада кралица, която го отпращаше на юг, с послание. Предлагаше се на един далечен император. Онова лято и есен във Варена се правеха облози колко дълго ще живее, преди някой да я намери отровена или с нож в сърцето.

Щяха да я представят на народа в Хиподрума утре или вдругиден и двамата с Леонт щяха да ги коронясат. Много неща трябвало да се свършат, бяха му казали разшеталите се евнуси. Безчет подробности трябвало да се уредят.

А всъщност самият той бе причинил всичко това. Тъкмо той я беше отвел в двореца по улиците на Града до Порфирната зала в безумната нощ. А това можеше да означава — имаше шанс да означава, — че Варена, Родиас, цяла Батиара ще бъдат спасени от нашествие. Валерий се канеше да поведе война; флотата щеше да отплава всеки момент, понесла смърт. Леонт, с Гизел до него, можеше да направи нещата другояче. Тя му бе предложила този шанс. И това общо взето беше добре.

Стилиана била ослепена, така му казаха.

Леонт я беше отхвърлил, бракът им бе разтрогнат официално заради ужасното й престъпление. Ако си император, можеш по-бързо да постигнеш тези неща, така казваха евнусите. Брат й Терций бил убит според тях, удушен в една от онези стаи в дворцовите подземия, за които никой не обичаше да споменава. Щели да овесят тялото му на тройните стени по обед. Гесий отговарял за това. Не, отвърнаха му, когато попита, Стилиана не била убита. Никой не знаел къде е.

Криспин вдигна очи към извисяващата се пред него статуя. Мъж на кон, с меч, образ на сила и величие, властна фигура. Но жените бяха оформили историята тук, помисли си той, не мъжете с техните войски и оръжия. Не знаеше какво да мисли. Искаше му се да се отърве от тежестта, от заплетеното и объркано кълбо на всичко това, от спомена за кръв и ярост.

Жонгльорът беше много добър. Мяташе във въздуха пет топки с различна големина, и една кама също: тя се въртеше и бляскаше на слънчевите лъчи. Повечето хора го подминаваха безразлично, забързани. Беше началото на деня, имаше да се свърши какво ли не. Утрото в Сарантион не беше време за мотаене.

Криспин погледна наляво, към Храма на Валерий — към едва ли не надменно извисяващия се над него, над всичко купол. И изпита почти физическа наслада от изяществото, постигнато от Артибасос. А после тръгна натам. Него също го чакаше работа. Човек трябва да работи.

Не се изненада, като видя, че и други са на същото мнение. Силано и Сосио, близнаците, се трудеха в малкия временен двор над варта за подложката и пещите. Единият (така и не можеше да ги различи) му махна колебливо и Криспин кимна в отговор.

Щом влезе, погледна нагоре и видя, че Варгос вече е на скелето, полагаше най-тънкия последен пласт там, където Криспин мислеше да работи предния ден. Неговият приятел иниций от Имперския път най-неочаквано се бе оказал съвсем вещ помощник в работата с мозайката. Поредният пътувал към Сарантион и променил живота си. Варгос никога не го беше казвал, но Криспин смяташе, че за него — както и за Пардос — удоволствието, което изпитва от работата си, до голяма част произтича от благочестивост, от това, че се труди в божие място. Никой от двамата нямаше да изпита такова задоволство, ако изпълняваше частни поръчки за трапезарии или спални.

Пардос също беше горе, на своето скеле. Работеше по скиците, които му бе възложил Криспин, над двойния ред арки по източната страна на пространството под купола. Други двама майстори от гилдията, от екипа, който Криспин бе събрал, също бяха тук и се трудеха.

Артибасос сигурно също бе някъде наоколо, въпреки че неговият труд по същество бе приключил. Градежът на Храма на Валерий беше изпълнен. Всъщност бе готов за него: да приюти изгореното му тяло. Оставаше да се довършат само мозайките, олтарите — и гробницата за императора. След това щяха да влязат клириците, да окачат слънчевите дискове на подходящите места и да осветят храма.

Криспин се вгледа в това, което бе дошъл да сътвори, и му се стори, че по някакъв дълбок, напълно необясним начин гледката е достатъчна, за да го укрепи. Усети как изтляват образите от предния ден — Леканус Далейн в залостената къща, издъхващите на поляната мъже, Аликсана, как смъква наметалото си на брега, писъците по улиците и пожарите, Гизел Антска в носилката, блесналите й очи, докато прекосяваха нощната тъма, после стаята с пурпурните завеси и пана, където лежеше мъртвият Валерий — вихрушката от всички тези гледки бавно се стапяше, докато той се взираше нагоре към сътвореното и още несътвореното от ръцете му. Към върха на всичко, което можеше да постигне един смъртен грешник под властта на Джад.

Трябва да живееш, за да можеш да кажеш каквото и да било за живота, помисли си Криспин, но и трябва да се отдръпнеш, за да можеш да го кажеш. Едно скеле високо горе е толкова добро място за това, колкото и всяко друго. И по-добро от повечето.

Тръгна, обкръжен и облекчен от познатите звуци, замислен за момичетата си, връщаше си спомените за лицата им, които щеше да изобрази днес до Иландра и недалече от лежащата в тревата Линон.

Ала преди да стигне до стълбата, преди да започне да се изкачва към своето място над света, някой заговори иззад една от масивните колони.

Криспин се обърна бързо — позна гласа. И коленичи и наведе глава, докосна с чело съвършения мраморен под.

Така коленичи човек пред императори на Сарантион.

— Стани, художнико — каза Леонт с отривистия глас на войник. — Изглежда, ти дължим много за снощните услуги.

Криспин бавно стана и погледна мъжа пред себе си. Всички шумове в Храма бяха замрели. Всички ги наблюдаваха, вече бяха видели кой е тук. Леонт носеше ботуши и тъмнозелена туника, препасана с кожен колан. Наметалото му бе закопчано на рамото със златен орнамент, златен, но скромен. Още един човек, тръгнал по своята работа. Зад императора Криспин видя свещеник, май го познаваше, и секретар, когото познаваше много добре. Пертений беше с отекла и подута челюст. Очите му бяха леденостудени. Нищо изненадващо.

Беше му все едно.

Отвърна:

— Едва ли съм достоен за щедростта на ваше величество. Просто се опитах да помогна на своята кралица в желанието й да отдаде почит на покойния. Какво е произтекло от това няма нищо общо с мен, ваше величество. Би било самонадеяност да твърдя обратното.

Леонт поклати глава.

— Произтеклото нямаше да се случи без теб. Самонадеяност е да се твърди обратното. Винаги ли отричаш ролята си в събитията?

— Отричам да съм имал намерение да играя роля в… каквито и да било събития. Ако някои ме използват, то е цената, която трябва да заплатя, за да имам възможност да си върша работата. — Не му беше много ясно защо казва точно това.

Леонт го изгледа. Криспин помнеше друг един разговор с този мъж, сред парата в една баня преди половин година, и двамата голи, загърнати в чаршафи. „Всичко, което строим — дори Храмът на императора — е изложено на риск и трябва да го браним“. Същия ден един мъж бе дошъл, за да убие Криспин.

Императорът каза:

— А вярно ли бе това и вчера сутринта? Когато отидохте на острова?

Знаеха го. Разбира се. Едва ли щеше да остане в тайна. Аликсана го беше предупредила.

Криспин срещна синеокия му поглед.

— Съвсем същото е, ваше величество. Императрица Аликсана ме помоли да я придружа.

— Защо?

Не мислеше, че ще го накажат. Не можеше да е сигурен естествено, но не го мислеше. Отвърна:

— Тя пожела да ми покаже делфини в морето.

— Защо? — Строго и уверено. Криспин помнеше тази огромна самоувереност. Мъж, който никога не е получавал поражение на бойното поле, така казваха.

— Не знам, ваше величество. Случиха се други неща. Така и не ми беше обяснено.

Лъжа. Пред помазания от Джад император. Готов беше да излъже заради нея обаче. Делфините бяха ерес. Нямаше точно той да я предаде. Беше изчезнала. Нямаше да разполага с никаква власт дори да им се довереше и да се върнеше. Валерий беше мъртъв, можеше изобщо да не я видят повече. Но той нямаше, нямаше да я предаде. Дреболия всъщност, но в друго отношение — не. Човек живее със своите думи и дела.

— Какви други неща? Какво стана на острова?

На това можеше да отговори, макар да не разбираше защо все пак тя бе поискала да види Леканус Далейн и той, Криспин, да чуе как се преструва на неговата сестра.

— Видях… затворника там. Бяхме другаде на острова, когато той избяга.

— А след това?

— Както сигурно знаете, ваше величество, имаше опит за покушение над живота й. Той беше… отблъснат от екскубиторите. След това императрицата ни остави и отпътува за Сарантион сама.

— Защо?

Някои хора задаваха въпроси, макар да знаеха отговорите. Леонт, изглежда, бе от тях. Криспин отвърна:

— Опитаха се да я убият, ваше величество. Далейн беше избягал. Тя беше убедена, че е заговор за убийство.

Леонт кимна.

— Така беше, разбира се.

— Да, ваше величество.

— Заговорниците са наказани.

— Да, ваше величество.

Един от съучастниците, водачът им при това, бе съпругата на този мъж, колкото и златен да беше. Благодарение на нейния заговор сега той беше император на Сарантион. Стилиана. Дете, когато бе започнало всичко, изгарянето, породило изгаряне. Криспин беше спал с нея в една объркана, отчаяна тъма, толкова наскоро. „Помни тази стая. Каквото и да направя“. Думите отново изплуваха в ума му. Сигурно можеше да си спомни всяка нейна дума, ако се опита. Сега тя беше в друга тъма. Стига да беше жива. Не попита. Не посмя да допита.

Настъпи мълчание. Клирикът зад императора се покашля и Криспин изведнъж си го спомни: беше съветникът на Източния патриарх. Дребнав и досаден човек. Бяха се срещнали, когато Криспин представи за първи път рисунките си за купола.

— Моят секретар… се оплака от вас — каза императорът и хвърли бегъл поглед през рамо. С лека насмешка в гласа и едва доловима усмивка. Дребно неразбирателство между войничетата.

— Има повод — отвърна кротко Криспин. — Ударих го снощи. Недостойно от моя страна.

Това поне беше вярно. Можеше да го каже.

Леонт махна пренебрежително.

— Сигурен съм, че Пертений ще приеме извинението ти. Всички вчера бяхме под голямо напрежение. Аз… също го изпитах, длъжен съм да кажа. Ужасен ден и ужасна нощ. Император Валерий беше… беше ми като по-голям брат. — Погледна Криспин в очите.

— Да, ваше величество. — Криспин сведе глава.

Ново мълчание. Кратко.

— Кралица Гизел моли за вашето присъствие в двореца следобед — продължи официално Леонт. — Държи на брачната й церемония да присъства неин съотечественик, а предвид вашата роля — колкото и да я отричате — в снощните събития, вие естествено се оказвате най-подходящият свидетел от Батиара.

— За мен е висока чест — отвърна Криспин. Трябваше да е така, но дълбоко спотаеният, стягащ го отвътре гняв още не го напускаше. Не можеше точно да го определи и да го обясни, но беше там. Всичко се беше оплело така жестоко. — Още повече след като трижди въздигнатият император е дошъл лично да ми поднесе поканата.

Игра на арогантност. Гневът му го беше вкарвал в бели и преди.

Но Леонт се усмихна. С бляскавата си прочута усмивка.

— Чакат ме твърде много дела, за да дойда тук само заради това, художнико. Не. Исках да видя този Храм и купола му. Не бях влизал досега.

Малко хора бяха влизали, а и върховният стратег едва ли бе от онези, които държат да хвърлят поглед на архитектура или мозаична работа. Това бе мечтата на Валерий и на Артибасос — а след това бе станала и на Криспин.

Духовникът зад Леонт погледна нагоре. Императорът също.

Криспин каза:

— За мен ще е висока чест да ви разведа, ваше величество, макар че Артибасос — трябва да е тук някъде — ще е много по-добър водач.

— Не е нужно — отвърна Леонт. Отривисто, делово. — И сам мога да видя какво е направено дотук, а Пертений и Максимий са видели първоначалните скици, както разбирам.

Едва сега Криспин изпита смътна тръпка на страх. Постара се да го овладее.

— В такъв случай, щом ролята ми на водач не се налага, а съм поканен на тържество този следобед, бих ли могъл да помоля за височайшото ви позволение да си почна работата? Варовата подложка за днешния участък вече е положена. Ще засъхне, ако се забавя много.

Леонт извърна очи от купола. И Криспин видя как на лицето му, съвсем за кратко, пробяга някакво подобие на съчувствие.

Императорът каза:

— Не бих го направил. Не бих се качил горе на твое място, художнико.

Прости думи. Човек можеше дори да твърди, че са изречени добронамерено.

Възможно е светът, сетивното доказателство за съществуването му, звуците, миризмите, образите — да се отдръпнат, да заглъхнат, да се сведат, само до едно.

Всичко друго отпада. Отворът бе на лицето на Леонт.

— Защо така, ваше величество? — тихо попита Криспин.

Чу собствения си глас, леко накъсан. Но знаеше. Преди да му отвърнат още бе разбрал защо са дошли тези тримата, какво става — и заплака тихо в сърцето си, като за нова смърт.

„По-добра приятелка бях, отколкото разбираш. Казах ти да не се привързваш много към работата си на този купол“.

Стилиана. Беше му го казала. Още първия път, когато го чакаше в стаята му, а после — пак и пак, в онази нощ в спалнята й, преди две седмици. Предупреждение. Двойно. Нито го беше чул, нито се беше вслушал.

Но какво можеше да направи? Не можеше да се промени.

И тъй, Криспин, застанал под купола на Артибасос във Великия храм, чу как Леонт, император на Сарантион, наместник на Джад на земята и негов възлюблен, каза тихо:

— Храмът наистина трябва да бъде свят, но тези украси не са, родиецо. Не е редно благочестивият да изобразява или почита божии ликове, или да показва фигури на смъртни хора в свято място. — Глас спокоен, уверен, неумолим. — Те ще бъдат свалени, тук и навсякъде в земите, които управляваме.

Императорът помълча: висок и златен, красив като герой от легендите. Гласът му стана кротък, почти добродушен.

— Трудно е човек да види работата си провалена, сведена до нищо. Случвало ми се е неведнъж. Примирия и разни такива. Съжалявам, ако това е неприятно за теб.

Неприятно?

Неприятното е кола да изтрополи под спалнята ти много рано сутринта. Неприятното е вода в ботушите ти по зимни пътища, хрипливата кашлица в студен ден, зъл вятър, намерил пролука в стената; вкиснало вино, жилаво месо, досадна проповед в храм, проточена церемония в жарък летен ден.

Неприятното не беше чумата и погребването на деца, не беше сарантийският огън, нито Денят на мъртвите, нито зубирът, в Елшовия лес, изникнал от мъглата с кръв, капеща от рогата му, не беше… това. Не беше това.

Криспин вдигна очи нагоре, за да не гледа мъжете пред себе си. Видя Джад, видя Иландра, Сарантион зад тройната стена, падналия Родиас, леса, света, какъвто го знаеше и бе успял да възсъздаде. „Сега те ще бъдат свалени“.

Това не беше неприятно. Беше смърт.

Извърна отново очи към мъжете пред себе си. Погледът му трябваше да е бил ужасен, реши след време, защото дори свещеникът изглеждаше притеснен, а самодоволното доскоро изражение на Пертений бързо се промени. Самият Леонт побърза да добави:

— Трябва да разбереш, родиецо, че изобщо не си обвинен в неблагочестивост. Ще е несправедливо, а ние няма да сме несправедливи. Действал си в съгласие с вярата така, както тя бе разбирана… преди. Разбиранията може да се променят, но няма да съдим онези, които са действали с искрена вяра и… благочестивост…

И млъкна.

Беше му ужасно трудно да заговори. Опита се. Отвори уста, но още преди да е успял да каже нещо, се разнесе друг глас.

— Варвари ли сте вие? Съвсем ли сте полудели? Разбирате ли изобщо какво говорите? Може ли човек да е толкова тъп? Тъпоглав имбецил!

„Имбецил“. Някой често бе използвал тази дума. Но този път не беше откраднатата от алхимик птица-душа, обръщаща се към Криспин. Беше един дребничък, ужасно раздърпан и чорлав босоног архитект, изригнал от сенките, крещеше с пронизителния си кипнал от гняв глас, така, че се чуваше из целия Храм. И крещеше на императора на Сарантион.

— Артибасос, не! Спри! — изхриптя Криспин, намерил най-сетне глас. Щяха да убият дребосъка за това. Твърде много хора го бяха чули. Та това беше императорът!

— Няма да спра. Това е светотатство, злодеяние! Варвари правят това, не сарантийци! Ще унищожите тази красота, така ли? Ще оставите Храма гол?

— Нищо грешно не намираме в самата постройка — каза Леонт. Проявяваше истинско самообладание, осъзна Криспин, но прословутите му сини очи бяха станали като кремъци.

— Чудесно, че го казвате. — Артибасос не можеше да се овладее, ръцете му гребяха из въздуха като крила на мелница. — Имате ли си представа, можете ли изобщо да си представите какво е постигнал тук този човек? Нищо грешно? Нищо грешно?! Да ви кажа ли колко ужасен грях ще е, ако този купол и тези стени останат голи?

Императорът го изгледа отвисоко, все още успяваше да се владее.

— Не намекваме изобщо за това. Правилната доктрина допуска да бъдат украсени… със… все едно… с цветя, плодове, птици, животни дори.

— Аха! Имало решение! Разбира се! Мъдростта на императора е бездънна! — Архитектът беше побеснял от гняв.

— И това светилище, увенчано с величавата визия на божието творение, за да възхвали бога и да накара душата на посетителя да ликува, ще го превърнете в място, украсено със… зеленина и зайчета? В птичарник? В склад за плодове? В името на бога? Колко благочестиво, ваше величество!

— Обуздай си езика, човече! — сряза го клирикът.

Самият Леонт дълго не проговори. И под безмълвния му поглед дребният мъж най-сетне спря. Свирепо размахващите се ръце се отпуснаха. Но не наведе очи. Изпъна рамене, взрян в императора. Криспин затаи дъх.

— Би било най-добре, ако приятелите ви ви отстранят веднага от нас, архитекте — процеди през зъби Леонт, вече и той зачервен. — Имате разрешението ни да напуснете. Не желаем да започнем управлението си, като изглеждаме сурови спрямо изпълнилите дълга си, но това поведение пред особата на императора налага да бъдете жигосан или дори екзекутиран.

— Убийте ме тогава! Не искам да живея, за да видя как…

— Спри! — извика Криспин. Леонт можеше да го заповяда, знаеше го.

Огледа се в паника и с ужасно облекчение видя, че Варгос е слязъл от скелето. Кимна му припряно и едрият мъж бързо пристъпи напред. Поклони се. След това съвсем безизразно, без никакво предупреждение, просто вдигна от пода дребничкия архитект, метна го на рамо и го понесе, въпреки че той се мяташе отчаяно и сипеше люти ругатни, надалече в сумрака на огромния Храм.

Звукът се разнасяше изключително добре — сградата беше планирана съвършено. Дълго още чуваха клетвите и виковете на архитекта. После се отвори врата — и се затвори в сенките на някой далечен кът, и настъпи тишина. Всички стояха като замръзнали. Утринните лъчи падаха косо от високите прозорци.

Криспин отново си спомни онази среща в банята. Първия разговор с този човек, в гъстата пара. Трябваше да го е разбрал още тогава. Трябваше да е подготвен за това. Предупреден беше от Стилиана и дори от самия Леонт в онзи следобед, преди половин година: „Интересуват ме вашите възгледи за образите на бога“.

— Казах ви: за нещата, направени преди нашето време, няма да има последствия — заговори императорът. — Но има някои… пропуски в правата вяра, грешки в съблюдаването й. Образи на бога не трябва да се създават. Джад е неизразимо велик и мистичен, изцяло недостижим за нас. Да дръзне смъртен да изобрази бога зад слънцето е ерес. И да ликуват душите на смъртните в свято място е арогантна дързост. Винаги е било така, но… онези преди нас не го разбираха.

„Те ще бъдат свалени, тук и навсякъде в земите, които управляваме“.

— Вие… променяте вярата ни, ваше величество.

Макар и с усилие, оказа се възможно да го изрече.

— Грешка, художнико. Не променяме нищо. С мъдростта на Източния патриарх и напътствието на неговите съветници — очакваме, че и патриархът в Родиас ще се съгласи — ще възстановим правилния възглед и разбиране. Трябва да почитаме Джад, а не образ на бога. Иначе не сме с нищо по-добри от езичниците преди нас, с техните жертвени дарове на статуите в храмовете им.

— Никой… не почита този образ над нас, ваше величество. Образите просто ни напомнят за силата и величието божие.

— Искаш нас ли да учиш на въпросите на вярата, родиецо? — Този път беше тъмнобрадият свещеник. Помощникът на патриарха.

Безсмислени бяха всички тези думи. Човек можеше да спори с това толкова, колкото и да се бори срещу чумата. Беше окончателно. Сърцето можеше да плаче. Нищо не можеше да се направи.

Или почти нищо.

Марциниан често казваше, че винаги има някакъв избор. А тук, сега, Криспин можеше да се опита да направи поне едно нещо. Пое си дълбоко дъх, защото това щеше да е против всичко в нрава му: гордост и ярост, дълбокото чувство на човек, който е високо над всякакво унизително молене. Но залогът беше твърде голям.

Преглътна с мъка и заговори на Леонт, все едно клирика го нямаше:

— Ваше величество, вие бяхте така добър да кажете, че… ми дължите много… за някои услуги?

Леонт отвърна на погледа му. Червенината, избила на лицето му, спадаше.

— Да, казах.

— Тогава имам една молба, ваше величество.

Сърцето можеше да плаче. Задържа погледа си върху мъжа пред себе си. Боеше се, че ако извърне очи, ще се посрами — че ще се разплаче.

Леонт го гледаше спокойно. Човек, привикнал да се справя с молби. Вдигна ръка.

— Художнико, не ме моли това да бъде спасено… Невъзможно е.

Криспин кимна. Знаеше го. Знаеше го. Нямаше да погледне нагоре.

Поклати глава.

— Нещо… съвсем друго.

— Кажи тогава — отвърна императорът. — Всички оценяваме службата ти на нашия възлюблен предшественик и това, че я изпълни доблестно, според собственото си разбиране.

Според собственото си разбиране.

Криспин заговори бавно:

— Има един малък храм на Безсънните в Саврадия, на Имперския път. Недалече от Източния военен лагер. — Чуваше собствения си глас като отнякъде много далече. Грижливо, много грижливо не погледна нагоре.

— Знам го — отвърна Леонт. Все пак бе командвал армии там.

Криспин отново преглътна. Самообладание. Трябваше да запази самообладание.

— Малък храм е, обитават го свети и преблагочестиви хора. В него има… — Спря, за да си поеме дъх. — Има… една украса, на купола. Изображение на Джад, правено преди много време от предани на вярата майстори… както са го разбирали тогава… почти невъобразим.

— Мисля, че съм го виждал — намръщено отвърна Леонт.

— То… то се разсипва, ваше величество. Разпада се. Рони се. Били са надарени хора и неописуемо предани на вярата, но тяхното… разбиране за… техниката е било несъвършено.

— И?

— И аз… моята молба към вас, трижди въздигнати, е да се позволи този божи лик да се разпадне сам, когато му дойде времето. Да се позволи на святите хора, които живеят там в мир и поднасят всенощните си молитви заради всички нас, и на пътниците, да не бъдат принудени да виждат купола на този храм оголен.

Клирикът понечи да заговори, но Леонт вдигна ръка. Пертений от Евбулус не беше казал нищо през цялото време, осъзна Криспин. Всъщност той рядко говореше. Наблюдател, хронист на войни и строежи. Криспин знаеше какво още „хроникира“. Съжали, че не го беше ударил по-силно. Съжали, че не го беше убил всъщност.

— И това… изображение се разпада? — попита сдържано императорът.

— Късче по късче — отвърна Криспин. — Святите мъже го знаят. Това ги наскърбява, но го приемат като волята божия. Навярно… е така, ваше величество. — Сигурно щеше да се мрази, че каза последното, но искаше това да стане. Нужно му беше да стане. Не спомена за Пардос и зимата, прекарана в реставриране. Нищо в думите му не беше лъжа.

— Всъщност да — съгласи се императорът и кимна. — Волята на Джад. Знак за всички нас за добродетелта, която правим сега. — Обърна се към клирика и той също кимна смирено.

Криспин наведе очи към пода. Зачака.

— Това ли е молбата ти към нас?

— Да, ваше величество.

— Да бъде, тогава. — Войнишки глас, отривист и властен. — Пертений, погрижи се да се изготвят съответните документи. Един да се връчи с личния ни печат на тамошните духовници, да съхранят притежанието си. Ще се позволи украсата в онзи храм да падне сама, като свят знак за греховността на такива неща. А ти ще го запишеш в своята хроника за управлението ни.

Криспин вдигна очи.

Гледаше императора на Сарантион, златен и величествен — точно както на запад изобразяваха бога на слънцето, — но виждаше всъщност образа на Джад в онзи малък крайпътен храм сред горската пустош, мрачния бог, страдащ и изтерзан в страховитата битка да защити чедата си.

— Благодаря, ваше величество — промълви той.

И най-сетне погледна нагоре. Въпреки всичко. Не можа да се сдържи. Смърт. Нова смърт. Беше го предупредила. Стилиана. Погледна, но не заплака. Плакал беше за Иландра. За дъщерите.

И докато мислеше за всичко това, осъзна, че му остава да направи само едно малко, последно нещо — ужасно малко, жест, нищо повече.

Покашля се. И попита:

— Имам ли разрешението ви да се оттегля, ваше величество?

Леонт кимна.

— Имаш го. Разбираш, че сме много благоразположени към теб, нали, Гай Крисп?

Пълното му име при това! Криспин кимна.

— За мен е чест, ваше величество. — Поклони се изискано.

А после се обърна и закрачи към скелето, то не беше далече.

— Какво правиш? — Беше Пертений.

Криспин не се обърна. Отвърна само:

— Имам работа. Горе.

Дъщерите му. Днешната задача. Спомен, занаят и светлина.

— Та нали ще го изчегъртат! — изломоти изумено и неразбиращо секретарят.

Този път Криспин се обърна, погледна през рамо. Тримата стояха и го зяпаха, както и всички други в Храма;

— Да. Но ще трябва да го направят. Да го изчегъртат. А аз ще направя каквото трябва в това свято място. Други пък ще трябва да получат заповеди да го унищожат. Както варварите унищожиха Родиас… след като не можа да се защити сам.

Гледаше императора, който му беше казал точно това в гъстата мокра пара преди половин година.

Виждаше, че Леонт също си го спомня. Леонт, който не беше Валерий, изобщо не беше Валерий, но посвоему разбираше, каза тихо:

— Ще похабиш своя труд?

А Криспин отвърна също тъй тихо:

— Не е хабене.

Обърна се отново и започна да се изкачва, както го беше правил толкова много пъти, по скелето и към купола.

И преди да стигне мястото, където гладко бе положена подложката за тесерите и го очакваше, осъзна още нещо.

Не беше хабене, имаше смисъл в това, толкова, колкото можеше да вложи в който и да е единствен акт в своя живот — но беше край.

Предстоеше ново пътуване. Към дома, и край на това.

Време беше за тръгване.

Фотий сандалджията, облякъл най-хубавата си синя туника, разправяше на всички, готови да го слушат, за събитията, случили се точно на това място преди толкова години, когато бе умрял Апий и първият Валерий се бе възкачил на Златния трон.

Тогава също имало убийство, редеше Фотий. А самият той видял същата утрин призрак на път за Хиподрума, призрак, който го предвещавал. Точно както видял и друг един, преди три дни и посред бял ден, присвит на един портик в същата сутрин, когато императорът бил така нечестиво убит от Далейните.

Имало и още, добави той и с това вече си спечели слушатели, което винаги беше радващо. Очакваха мандаторът да се появи в катизмата, след него патриархът и висшите дворцови сановници, и накрая двамата, които щяха да бъдат коронясани този ден. Тогава щеше да е невъзможно да се говори, разбира се, при шума от над осемдесет хиляди души.

В онези дни, изтъкна важно Фотий на неколцина по-млади занаятчии в сектора на Сините, имало нечестив, зловещ опит да се наруши волята на народа тук, на Хиподрума, и той също бил замислен от Далейните! И нещо повече, един от стремящите се да го постигнат бил същият Лизип от Калисион, който, както се оказва, бил съучастник и в сегашното убийство!

И лично той, Фотий, гордо заяви сандалджията, бил този, който изобличил мазния калисиец като натрапник, когато се опитал да се престори на привърженик на Сините и да подтикне фракцията да приветства Флавий Далейн ей там долу на пистата.

Посочи им точно мястото. Помнеше го добре. Преди тринайсет, четиринайсет години, същото като вчера. Като вчера.

Всичко се върти в кръг, благочестиво подчерта той и направи знака на слънчевия диск. Също както слънцето изгрява и залязва, и пак изгрява, в същия кръг се движат и съдбите на смъртните. Злото неизменно се разкрива. (Всичко това го беше чул от устата на храмовия клирик преди седмица.) Флавий Далейн платил за греховете си в огън по онова време, а сега неговите деца и калисиецът също били платили.

Някой обаче възрази: защо Валерий Втори е загинал от същия огън, като е било въпрос на въздаване на справедливост?

Фотий изгледа навъсено младока шивач. И рече:

— А ти би ли дръзнал да се опиташ да проумееш пътищата господни?

Неговите — едва ли, отвърна шивачът. Само на хората тука в Града. Ако Калисиеца е бил съучастник в заговора на Далейн, за да вземе трона по онова време, защо тогава остана квестор на приходите при Валерий Първи и после при племенника му? При двамата? Не беше прокуден, докато ние не настояхме, добави мъжът, щом другите наоколо се обърнаха към него. Не помните ли? Беше преди по-малко от три години.

Евтин полемичен трик, помисли Фотий възмутено. Че кой можеше да го забрави? Трийсет хиляди души бяха загинали.

Някои хора, отби той удара, имали крайно ограничена представа за дворцовите дела. Самият той днес не разполагал с достатъчно време да образова младите. Важни събития се разгръщали. Шивачът нима не знаел, че басанидите са нарушили границата на север?

Е, да, отвърна другият, това всеки го знае. Но какво общо има то с Лизип…

Проехтяха тръби.

Последвалото бе осъществено с ритуалите, наложени още от времето на Сараний и съвсем бегло ревизирани през столетията, защото какво са ритуалите, ако се променят?

Императорът се увенчаваше с корона от патриарха, а след това императрицата се коронясваше от самия император. Двете корони, както и Имперският скиптър и пръстен бяха на Сараний и неговата императрица, донесени на изток от Родиас и използвани само в тези случаи: през останалото време се пазеха зорко в Атенинския палат.

Патриархът помазваше двамата ръкоположени с масло, тамян и морска вода, а след това даваше благословията си на цялото наблюдаващо множество. Знатните дворцови сановници се представяха — в пищните си облекла — на императора и императрицата и се покланяха доземи по три пъти пред очите на народа. Доайенът на сената връчваше на новия император печата на града и ключовете на тройните стени. (Днес президът на сената милостиво бе извинен да не присъства. Казваха, че семейството му било споходено от внезапна смърт и погребението било предния ден.)

Имаше песнопения, религиозни, както и светски, тъй като фракциите до голяма степен бяха част от всичко това, и техните музиканти повеждаха Сините и Зелените в ритуални възгласи, повтарящи имената на Валерий Трети и императрица Гизел над пистите, където обикновено се крещяха имена на коне и колесничари. Никакви танци нямаше този път, нито надбягвания, никакви забавления: един император беше убит, тялото му скоро щеше да бъде положено за вечен покой във Великия храм, съграден по негова повеля, след като предишният беше опожарен.

Всички единодушно одобряваха името, което Леонт бе избрал в почит към своя покровител и предшественик. Истинско усещане за загадъчност и възхита предизвикваше фактът, че новата му съпруга е кралица. На жените по трибуните това явно им харесваше. Романтика, съчетана с царственост.

Нищо не се споменаваше (а и да го споменеше някой, правеше го под сурдинка) за бившата, отхвърлена от императора негова съпруга, нито за бързината на този втори брак. Далейните за сетен път бяха доказали своето неописуемо престъпно вероломство. Никой император не би пожелал да се въздигне на Златния трон на Сараний, опетнен пред Джад и народа с петното на съпруга-убийца.

Казваха, че я бил оставил жива.

Повече милост, отколкото заслужава, това бе преобладаващият възглед на Хиподрума. Двамата й братя обаче бяха мъртви, както и омразният калисиец. Никой нямаше да дръзне да допусне грешката да си помисли, че Леонт — Валерий Трети — е мекушав в каквото и да било отношение.

Броят на присъстващите в Града въоръжени войници бе доказателство за това.

Също както и първото публично изявление на мандатора, след като приключи церемонията по инвеститурата. Словото му се улавяше и огласяше от официалните говорители по огромните трибуни и внушението бе ясно и въодушевляващо.

Новият император очевидно нямаше да се задържи дълго в града. Басанидската армия беше в Калисион, беше завладяла (наново) Асен и се говореше, че в момента настъпва в марш към Евбулус.

Императорът, техният върховен стратег само допреди четири дни, нямаше да прости това.

Лично щеше да поведе събраните легиони на Сарантион. Не по море към Родиас, а на североизток. Не през опасните черни води, а в пролетно време, по широкия павиран имперски път, за да се справи със страхливите вероломни войници на цар Ширван. Самият император на бойното поле! Не беше се случвало от много време. Валерий Трети, мечът на Сарантион, мечът на Святия Джад. Нещо величаво и вдъхващо благоговение имаше в това дори само като си го помисли човек.

Онези на изток си бяха въобразили, че ще могат да се възползват от това, че Леонт и армията ще отплават на запад, и вероломно бяха нарушили Вечния мир, който се бяха заклели пред боговете си, че ще спазват. Но щяха да научат колко голяма грешка са направили, провъзгласи мандаторът, и думите му бяха предадени и отекнаха из целия Хиподрум.

Евбулус щеше да бъде защитен, а басанидите щяха да бъдат изтласкани отвъд границата. Царят на царете да си брани Мирбор, изрева мандаторът. Нека се опита да го защити срещу силата на Сарантион. Дошло било време да сложат край на плащанията на Кабад срещу откупен мир. Време Ширван да моли за пощада. И да се моли на своите богове. Леонт Златния, новият император, няма да му прости.

Ревът, изригнал при тези думи, бе толкова силен според някои, че стигна чак до небесата и бога зад яркото слънце.

Колкото до Батиара, продължи мандаторът, след като виковете заглъхнаха достатъчно, за да се чува гласът му, вижте коя е императрицата на Сарантион сега. Вижте тази, която ще се справи с Родиас и Варена, те са нейни по право! Императрицата има своя корона, донесла им я е тук, тя е дъщеря на крал, ръкоположена кралица! Гражданите на Сарантион трябва да знаят, че Родиас и Западът ще станат техни, без храбри войници да загиват по далечните бойни полета на запад или в безбрежното море.

Възгласите този път бяха толкова силни, колкото и предишните, и (както забелязаха по-прозорливите) този път бяха подети от споменатите храбри войници.

Денят беше бляскав и така щяха да го опишат повечето историци. Времето беше ведро, божието слънце грееше ярко. Императорът — величествен, императрицата — златна като него самия, висока, изключително царствена и в осанката си, както и по кръв.

Във време на промяна винаги има страхове и съмнения. Сенките на полусвета могат да изпълзят, призраци и демони да се появят в дни, в които загиват великите на света и душите им отпътуват, но кой можеше наистина да изпита боязън, изправен в Хиподрума под слънчевите лъчи и взрян в тези двамата?

Човек може да скърби за един мъртъв император. Може да се чуди защо все още я няма неговата императрица, някогашната танцьорка, родена точно тук, на Хиподрума (не като новата императрица, о, не). Човек можеше да се замисли за колосалния провал на Далейните и за внезапното изместване на театъра на войната… но по трибуните в този ден цареше неоспоримо усещане за извисяване, за жизненост, за някакво ново начало и нищо принудено или фалшиво нямаше в изригналото одобрение.

След това мандаторът оповести, че състезателният сезон ще бъде подновен веднага щом приключи времето за траур, и след кратка пауза обяви, че Скорций от Сините се възстановява и е добре и че Асторгус, фракционарият на Сините, и Кресценс от Зелените са се съгласили смирено да приемат съдебно мъмрене и са сключили мир. И по негов знак двамата познати на всички мъже се изправиха на високите платформи в секторите на фракциите си. Направиха един към друг жеста на колесничарите с вдигнати длани, след което се обърнаха и се поклониха едновременно към катизмата и осемдесет хиляди души подивяха от възторг. Святият патриарх с огромно усилие запази лицето си непроницаемо зад бялата брада, докато тълпата с ликуващ рев приветстваше своите любимци. С това церемонията приключи.

Нито дума не се каза в този следобед, нито от мандатора, нито от никого, за доктрината за Джад, засягаща изображенията на бога в светилищата и навсякъде другаде.

Щеше да му дойде времето тези сложни въпроси да бъдат поднесени много внимателно на народа в храмовете и параклисите. Хиподрумът в този ден не беше подходящото място за тънкостите на вярата. Изборът на подходящия момент е в сърцевината на всяка кампания, както знае всеки добър пълководец.

Валерий Трети, понесъл пълната тежест на одеждите и инсигниите на имперската власт, стоеше отпуснат и ведър, все едно те изобщо не бяха бреме, и поздравяваше ликуващия народ. После се обърна, протегна ръка на своята императрица, двамата излязоха заедно от катизмата през вратата в дъното и се скриха от поглед. Възгласите не секнаха.

Всичко беше добре. Всичко щеше да е добре, човек искрено можеше да го повярва. Фотий прие поривистата и съвсем неочаквана прегръдка на младия шивач, отвърна му със също такава и после и двамата се запрегръщаха с другите по трибуните, и всички ревяха с възторг името на императора под чистата ярка светлина.

През изтощителните десет дни в палатата на Сините Рустем от Керакек успя да си изгради хипотеза за сарантийците и техните лекари. По същество лекарските указания се съблюдаваха или пренебрегваха така, както пациентите намереха за добре.

В Басания беше съвсем друго. В Басания докторът беше изложен на риск, щом поемеше грижата за пациент. Като изричаше формалните думи за приемане, лекарят подлагаше на опасност и мирските си блага, и живота си. Ако болният не спазеше изрично лекарските указания, отговорността и рискът отпадаха.

Тук докторите не рискуваха нищо освен репутацията си, а според видяното за този кратък срок Рустем не смяташе, че за тях това е повод за притеснение. Никой от лекарите, които бе наблюдавал, като че ли не знаеше много повече от недобре усвоена мътилка от Галинус и Меровий, подсилена с прекалено много кръвопускане и некадърно скалъпените им лекове, повечето от които бяха вредни в една или друга степен.

Предвид това изглеждаше логично пациентите да предпочитат сами да решават дали да се вслушат в съветите на своите лечители, или не.

Рустем не беше свикнал с това и не беше склонен да го приеме.

Като пример, като основен пример, още в началото бе указал твърдо на помощниците си, които се грижеха за колесничаря Скорций, посетителите му да бъдат ограничени до един предобед и един следобед, за много кратко и без да се носи и пие абсолютно никакво вино. Като предпазна мярка беше повторил тези указания на Струмозус (тъй като поне част от виното идваше от буретата в кухнята), както и на фракционария Асторгус. Вторият го бе изслушал много внимателно и полагаше всички усилия забраните да се спазват стриктно. Беше дълбоко заинтересован от възстановяването на пострадалия колесничар.

Всички бяха.

Проблемът бе, че самият пациент не гледаше на себе си като на болник, за когото е наложително да спазва крайни мерки, ако иска да оздравее, въпреки че се беше докарал на два пъти до ръба на смъртта, и то за съвсем кратко време. Човек, който е готов да се измъкне от стаята си през прозореца, по дърво, през стена и да извърви целия град надлъж, за да кара коне в Хиподрума със счупени ребра и незараснала рана, едва ли щеше да е благоразположен към някакви си там ограничения с виното или броя на посетителите, особено с жени в леглото му, длъжен бе да се съгласи Рустем.

„Поне е останал в леглото“, кисело му измърмори Асторгус в отговор, по-скоро на себе си. Наистина бе имало сведения за нощни дейности, несъвместими с болничния режим.

За Рустем, все още завладян от смущаващата напрегнатост от последните няколко дни и от пристигането на семейството му, ставаше все по-трудно да изрази полагащото се възмущение и да наложи авторитет. Наред с всичко друго съзнаваше ясно, че ако напусне тази охранявана палата с жените и децата си, всички ще са изложени на огромен риск от убийство по улиците. След вестта за пограничното нападение на север и последвалото заминаване на сарантийската армия — водена лично от императора, басанидите в Сарантион бяха в опасност и вече бяха ставали убийства. Собственото му решение да не се връща в отечеството се подсилваше от болезненото разбиране, че Царят на царете е заповядал нападението с пълното съзнание, че това ще донесе последствия за поданиците му, пребиваващи на запад. Включително за човека, който бе спасил живота му.

Рустем дължеше много на Синята фракция и го знаеше.

Не че не беше се отплатил щедро. Лекуваше ранените в метежа, грижеше се за тях и нощем, когато го събудеха по необходимост. Страдаше от недоспиване, но знаеше, че все ще може да издържи още малко.

Особено го радваше възстановяването на младежа от кухнята. В началото той имаше тежки признаци на инфекция и Рустем прекара цяла нощ буден край леглото му, когато раната промени цвета си и треската се усили. Майсторът готвач Струмозус влиза и излиза няколко пъти, а другият готвач, Расик, дори си постла на пода в коридора. А после, в средата на кризисната за ранения нощ, дойде Шаски. Станал бе от леглото си, без някоя от майките му да разбере, и беше дошъл бос, за да донесе на баща си нещо за пиене посред нощ, разбрал някак къде е Рустем. Някак. Рустем взе чашата онемял, а после погали нежно детето по главата и му каза да се върне в стаята си и че всичко ще е наред.

Шаски си отиде сънен, без да каже нищо, а всички наоколо го гледаха смаяно. Рустем си помисли, че ще трябва да свикне с такива изражения.

Призори треската на Кирос отмина и през следващите дни раната зарастваше нормално. Най-големият риск бе, че оня идиот Амплиарус можеше да се вмъкне в стаята незабелязано и да приложи безумното си лечение с кръвопускане на и без това изгубил много кръв човек.

Рустем се зарадва неописуемо (макар и да се постара да го прикрие), когато Кирос се свести малко преди съмване. Приятелят му Расик седеше до леглото и когато болният отвори очи, извика така, че другите бързо нахълтаха в стаята. Рустем най-строго им заповяда да излязат.

Расик, явно приел, че заповедта се отнася за всички други, но не и за него, остана и продължи да описва на Кирос какво е казал за него Струмозус пред портите, когато бяха помислили, че е умрял. Струмозус отвори вратата по средата на разказа и спря на прага.

— Лъже, както винаги — безцеремонно заяви дребничкият готвач и влезе, а Расик май се уплаши, но после се ухили. — Както лъже за момичетата. Колко жалко, че не се държите здраво за света, какъвто го е създал Джад, а не какъвто е в сънищата ви. Кирос може да има някакво извинение с разните там цярове, които му тика нашият басанид в гърлото, но ти, Расик, нямаш никакво оправдание. Гений? Това хлапе? Мое завещание? Обиден съм дори от мисълта за това! Виждаш ли във всичко това поне капка смисъл, Кирос?

Сакатото момче, пребледняло, но явно с вече избистрен ум, поклати немощно глава на възглавницата, но се усмихваше, а след това и Струмозус се усмихна.

— Как пък не! — продължи дребничкият готвач. — Що за тъпотия?! Ако оставя някакво завещание, то почти със сигурност ще е рибеният ми сос.

— Разбира се, че ще е сосът — прошепна Кирос. Още се усмихваше. Расик също, оголил кривите си зъби. Струмозус и той.

— Почини си сега, момче — каза готвачът. — Всички ще сме тук, когато се събудиш. Расик, хайде, ти също. Върви си лягай. Утре ще работиш тройна смяна.

Има моменти, мислеше си Рустем, когато професията ти носи голяма отплата.

Но имаше и моменти, в които му се струваше, че да върви срещу бясна пясъчна буря ще е по-малка борба.

Скорций можеше да го накара да се чувства така. Както в момента например. Рустем влезе в стаята му, за да смени превръзката (вече веднъж на три дни), и завари четирима колесничари, седящи и стоящи около леглото, и не една, не две, а три танцьорки в добавка, като една от тях — облечена по напълно неуместен начин — даваше представление изобщо непреценено тъй, че да помогне за възстановяването на пациент, който трябва да е в състояние на безметежно спокойствие и невъзбуденост.

И имаше вино. И, забеляза с леко закъснение Рустем в препълнената стая, синът му Шаски също беше тук, седнал в скута на четвърта танцьорка в ъгъла. И гледаше всичко това и се смееше.

— Здрасти, тате! — подвикна синът му най-невъзмутимо, щом Рустем спря на прага смразен и обхвана с гневен поглед сцената.

— О, боже! Той е ядосан. Всички вън! — каза Скорций от леглото си. Чашата си с вино връчи на една от жените.

— Вземи я. Някой да отведе момчето при майка му. Не си забравяй дрехите, Талейра. Докторът се труди много за всички нас и не искаме да го глобяват несправедливо. Искаме да е добре, нали?

Последва смях и пърхане из стаята. Ужасен пациент, във всяко отношение. Но Рустем бе видял какво беше направил на Хиподрума в началото на предната седмица и разбираше по-добре от всеки друг каква воля му е била нужна, и беше невъзможно да отрече възхищението, което изпита. Не искаше да го отрече всъщност.

Освен това хората излизаха.

— Шайрин, ти остани, ако обичаш. Имам един-два въпроса. Докторе, нищо против да остане една приятелка, нали? Това посещение е голяма чест за мен, а досега така и нямах възможност да поговоря с нея насаме. Вярвам, че сте я срещали. Това е Шайрин от Зелените. Майсторът на мозайки не ви ли доведе на сватбеното празненство в дома й?

— Първият ми ден тук, да — отвърна Рустем. Поклони се вежливо на тъмнокосата жена, крехка и забележително привлекателна. Ароматът й беше доста смущаващ. Стаята се опразни; един от мъжете изнесе Шаски на конче. Танцьорката стана да го поздрави. Усмихна се.

— Помня ви много добре, докторе. Ваш слуга беше убит от някой от младите Зелени.

Рустем кимна.

— Да. При толкова много смърт оттогава, изненадвам се, че го помните.

Тя сви рамене.

— Беше замесен синът на Боносус. Не е дреболия.

Рустем кимна повторно и отиде при пациента си. Жената седна кротко в ъгъла. Скорций вече беше дръпнал завивката си настрана и бе оголил мускулестото си овързано с бинтове тяло.

— Ммм, колко възбуждащо — обади се Шайрин и се ококори престорено.

Рустем изсумтя, неволно развеселен. После насочи вниманието си към работата си, заотлепва внимателно превръзките, за да огледа раната. Скорций лежеше на дясната си страна, с лице към жената. Шайрин стана да погледне потъмнялата зачервена кожа около двойната фрактура и дълбоката рана от ножа.

Рустем я почисти и я намаза с мехлема. Дренаж вече не беше необходим. Предизвикателството си оставаше както и преди: да зарастат счупени кости и пробивна рана на едно и също място. Остана доволен от това, което видя, но и насън нямаше да му мине през ума да позволи Скорций да го разбере. Само един намек, че докторът е доволен, и колесничарят несъмнено щеше да излезе пак на пистата или да тръгне по нощните улици от една спалня към друга.

Казали му бяха за едно такова нощно похождение.

— Каза, че имаш въпроси — обади се Шайрин. — Или докторът…

— Докторът е дискретен като отшелник на стълп. Нямам тайни от него.

— Освен когато си намислил да напуснеш болничната стая без мое разрешение — измърмори Рустем.

— Е, да, така беше. Но пък вие знаете всичко. Доколкото помня… дори бяхте под трибуните малко преди надбягването.

Тонът му се бе променил. Рустем го долови. Спомни си набързо последователността. Тенаида с ножа, Зеленият колесничар, появил се тъкмо навреме.

— О? Какво стана под трибуните? — Шайрин примига. — Трябва да ми кажеш!

— Кресценс заяви вечната си и предана любов към мен, а след това за малко да ме прати в гроба с лакът в ребрата, като му казах, че предпочитам теб. Не си ли чула още?

Тя се засмя.

— Не. Хайде де, какво стана?

— Разни неща. — Колесничарят се поколеба. Рустем усети учестения му пулс. Замълча си. — Кажи ми — продължи Скорций, — Клеандър Боносус още ли си има неприятности с баща си? Знаеш ли? — Шайрин примига. Явно не беше очаквала точно този въпрос. — Той ми направи огромна услуга, когато бях ранен — добави Скорций. — Заведе ме при доктора.

Ловък беше. Рустем разбра, че не точно на този въпрос търси отговор. А след като и той беше тогава под трибуните на Хиподрума, се досещаше какъв може да е същинският въпрос. И още нещо му хрумна, със закъснение.

Скорций безспорно беше умен. И също така — явно в неведение за нещо. Самият Рустем със сигурност не го беше споменавал — и явно никой друг също. Можеше да е една от клюките в града или да е забравено при тези големи вълнения, но не беше стигнало до тази стая.

Зелената танцьорка отвърна:

— Момчето ли? Всъщност не знам. Мисля, че всичко се е променило след онова, което стана.

Сърцето на Скорций изтупа. Рустем го усети и трепна. Прав беше значи.

— Какво е станало? — попита колесничарят.

И тя му каза.

По-късно, когато Рустем си помисли за това, отново бе впечатлен от силата на волята на ранения. Продължи да говори, изрази обичайното учтиво съжаление при вестта за ненавременната и самопричинена смърт на младата съпруга на Боносус. Но ръцете на Рустем бяха на тялото му и въздействието на думите на Шайрин не можеше да му убегне. Затаеният дъх, отмереното, внимателно вдишване след това, неволното трепване, учестеният пулс.

Обзет от жал, Рустем довърши смяната на превръзката по-бързо от обичайното (можеше да я повтори по-късно) и се пресегна за подноса с лекарствата до леглото.

— Сега се налага да ви дам нещо за заспиване, както обикновено — излъга той. — Няма да можете да забавлявате дамата по подобаващ начин.

Шайрин от Зелените — явно не разбираше, че току-що се е случило нещо нередно — пое репликата като актриса и стана да си тръгне. Спря до леглото, наведе се и целуна болния по челото.

— Той никога не ни забавлява по подобаващ начин, докторе. — Изправи се и се усмихна. — Ще се върна, скъпи. Почини си, за да си готов за мен.

Обърна се и излезе.

Рустем погледна пациента си и мълчаливо отсипа две пълни дози успокоително.

Скорций го гледаше. Очите му бяха помръкнали, лицето — пребледняло. Прие безропотно двете дози.

— Благодаря ви.

Рустем кимна и каза:

— Съжалявам.

Скорций извърна лице към стената.

Рустем взе тояжката си, излезе и затвори тихо вратата. Трябваше да го остави сам.

Имаше си предположения, но ги потисна. Каквото и да беше казал мъжът в леглото за всезнанието му, не беше истина. Не биваше да е истина.

Докато вървеше по коридора, му хрумна, че наистина трябва да стегне Шаски. Изобщо не беше редно едно дете, синът на доктора при това, да съучастничи в нарушения в болнични стаи.

Трябваше да поговори за това с Катюн, наред с други неща. Време беше за обяд, но реши първо да потърси Шаски в съседната сграда. Момчето често се навърташе там, при ранените.

Сега го нямаше. Но завари там друг човек. Позна веднага родийския майстор — не младия, който бе спасил живота му, а другия, по-възрастния, който ги беше облякъл в бяло и ги заведе всички на сватбеното празненство.

Мъжът — името му беше Криспинус или нещо такова — не изглеждаше добре, но не по начин, който да предизвика съчувствието на Рустем. Мъже, които пият, докато не им призлее, особено толкова рано, трябва да винят единствено себе си за последствията.

— Добър ден, докторе — каза майсторът със съвсем ясен глас. Стана от масата, върху която бе седнал. Никакво видимо залитане. — Натрапвам ли се?

— Ни най-малко — отвърна Рустем. — С какво мога да…?

— Дойдох да навестя Скорций, но преди това искам да ми кажете как е.

Какво пък, съсипан от пиене или не, този човек поне знаеше как се говори с лекари. Рустем кимна делово.

— Жалко, че повечето посетители не са като вас. Имаше веселба с танцьорки и вино в стаята му, представете си!

Родиецът — Криспин се казваше, да — се усмихна за миг. Около очите му имаше бръчки от умора и лицето му беше болезнено бледо, което намекваше, че пие от доста време. Не се връзваше със спомена на Рустем за решителния мъж, когото бе срещнал в първия си ден тук, но пък той не беше негов пациент, така че го премълча.

— Че кой ще пие вино толкова рано? — каза кисело родиецът и се потърка по челото. — Танцьорки го забавляват? Съвсем в стила на Скорций. Изхвърлихте ли ги?

Рустем неволно се усмихна.

— Нима е в моя стил?

— Според това, което чух, да.

Още един умник, реши Рустем. Подпираше се с една ръка на масата.

— Току-що му дадох сънотворно, ще поспи доста. По-добре ще е да дойдете късно следобед.

— Така и ще направя. — Мъжът се оттласна от масата и залитна. На лицето му се изписа съжаление. — Простете. Отдал съм се на… скръб.

— Мога ли да помогна с нещо? — вежливо попита Рустем.

— Де да можехте, докторе. Не. Всъщност… аз заминавам. Вдругиден. Ще отплавам на запад.

— О! У дома? Няма ли повече работа за вас тук?

— Може да се каже и така — отвърна майсторът след кратка пауза.

— Е… лек път ви желая. — Почти не го познаваше. Родиецът кимна, мина покрай Рустем без клатушкане и излезе. Рустем се обърна да го последва. В коридора мъжът спря.

— Бяха ми дали името ви, знаете ли. Преди да тръгна насам. Съжалявам… така и нямах възможност да се опознаем.

— Дали са ви моето име? — повтори Рустем изумено. — Как така? Кой?

— Мм… един приятел. Твърде сложно е за обяснение. А… тук има нещо за вас, между другото. Донесоха го, докато чаках. При вратата. — Посочи към най-вътрешната стая, към нещо, увито в плат, поставено на масата за прегледи.

— Благодаря — каза Рустем.

Родиецът излезе. Слънчевата светлина щеше да е вредна за него точно сега. „Отдал съм се на скръб“. Не му беше пациент. Не можеше да се грижи за всички.

Беше интересен обаче. Още един чужденец, наблюдаващ сарантийците. Сигурно щеше да му хареса да го опознае по-добре. Заминавал си. Жалко. Странно, дали му били неговото име. Рустем влезе във вътрешната стая. На масичката до увития предмет видя бележка, с името му на нея.

Първо разви нещото на масата. А след това, съкрушен, седна на столчето и го зяпна.

Наоколо нямаше никого. Беше сам и гледаше.

По някое време се изправи и взе бележката. Имаше печат и той го счупи. Разгъна я и прочете, а после отново се смъкна на столчето.

„С благодарност, този пример за всички неща, които трябва да се огънат, за да не се прекършат“ — гласеше бележката.

Седя така много дълго, съзнаваше каква рядкост е, че сега е сам, колко рядко е имал тази тишина и спокойствие. Взираше се в златната роза на масата, дълга и крехка, досущ живо цвете, разгънати златни венчелистчета до последното, до най-горе напълно открехнати, рубини във всеки цвят.

И разбра, с онази плашеща, от друг свят идеща увереност, която Шаски май притежаваше, че никога вече няма да я види.

Розата взе със себе си (грижливо увита и скрита), когато със семейството си най-сетне отплава на дългия път на запад до една земя, където такива предмети на съвършен занаят и изкуство все още не бяха познати.

Беше място, където имаха нужда от вещи лекари, и можа бързо да се издигне в тамошното общество, което тепърва добиваше облик. Необичайните домашни порядки се приемаха търпеливо в тази далечна земя, но още в началото го посъветваха да си смени вярата. Направи го и прие бога на слънцето така, както почитаха Джад в Еспераня. Имаше отговорности все пак: две жени, две деца (после трето, а и четвърто, и двете момчета, скоро след като се устроиха), и четирима бивши войници от Изтока, които бяха променили живота си, за да дойдат с тях. Две от жените от домакинството им в Сарантион неочаквано също се бяха качили на кораба със семейството му. А си имаше и най-голямото дете, син, за когото щеше да е хубаво — всички го разбираха — да се вмества добре сред другите, за да не изпъква и странностите му да не го излагат на опасност.

Човек се огъва понякога, мислеше Рустем, за да не го прекършат ветровете на света, било пустинни, морски или по тези безкрайни сякаш хълмисти степи тук на запад.

Оказа се, че всичките му деца — и една от жените му — много обичат конете. Оказа се и че Винаш, който се ожени и си имаше свое семейство, но продължаваше да сплита съдбата си с тяхната, отбира от коне. Даже много. Оказа се добър в работата. Рустем също, за своя изненада. Дните му свършиха в охолство, повече коневъдец и чифликчия, отколкото лекар.

Розата даде на дъщеря си, когато тя се омъжи.

Бележката обаче запази за цял живот.

16

Знаеше, че последните му дни тук ще са трудни. Не беше проумял само колко трудни. От момента, в който слезе за втори път от купола късно през нощта, след като се върна от бракосъчетанието в двореца и работи на светлината на фенерите, за да довърши ликовете на дъщерите си, които щяха да бъдат натрошени и изчегъртани едва ли не веднага след като ги положеше, почти никога не беше оставал напълно трезвен.

Не беше очарован от образа си на човек, който пие до призляване, но като че ли не можеше и да направи кой знае какво.

Едно от най-тежко поносимите неща беше гневът на другите. Той го обкръжаваше. За самотник това беше трудно. Добронамерени, искрени приятели (имаше тук повече, отколкото си беше давал сметка) ругаеха новия император, черпеха го с вино в домовете си и по кръчми. Или късно нощем в кухнята на палатата на Сините, където Струмозус от Амория говореше с неприкрита ярост за варварството и присъствието му тук, в този цивилизован град.

Бе дошъл да види Скорций, но се оказа, че колесничарят спи упоен, тъй че накрая той се озова в кухнята на късна вечеря, която продължи до рано сутринта. После пак отиде да види Скорций. Той пак спеше. Побъбри си с басанидския лекар, чието име и адрес му беше дал Зотик още преди докторът да е дошъл в Сарантион. Непосилно му беше да разбере и това — на този свят просто имаше неща, които никога нямаше да разбере. И много от тях нямаха нищо общо с доктрините на святата вяра.

Най-сетне, вечерта, успя да се види със Скорций и да се сбогува. В стаята му имаше цяла тълпа — нещо обичайно, явно. Така раздялата мина някак между другото, което беше по-леко.

Откри, че прекалено многото страст на другите, вложена в съчувствие към него, е както уморителна, така и унизяваща. Хора бяха умрели тук. Хора умираха непрекъснато. А на него просто му бяха оттеглили една поръчка, намерили бяха работата му за незадоволителна. Случва се.

Поне се опитваше да гледа на себе си по този начин, да убеждава другите да го възприемат така. Не успяваше.

Шайрин, когато я навести и й каза тези неща, го нарече бездушен (той не коментира остроумно определението й, не беше момент за това) и пълен лъжец, а след това изхвърча от стаята със сълзи по страните. Данис, птицата на шията й, заяви безмълвно от коридора, щом излязоха, че е глупак, недостоен за своите дарове. За никакви дарове.

Каквото и да означаваше това.

Шайрин дори не се върна, за да го изпрати. Една от слугините го изпроводи до вратата и я затвори след него.

Другия следобед Артибасос — донесе му хубаво и добре разредено кандарийско, маслини, топъл хляб и зехтин — реагира по друг начин.

— Спри! — изрева, щом Криспин опита същото обяснение с приключилата или отменена поръчка. — Срамиш ме!

Криспин послушно замълча, забил очи в чашата си.

— Изобщо не вярваш на приказките си! Казваш го само за да накараш мен да се чувствам по-добре. — Косата на дребничкия архитект беше щръкнала и му придаваше притеснения вид на човек, току-що изплашен от демон.

— Не съвсем — отвърна Криспин. Спомни си как Валерий беше пригладил косата му в нощта, когато го заведе да види купола, неговия дар.

„Недостоен за никакви дарове“.

Пое си дъх.

— Не е само заради теб. Опитвам се да се накарам да… да намеря път за…

Не ставаше. Как да го каже човек на глас и да съхрани гордостта си?

Защото бяха дълбоко прави, всички до един. Той лъжеше, или поне се опитваше. Понякога човек има нужда от малко нечестност, дори към самия себе си, за да… продължи. Разбира се, че майстори губеха поръчки. Непрекъснато. Клиенти не плащаха за продължаването на проект, женеха се повторно и се отказваха, заминаваха в чужбина. Или дори умираха, а синовете и вдовиците им имаха други идеи какво да се прави с тавана на семейната трапезария или със стените на спалнята в крайградското имение.

Беше истина, всичко, което беше казвал, беше истина и все пак в сърцевината си беше лъжа.

Пиенето му, което започваше сутрин, всяка сутрин, бе доказателство, ако се позамисли човек за това. Не искаше да мисли за това. Погледна чашата, която му беше налял Артибасос, пресуши я наведнъж и я подаде за още.

Смърт беше случилото се. Сърцето плачеше.

— Няма повече да се върнеш, нали? — каза му дребничкият архитект.

Криспин поклати глава.

— Но е в ума ти, нали? Всичкото?

Криспин кимна.

— В моя също — каза Артибасос.

Императорът замина с армията си на север към Евбулус; флотата под командването на флотския стратег също отплава. Леонт, вече Валерий Трети, не беше човек, който да позволи такава армада да отиде напразно. Никой добър пълководец нямаше да го допусне. Корабите, натоварени с провизии, обсадни машини и оръжия, предназначени за войната на запад, сега бяха изпратени на изток през Калхаско море и после на север. Чак през далечните протоци, за да хвърлят котва близо до Мирбор, твърдо на басанидска територия. Караха достатъчно войници, за да осъществят десант и да бранят стовареното.

Армията, тръгнала по суша — войските, които трябваше да отплават за Батиара, — беше много по-голяма от всякаква сила, която Ширван можеше да събере, за да опустошава Севера. Нашественическа беше тази армия, подготвяна бе отдавна и новият император възнамеряваше да я използва по предназначение… но в друга посока.

Басанидите бяха нарушили мира. Грешка, породена от желанието да се затрудни едно нашествие на запад и от разбирането — съвсем точно — на желанията и намеренията на Валерий Втори.

Валерий Втори беше мъртъв.

Последствията от погрешно направените сметки щяха да паднат върху главите на басанидите.

Карулус, някога от Четвърти Тракезийски, след това за много кратко от Втори Калисийски, а от по-наскоро член на личната гвардия на върховния стратег, не беше в нито една от двете сили, нито сред тези, които яздеха или крачеха в поход по сушата, нито сред отплавалите.

Нещастен беше заради това. Крайно.

Новият император продължаваше да се придържа към твърдите си възгледи, граничещи почти с прословутата му ревностна благочестивост, за взимането на оженили се наскоро мъже на война, ако има алтернатива. При толкова голяма армия алтернатива имаше.

Бе имало смъртоносни чистки в редиците на екскубиторите след ролята, която някои от тях бяха изиграли в убийството. Доста невинни и способни мъже несъмнено се бяха оказали сред екзекутираните, но този риск трябваше да се приеме от една малка елитна група, след като абсолютната истина е недостижима. Най-малкото можеше да се каже, че не са успели да засекат предателството в редиците си и е трябвало да заплатят за това.

Същото предателство, разбира се, бе поставило новия император на трона, ала това — нямаше нужда човек дори да го изтъква — изобщо не беше важно.

На Карулус, който се оплакваше особено речовито, му се беше наложило да се задоволи с поредното преместване и повишение — назначиха го за един от тримата висши офицери непосредствено под новия архонт на екскубиторите. Този път издигането беше много съществено, дворцов пост, не просто военен.

— Имаш ли си изобщо представа — кипеше той една вечер, след като бе изкарал целия ден в Имперския прецинкт в поглъщане на информация, — колко пъти трябва да се преоблича човек на ден на този пост? Колко често, всеки ден? Колко церемонии се очаква от мен да науча? Случайно да искаш да знаеш как трябва да се облечеш, ако трябва да придружиш шибаните посланици на шибаните карчити? Мога да ти кажа!

Каза го в подробности. Говоренето май му помагаше. Криспин пък откри, че е добре да можеш да мислиш за главоболията на други.

Всяка вечер завършваха в Спината, с Пардос и Варгос за компания, с разни други, които влизаха и излизаха от ограденото им с параван кътче. Вече го смятаха за своето кътче. Карулус беше добре известен и всички го харесваха, Криспин, изглежда, също си беше спечелил известна популярност. Освен това се беше разчуло, че си тръгва. Разни хора непрекъснато се отбиваха.

Пардос го изненада. Беше решил да остане в Сарантион, да продължи да работи тук въпреки промените във въпросите на вярата. След време Криспин щеше да разбере колко погрешно е оценил бившия си чирак. Изглежда, Пардос, все още неоперен член на гилдията, разбира се, също изпитваше известни притеснения при работата си с определени образи.

Според Пардос промяната за него започнала, докато реставрирал онова изображение на Джад в Саврадия. Конфликт между благочестивост и изкуство, така беше казал с леко заекване, осъзнаване на собственото ти нищожество.

— Всички сме нищожни — възрази Криспин и удари с юмрук по масата. — В това отчасти е цялата работа!

Но не задълба, като видя явното отчаяние, изписано на лицето на Пардос. Каква полза имаше да го отчайва? Може ли човек изобщо да промени нечии възгледи за вярата, дори човекът да ти е приятел?

Колкото и да беше отчаян заради това, което щеше да сполети работата на купола (къртене, блъскане с чукове, чегъртане, натрошени падащи тесери), Пардос можеше да прави и светски неща, да си изкарва тук хляба със сцени в държавни сгради или с частни поръчки за знатни дворцови особи, богати търговци и гилдии, които можеха да си позволят мозайки. Можеше дори за фракциите да работи: изображения на победители по стените на Хиподрума и по таваните на палатите. Новите доктрини забраняваха изобразяването на хора само в святите места. А на заможните граждани един майстор на мозайки все пак можеше да предложи морски пейзажи, ловни сцени, шарки за под и стени.

— Голи жени и играчките им в курвенски домове? — попита с кикот Карулус, което накара младия Пардос да се изчерви, а Варгос да се намръщи. Но войникът само се опитваше да им оправи настроението.

Варгос, от своя страна, тутакси бе предложил да замине на запад с Криспин. Трудност, с която трябваше да се оправи някак.

На следващата вечер, почти трезвен, Криспин излезе да се поразходи с него из града. Намериха един хан близо до тройните стени, далече от всеки, който можеше да ги познава, и си поговориха насаме.

Накрая Криспин успя да го разубеди, не без усилие и не без съжаление. Варгос спокойно можеше да си устрои живота тук. Можеше да стане нещо повече от прост помагач — да почиракува на Пардос, който с охота щеше да го вземе. Варгос харесваше Града много повече, отколкото бе очаквал, и Криспин успя да го накара да си признае. Нямаше да е първият иниций, който да принуди Имперския град да го приеме гостоприемно и да му предложи приличен живот.

Криспин пък му призна, че засега няма представа къде точно ще иде, като се върне в родината си. Трудно му беше вече да си представи, че ще прави риби, водорасли и потънали кораби на стената на някоя лятна вила в Баяна или Миласия. Не знаеше дори дали ще се задържи у дома. Не можеше да поеме бремето с живота на Варгос или да го кара да върви с него навсякъде, където го поведе несигурният му път. Това всъщност не беше приятелство. Беше нещо друго, а тук Варгос беше свободен човек. Независим свободен човек.

Варгос почти нищо не каза, не си падаше по споровете и определено не беше от хората, които ще се натрапят някъде или на някого. Докато Криспин му говореше, изражението му не разкри много, но тази вечер все пак бе тежка и за двамата. Нещо се беше случило на пътя и ги беше свързало. Връзките можеше да се разкъсат, но си имаше цена.

Твърде изкусително беше за Криспин да го покани да дойде с него на запад. Несигурността за бъдещето щеше донякъде да се уравновеси от това, че е с него. Едрият нашарен с белези слуга, когото бе наел в западните краища на Саврадия, за да го доведе по Имперския път, се бе превърнал в човек, чието присъствие придаваше известна стабилност на света.

Такова нещо може да се случи, когато влезеш с някого в Елшовия лес и излезеш оттам. Изобщо не споменаха за онзи ден, но той беше в основата на всичко, което си казаха, и в тъгата от раздялата.

Едва в края Варгос каза нещо, което за малко го извади на повърхността.

— По море ли тръгваш? — попита, докато плащаха сметката. — Не обратно по пътя?

— Ще ме е страх — отвърна Криспин.

— Карулус може да ти даде охрана.

— Не и срещу онова, което ме плаши.

А Варгос кимна мълчаливо.

— На нас ни… позволиха да излезем — промърмори Криспин, спомнил си мъглата в Деня на мъртвите, Линон на тъмната мокра трева. — Човек не го проверява, като се връща.

Варгос отново кимна. Тръгнаха през града да се приберат.

След няколко дни само дето не изнесоха Карулус от Спината. Беше затънал в такъв въртоп от чувства, че изглеждаше почти комично: женитбата му, стремглавото му издигане, което в същото време означаваше, че ще изтърве една славна война, радостта му от това, което беше станало с любимия му Леонт, срещу това, което бе сполетяло скъпия на сърцето му приятел и съзнаването, че с всеки отминал ден датата на заминаването на Криспин бързо наближава.

Та докато пиеха, той говори дори повече от обичайното. Другите изпаднаха почти в благоговение пред словоохотливостта му: порой от истории, шеги и остроумия, случки, преживени на бойното поле, етап по етап спомени за състезания отпреди години. Късно вечерта се разплака, стисна силно Криспин в прегръдката си и го зацелува по бузите. Поведоха го по улиците към дома му. Малко преди да стигнат, Карулус вече пееше победната песен на Зелените.

Кася явно го чу. Отвори вратата сама, по нощен халат и със свещ в ръката. Той отдаде чест на жена си и пое с клатушкане и с Варгос и Пардос нагоре по стълбището, без да спре да пее.

Криспин остана сам с Кася при вратата. Тя му махна с ръка и влязоха в предната стая. Мълчаха и двамата. Криспин клекна до огнището и зарови жарта с железния ръжен. След малко другите двама слязоха.

— Ще се оправи — увери ги Варгос.

— Знам — каза Кася. — Благодаря ви.

Последва кратко мълчание.

— Ще изчакаме на улицата — каза Пардос.

Излязоха. Криспин се изправи.

— Кога тръгваш? — попита Кася. Изглеждаше чудесно.

Малко понаедряла — и беше изгубила онзи наранен поглед, който помнеше в очите й. „Утре те ще ме убият“. Първите думи, които му беше казала.

— След три дни — отвърна той. — Явно някой е споменал, че търся кораб, разчуло се е, и сенатор Боносус бе така добър да ме уведоми, че могат да ме вземат на един негов търговски съд за Мегарион. Наистина любезно от негова страна. Е, няма да е бърз, но все ще ме откара. След това е по-лесно да се прекоси заливът по това време от Мегарион до Миласия. Кораби пътуват напред-назад непрекъснато. А мога и пеш, разбира се. Нагоре покрай залива, после надолу. До Варена.

Тя се усмихна.

— Дрънкаш като мъжа ми. Цял куп думи за един прост въпрос.

Криспин се засмя. Замълчаха.

— Отвън те чакат — каза тя.

Той кимна. Буца някаква бе заседнала изведнъж в гърлото му. Нея също нямаше да види никога вече.

Тя го изпрати до входната врата. Спряха.

Кася хвана лицето му, повдигна се леко на пръсти и го целуна по устните. Беше мека, уханна и топла.

— Благодаря ти за живота ми — каза му.

Той се окашля. Главата му беше така замаяна, че не можеше да намери думи. От многото вино сигурно. Колко смешно: порой от думи и няма думи. Тя отвори вратата. Той залитна на прага — и навън, под звездите.

— Прав си, че си тръгваш — промълви Кася. Опря ръка на гърдите му и леко го бутна. — Иди си у дома и имай деца, скъпи мой.

А после затвори вратата, преди той да успее да каже каквото и да било в отговор на нещо толкова смайващо.

Наистина беше смайващо. Познаваше хора на този свят, които можеха — и щяха — да му кажат точно това.

Един човек поне.

— Да се поразходим малко — каза Криспин на другите двама.

Двамата бяха мълчаливи, съвсем ненатрапчиви. Оставиха го насаме с мислите му, не споделиха своите, докато крачеха по улици и през площади; присъствието им му носеше сигурност и близост. Стражите на градския префект се мяркаха тук-там, кръчмите и каупоните бяха отворени отново, въпреки че Градът все още официално беше в траур. Това означаваше, че театрите ще са затворени и колесниците няма да препускат, но Сарантион вече бе оживял наново в пролетния мрак с миризми, звуци и движения в и извън петната светлина от фенери и факли.

Две жени им подвикнаха от някакъв вход. Криспин зърна за миг примигнало пламъче от една странична уличка, от онези, с които бе започнал да свиква, онези, дето се появяваха от само себе си и изчезваха, щом ги зърнеш. Онези от полусвета.

Поведе ги надолу към пристанището, Военната флота беше отплавала, останал бе само обичайният граждански флот, търговски съдове и рибарски лодки. Бедняшки квартал, пълен с грубияни и побойници. Всички крайбрежни квартали бяха такива. Варгос и Пардос — крачеха малко зад него — го настигнаха. Едва ли някой щеше да притесни трима едри мъже, дори тук.

Умът му вече почти се беше избистрил. Криспин взе решение и щеше да го спази: щеше да стане на сутринта, да закуси без вино, да се разходи до баните, да се обръсне там (вече му бе навик, щеше да го прекрати по море).

Толкова много сбогувания, мислеше си. Думите на Кася още бяха в ума му, докато вървеше покрай пристанището с двамата си приятели в нощта. Някои сбогувания не бяха станали както трябва, някои нямаше да станат.

„Всичко ще се свали“.

Усети се, че непрекъснато поглежда към входовете и страничните улички. Когато жените му подвикнаха — предлагаха се с обещание за наслада и забрава, той се обърна и ги погледна, после продължи.

Стигнаха до водата. Спряха, заслушаха се в скърцането на корабите и плясъка на вълните по гредите на кейовете. Поклащаха се мачти, луните сякаш се полюшваха от едната им страна и от другата. Там някъде имаше острови, помисли Криспин, загледан над морето, острови с каменисти брегове, обагрени в сребристо и синьо от лунната светлина.

Обърна се. Тръгнаха обратно по уличките. Спътниците му предлагаха мълчанието си като щедър дар. Той си тръгваше. Сарантион си тръгваше от него.

Две жени минаха покрай тях. Едната спря и им подвикна. Криспин също спря, погледна я, обърна се и продължи.

Знаеше, че тя може да променя гласа си, да говори като съвсем друга. Сигурно и да изглежда като съвсем друга. Изкуството на сцената. Стига да беше жива. Най-сетне си призна, че си въобразява. Че си представя как като върви в нощния мрак, ако го види, тя може да му извика, да му каже сбогом.

Време беше да си ляга. Прибраха се. Съненият слуга им отвори. Той пожела лека нощ на двамата. Качи се в стаята си. И видя Шайрин.

„Някои сбогувания не станаха както трябва“.

Затвори вратата. Тя седеше на леглото, кръстосала крака. Образи, будещи други. Без кама този път. Друга жена.

Каза му:

— Много е късно. Трезвен ли си?

— Относително — отвърна той. — Направихме дълга разходка.

— Карулус?

Той поклати глава.

— Почти го носихме до тях да го оставим на Кася.

Тя се усмихна.

— Не знае за какво да празнува и за какво да скърби.

— Така излиза. Ти как влезе?

Тя повдигна вежди.

— Носилката ми ме чака на улицата. Не я ли видя? Как влязох? Почуках на вратата. Един от слугите ти отвори. Казах, че още не сме се сбогували и че ще те изчакам да се върнеш. Пуснаха ме. — Посочи чашата вино до лакътя си. — Бяха вежливи. Как влизат повечето ти гости? Какво си помисли? Че съм се покатерила през някой прозорец, за да те съблазня, докато спиш?

— Не съм чак такъв късметлия — промърмори той и придърпа стола до прозореца. Имаше нужда да седне.

Тя сбърчи нос.

— Мъжете са по-добри будни, поне в повечето случаи. Макар че мога да кажа и обратното. За някои от тези, които ми пращат подаръци.

Криспин се усмихна вяло. Данис беше на шията й. И двете бяха дошли. Трудно. Всичко беше трудно в тези последни дни.

Всъщност не можеше да реши защо е тази среща обаче. Това също беше част от проблема, само по себе си.

— Пертений ли те притеснява пак?

— Не. Той е с армията. Би трябвало да го знаеш.

— Не обръщам много внимание кой къде ходи. Прости ми, моля те.

Гледаше го ядосано.

„Казва, че й се ще да те убие“, проговори едва сега Данис в ума му.

— Кажи го сама — сопна се Криспин. — Не се крий зад птицата.

— Не се крия. За разлика от някои. Не е… учтиво да се казват такива неща на глас.

Той се засмя. Неволно. Етиката на полусвета.

Тя също се усмихна, с неохота.

Последва кратко мълчание. Той вдишваше аромата й в стаята си. Две жени на света носеха този парфюм. Вече само една по-вероятно. Другата беше мъртва или още се криеше.

— Не искам да си отиваш — каза Шайрин.

Изгледа я мълчаливо. Тя вирна малката си брадичка. Отдавна бе решил, че чертите й са привлекателни, но не и спиращи дъха в покой. Тъкмо в нейната експресивност, в смеха й, в болката, гнева, тъгата и страха — във всяко от тези неща поотделно и във всички заедно — лицето на Шайрин оживяваше, красотата й пленяваше вниманието и събуждаше желание. И също тъй, когато се движеше, изяществото й на танцьорка, гъвкавостта, неизреченият намек, че всеки полупризнат чувствен копнеж може да бъде утолен. Беше същество, което никога нямаше да е уловено напълно в изкуство без движение.

— Шайрин, не мога да остана. Вече не. Знаеш какво се случи. Ти ме нарече лъжец и идиот затова, че се опитах да го… омаловажа, при последния ни разговор.

— Данис те нарече идиот — поправи го тя и замълча отново.

След дълга пауза Криспин отрони, облече мисълта в думи:

— Не мога да те помоля да дойдеш с мен, скъпа моя.

Брадичката се вирна още малко. Без думи. В очакване.

— Мислил съм за това — промълви той.

— Добре — каза Шайрин.

— Дори не знам дали ще остана във Варена, какво ще правя.

— Аха. Тежкият живот на скитника. Не е за жена.

— Не… за тази жена — отвърна той. Вече беше съвсем изтрезнял. — Ти си едва ли не втората императрица на Сарантион, скъпа. Новите владетели ужасно се нуждаят от тебе. Да има приемственост, хората да се развличат. Можеш да очакваш, че ще те затрупват с още повече от това, което вече имаш.

— И ще заповядат да се омъжа за секретаря на императора?

Той примига.

— Съмнявам се.

— О! Нима? Знаеш всичко за тукашния двор, разбирам.

Той я изгледа мълчаливо.

— Шайрин, бъди честна. Наистина ли се боиш, че точно сега ще се опитат да те принудят да се омъжиш за някого? За когото и да е?

Мълчание.

„Не това е проблемът“, каза Данис.

Тогава не трябваше да го споменава, помисли той, но го премълча. Премълча го, защото нещо свиваше сърцето му, щом я погледнеше. Дъщерята на Зотик, храбра като баща си посвоему.

Каза:

— Ти… Марциниан продаде ли фермата на баща ти?

Тя поклати глава.

— Не съм го молила за това. Забравих да ти го спомена. Помолих го да намери наемател, да я поддържа. Намерил е. Писа ми няколко писма. Много ми разказа за тебе всъщност.

Криспин отново примига.

— Разбирам. Поредното нещо, за което си забравила да ми споменеш?

— Предполагам, че просто не сме си говорили достатъчно. — Усмихна се.

„Точно така“, каза Данис.

Криспин въздъхна.

— Това поне е вярно.

— Радвам се, че си съгласен. — Тя отпи от виното.

Криспин я погледна.

— Сърдита си. Знам. Какво трябва да направя? Искаш ли да те взема в леглото си, скъпа?

— Да ми мине ядът? Не, благодаря.

— Да ти мине тъгата.

Тя замълча.

„Казва да ти кажа, че й се ще изобщо да не беше идвал тук“, каза Данис.

— Лъжа, разбира се — добави Шайрин на глас.

— Знам — каза Криспин. — Искаш ли да те помоля да дойдеш на запад?

Тя го изгледа.

— Ти искаш ли да дойда на запад?

— Понякога искам, да — призна той колкото пред нея, толкова и пред себе си.

Тя си пое дъх.

— Е, това поне е начало. А и ми попремина ядът. Би могъл да ме имаш в леглото вече по други причини.

Той се засмя.

— О, боже! Не мислиш ли, че…

— Знам. Недей. Не го казвай. Не си могъл да мислиш за всичко това, когато дойде, и причините са ми ясни. А сега не можеш по… нови причини, които също знам. За какво искаш да ме помолиш тогава?

Носеше мека тъмнозелена шапка, с рубин за украса. Наметалото й лежеше до нея на леглото. Дрехата й беше от коприна, зелена като шапката, със златни нишки. Обеците й бяха златни, а на пръстите й блестяха пръстени. Докато попиваше тази гледка в ума си, Криспин си помисли, че никога няма да е достатъчно даровит в занаята си, за да я улови така, както изглеждаше сега, макар и седяща неподвижно.

Заговори предпазливо:

— Не… продавай къщата засега. Навярно ще ти се наложи да… навестиш имота си в западната провинция. Ако стане провинция.

— Ще стане. Императрица Гизел знае какво иска и как да го получи.

И той смяташе така всъщност. Премълча го. Не императрицата беше проблемът в момента обаче. Усети, че сърцето му се е разбързало.

— Може дори да… вложиш средства там, според това как ще се развият събитията. Марциниан е опитен в такива неща, ако ти потрябва съвет.

Тя се усмихна.

— Според това как ще се развият събитията?

— Имам предвид Гизел.

— Да, Гизел — повтори тя тихо. И отново зачака.

Той си пое дъх. Грешка навярно: не можеше да се избяга от уханието й.

— Шайрин, няма начин да напуснеш Сарантион и ти го знаеш.

— Да? — окуражи го тя.

— Но нека да си ида у дома и да видя какво ще… мм, нека да… О, добре, ако все пак се омъжиш, по свой избор, ще съм… кълна се в Джад, Шайрин, какво искаш да ти кажа?

Тогава тя стана. Усмихна се. Почувства се безпомощен пред всичките пластове смисъл в тази усмивка.

— Току-що го направи — промълви тя. Наведе се, преди да е успял да стане, и го целуна по бузата. — Довиждане, Криспин. Леко и безопасно пътуване. Очаквам да ми пишеш скоро. За имоти може би? Такива неща.

Такива неща.

Той стана. Покашля се. Жена, желана като лунна светлина, когато нощта е така тъмна.

— Хм, целуна ме по-хубаво, когато се срещнахме първия път.

— Знам — мило отвърна тя. — Може да е било грешка.

И се усмихна отново, тръгна към вратата, отвори я и излезе. Той остана като пуснал корени на мястото си.

„Легни си — каза Данис. — Слугите ще ни пуснат. Лек път, казва да ти предам“.

„Благодаря“, отвърна й той, но си спомни, че не можеха да разбират мислите му. Изведнъж съжали, че и той самият не може.

Не си легна. Щеше да е безсмислено. Дълго остана буден, седнал на стола до прозореца. Видя чашата й с вино и бутилката на подноса, но не ги взе, не пи. Дал си беше обещание да не пие по-рано на улицата.

На заранта беше благодарен, че умът му е бистър. Слезе долу и намери едно почти очаквано съобщение, донесено на разсъмване. Закуси, отиде до близкия параклис с Варгос и Пардос, после до баните, обръснаха го, направи няколко посещения в палатата на Сините и другаде. Докато денят изтичаше, усещаше непрекъснато хода на слънцето високо горе. Този ден, тази нощ, още един. И край.

„Някои още не взети сбогом“. Още едно сбогом по залез.

В двореца.

* * *

— Мислех си за една торба с брашно — каза императрицата на Сарантион. — В името на хубавия спомен.

— Благодарен съм, че е останало само като мисъл, ваше величество.

Гизел се усмихна и стана иззад писалището, където отваряше с малък нож запечатана кореспонденция и донесения. Леонт беше на североизток, но империята трябваше да се управлява, да се води по пътя на промените. Тя и Гесий щяха да го правят сега, помисли той.

Тя мина през стаята и седна на друг стол. Продължаваше да държи малкия нож за писма. Имаше дръжка от слонова кост, изваяна с формата на лице. Забеляза погледа му. Усмихна се.

— Даде ми го баща ми, когато бях малка. Всъщност лицето е неговото. Разглобява се, ако завъртиш дръжката. — Направи го. Държеше слоновата кост в едната си ръка, а останалото изведнъж без дръжка острие — в другата. — Носих го до тялото си, когато се качих на кораба, за да дойда тук, скрила го бях, когато слязохме.

Той я изгледа въпросително.

— Не знаех какво смятат да правят с мен. Понякога, в самия… край, единственото, което е във властта ни, е да изберем как да свършим.

Криспин се покашля, огледа стаята. Бяха почти сами, само с една слугиня тук, в Траверситския палат, в покоите на Гизел, доскоро — на Аликсана. Още не беше имала време да направи промени. Други приоритети. Забеляза, че розата я няма.

Аликсана бе искала делфини тук. Завела го беше да ги види в проливите.

Канцеларът Гесий, усмихнат и благонамерен, го бе чакал, за да го придружи лично до Гизел, когато Криспин се представи при Бронзовите порти. След това се оттегли. Никакъв скрит смисъл нямаше в тази вечерна покана, прецени Криспин. В Имперския прецинкт работеха до късно, особено във военно време и с вече разгръщащата се дипломатическа кампания за Батиара. Поканили го бяха да се види с императрицата, когато за нея бе възможно да му задели малко време след дългия и претрупан ден. Сънародник, тръгващ си за дома, да се сбогува с него. Никаква тайнственост нямаше този път, никакво отвличане в тъмното, никакво лично послание, което може да го убие, ако бъде разкрито.

Онова беше минало. Той бе пътувал и бе стигнал тук, тя беше стигнала още по-далече. Сега той се връщаше. Чудеше се какво ли ще завари във Варена, там, където цяла година на пияна глава правеха облози за нейния живот.

Някои бяха спечелили тези облози, други ги бяха загубили. А онези антски благородници, които се бяха опитали да я убият и да властват вместо нея… какво ли щеше да стане с тях сега?

— Ако беше малко по-бърз с плановете си — каза Гизел, — можеше да вземеш имперски кораб. Тръгна преди два дни, с моите послания за Юдрик и Кердас.

Той я погледна. Отново онова зловещо усещане, че тази жена може да чете мислите му. Зачуди се дали е такава с всички. Зачуди се как изобщо някой може да е толкова глупав, че да залага срещу нея. Точно в този момент тя беше извърнала очи, даваше знак на слугинята си да му поднесе вино. Тя го донесе през стаята на златен поднос, инкрустиран със скъпоценни камъни по ръба. Съкровищата на Сарантион, невъобразимите му богатства. Той си наля сам, разреди го с вода.

— Предпазлив човек си, виждам — каза императрица Гизел. И се усмихна, преднамерено.

Той също помнеше тези думи. Беше му казала същото първия път, във Варена. Нещо толкова странно имаше в тази късна среща. Изминатото разстояние, за половин година.

Поклати глава.

— Чувствам, че трябва да съм с ума си.

— Не си ли, обикновено?

Той сви рамене.

— Мислех си за узурпаторите. Какво ще стане? Ако може да попитам, ваше величество?

Важно беше, разбира се. Връщаше се там, майка му беше там, къщата му, приятелите му.

— Зависи от тях. От Юдрик главно. Поканих го официално да стане управител на новата Сарантийска провинция Батиара, в името на император Валерий Трети.

Криспин зяпна, но бързо се овладя и наведе очи. Това беше императрица. Човек не можеше да я зяпне като риба.

— Ще възнаградите човека, който…

— Се опита да ме убие?

Криспин кимна.

Тя се усмихна.

— Кой от антските благородници не искаше да ме види мъртва през последната година, Гай Крисп? Всички го желаеха. Дори родийците знаеха това. Кого бих могла да избера, ако елиминирам всички? Най-добре да овластя този, който спечели, нали? Знак, че е способен. А и той ще живее… в известен страх, мисля.

Той отново се улови, че я е зяпнал. Не можа да се овладее. Беше на двайсет години, може би нямаше и толкова. Пресметлива и точна като… като монарх. Дъщеря на Хилдрик. Тези хора живееха в различен свят. Валерий беше такъв, помисли си изведнъж.

Мислеше много бързо всъщност.

— А патриархът в Родиас?

— Браво на теб — отвърна императрицата. — За него също има послания, ще пристигнат със същия кораб. Схизмите във вярата на Джад трябва да се премахнат, ако се съгласи. Източният патриарх ще приеме отново неговото върховенство.

— В замяна на?

— Проглашения, подкрепящи обединяването на империята, Сарантион за имперско седалище и утвърждаването на определени въпроси на доктрината, както са предложени от императора.

Всичко беше толкова гладко, разгърнато така бързо.

И толкова трудно му беше да обуздае гнева си.

— Тези въпроси ще включват и изобразяването на Джад в параклиси и храмове, разбира се.

— Разбира се — отвърна тя невъзмутимо. — Точно това е много важно за императора.

— Знам.

— Знам, че знаеш — каза тя.

Замълчаха.

— Допускам, че въпросите на управлението ще се решат по-лесно от проблемите на вярата. Казах му го на Леонт.

Криспин не отвърна.

След малко тя добави:

— Ходих във Великия храм тази сутрин. Тръгнах по същата галерия, която ми показа. Исках пак да видя работата ти на купола.

— Преди да започнат с остъргването, имате предвид?

— Да — каза тя невъзмутимо. — Преди това. Казах ти, по пътя насам онази нощ — вече имам ясно разбиране за нещата, които обсъдихме на първата ни среща.

Той изчака.

— Ти се ядосваше за сечивата и материалите си. Помниш ли? Казах ти, че са най-доброто, с което разполагаме. Че имаше чума и война.

— Помня.

Гизел се усмихна леко.

— Това, което ти казах, беше вярно. Това, което ти ми каза, беше още по-вярно: видях какво може да направи един майстор с подходящите материали. Докато работеше в храма на баща ми, те бях затруднила като стратег на бойно поле само със селяни и ратаи, които да командва.

Баща й беше такъв. Беше умрял такъв.

— С цялото ми уважение, ваше величество, притеснен съм от сравнението.

— Знам — каза тя. — Но си помисли за това по-късно. Самата аз останах доволна, когато ми хрумна тази сутрин.

Държеше се изключително любезно, даряваше го с комплимент, предлагаше му частна аудиенция само за да се сбогува с него. Нямаше никаква причина да негодува. Издигането на Гизел на трона можеше да спаси неговата и нейна родина от унищожение.

Криспин кимна. Потърка гладката си брадичка.

— Вярвам, че ще имам свободно време да го направя на борда на кораба, ваше величество.

— Утре ли? — попита тя.

— Вдругиден.

По-късно щеше да осъзнае (през свободното време на борда на кораба), че тя е знаела това, насочвала е разговора.

— Аха. Значи все още уреждаш делови въпроси.

— Да, ваше величество. Макар че всъщност приключих.

— Платено ли ти е всичко дължимо? Бихме искали нещата тук да са уредени.

— Да, ваше величество. Канцеларът бе така добър лично да се погрижи за това.

Тя го погледна.

— Той ти дължи живота си. Ние… също съзнаваме дълга си към теб, разбира се.

Той поклати глава.

— Вие бяхте моя кралица. Вие сте моя кралица. Не съм направил нищо, което…

— Направи това, което бе нужно за нас, с риск за живота си, два пъти. — Замълча за миг. — Няма да се спирам много на този въпрос… — Криспин долови, че вече говори с естествения си глас. — Но аз все пак съм от Запада и се гордея с онова, което можем да им покажем тук. За мен е жалко, че… обстоятелствата наложиха да прекратиш работата си на купола.

Той наведе очи. Какво можеше да каже? Беше смърт.

— Също така ми хрумна, покрай други неща, които научих през последните няколко дни, че има още едно лице, което навярно би пожелал да видиш, преди да отплаваш.

Криспин я погледна.

Гизел Антена — Гизел Сарантийска — срещна погледа му с тъмносините си очи.

— Тя не може да те види обаче.

Отново имаше делфини. Беше се чудил дали ще ги види, но бързо осъзна, че има нещо глупаво и суетно в това да се съмнява: сякаш морските същества щяха да се появяват или крият според онова, което смъртните мъже и жени правеха в градовете, на сушата.

Погледнато другояче (макар да беше ерес), твърде много души имаше за пренасяне през последните дни, в Сарантион и наоколо.

Беше на малък спретнат имперски кораб, пуснаха го на борда само като показа тънката кама на Гизел с образа на баща й на дръжката от слонова кост. Подарък, каза тя, когато му я даде. За спомен от нея. Макар да каза също така, че очаква да бъде във Варена, преди да са изтекли твърде много години. Ако всичко минеше както трябва, в Родиас щеше да има церемонии.

Преди него беше пратено съобщение, предупреждаващо екипажа, че един човек, носещ лика на бащата на императрицата, може да отплава до иначе забранения остров.

Идвал беше тук и преди.

Стилиана не беше в затворническите килии под дворците. Някой с по-тънко чувство за ирония и за наказание — Гесий най-вероятно, преживял бе толкова насилия и бе оцелял — бе избрал друго място, където да доживее живота си, подарен й от новия император като милост към бившата му съпруга и като знак пред народа за великодушието му.

И човек наистина нямаше нужда да търси повече от Леонт на Златния трон и Стилиана на острова, за да намери предостатъчно ирония, мислеше си Криспин, отново загледан в играта на делфините край кораба.

Пристанаха, спуснаха мостчето за него. Единственият посетител, единственото лице, слизащо тук.

Спомен и образи. Той погледна, почти против волята си, и видя мястото, където Аликсана бе смъкнала наметалото си на камъните, преди да отплава. Сънувал го беше това място, окъпано в лунна светлина.

Двама екскубитори посрещнаха кораба. Един от екипажа слезе по мостчето и им заговори тихо. Поведоха го безмълвно по пътеката през дърветата. Пееха птици. Слънцето мяташе коси лъчи през покрова от зелени листа.

Излязоха на поляната, където бяха загинали мъже като тях в деня, в който убиха Валерий. Мълчаха. Колкото и да се мъчеше да го потисне, си даде сметка, че изпитва преди всичко ужас.

Съжали, че е дошъл. Не можеше всъщност да каже защо го направи. Придружителите му спряха и единият му посочи голямата къща. Не беше нужно.

Същата къща, в която бяха държали брат й. Разбира се.

Но с разлика. Отворени от всички страни прозорци, с решетки, но с махнати кепенци, за да влиза утринната светлина. Това го учуди. Тръгна напред. Тук имаше трима пазачи. Погледнаха покрай него към придружителите му и те явно им дадоха някакъв знак. Криспин не се обърна да види. Отключиха вратата.

Никакви думи. Учуди се дали им е забранено да говорят, за да се избегне рискът да бъдат съблазнени или подкупени. Влезе. Вратата зад него се затвори. Чу как ключът се превъртя. Никакви рискове не поемаха. Със сигурност знаеха какво е извършила затворничката.

Тя седеше кротко до отсрещната страна, извърната в профил, неподвижна. Никаква видима реакция, че е влязъл някой. Криспин я гледаше и страхът му се стопи, заменен от хиляди спомени за други неща, които не можеше и да си въобрази, че ще разбере някога.

— Казах ви, че не ям — промълви тя.

Не беше обърнала главата си, не го беше видяла.

Не можеше да го види. Дори оттук, от другия край на стаята, Криспин осъзна, че очите й ги няма, че са избодени. Черни кухини там, където бе светлина. За миг си представи, макар да не искаше, подземие, уреди, огън, факли, грамадни мъже с едри опитни палци, приближават се към нея.

„Още едно лице, което навярно би пожелал да видиш“, беше казала Гизел.

— Изобщо не ви обвинявам — отвърна той. — Предполагам, че храната е ужасна.

Тя се сепна. Нещо жалко имаше в това една жена с такова безукорно самообладание, жена, която нищо не може да смути, да е принудена да реагира така само заради един неочакван глас.

Опита се да си представи какво е да си сляп. Без цвят и светлина, без отсенки, без щедрата им игра. Нищо по-лошо на света. По-добре смърт.

— Родиецо. Дошъл си да видиш какво е да легнеш със сляпа жена ли този път? Преситени апетити?

— Не — отвърна той, запазил спокойствие. — Никакъв апетит изобщо, като вас, явно. Дойдох да се сбогуваме. Утре си тръгвам за дома.

— Приключи толкова скоро? — Тонът й се промени.

Не извърна глава. Бяха остригали косата й почти до корен. При друга жена това можеше да обезобрази външността й. При Стилиана само открояваше съвършенството на скулите и на костта под очната кухина. Не я бяха жигосали, помисли той. Само ослепяването.

Само ослепяването. И този затвор на острова, където брат й бе живял дните си в тъмнина, изгорен и горящ отвътре, без лъч светлина.

И тъкмо това повече от всичко друго беше дамгата за тази жена, помисли Криспин, за гордостта й: нахлулата светлина в стаята, безполезна за нея, поднесена единствено за онзи, който може да влезе. Само безмълвните пазачи щяха да идват тук, ден след ден — но нямаше убежище за Стилиана Далейна, нямаше къде да се заслони в мрак. Щом имаш работа с нея, трябва да приемеш онова, което ще видиш. Винаги с било така.

— Вече си свършил работата си? — попита тя.

— Не съм — отвърна той кротко. Вече без горчивина. Не и тук, докато гледаше това. — Ти ме предупреди, преди време.

— Аха. Това ли? Вече? Не мислех, че ще е…

— Толкова бързо.

— Толкова бързо. Той ти каза, че твоят купол е ерес.

— Да. Каза ми го лично, признавам.

Тя се обърна към него.

И той видя, че все пак я бяха дамгосали. Лявата страна на лицето й беше жигосана със знака за убиец: нащърбен меч, всечен в кръг, обозначаващ слънцето на бога. Раната беше покрита с кора от засъхнала кръв, кожата около нея — възпалена. „Трябва й лекар“, помисли той. Съмняваше се, че ще повикат. Страна с белег, за грозота, от огън.

Отново някой с мрачно чувство за ирония. А може би просто някой в заключена стая под земята, напълно безчувствен за такива неща, който просто добросъвестно е изпълнил предписаните протоколи на правосъдие в Имперския прецинкт на Сарантион.

Сигурно беше ахнал. Тя се усмихна — изражението, което помнеше, лукаво и разбиращо. Болезнено беше да го види тук.

— Сърцето ти е поразено от неизменната ми красота?

Криспин едва преглътна. Пое си дъх.

— Всъщност да. Бих искал да не беше така.

Това я накара да замълчи за миг.

— Това поне беше честно. Помня, че ти го харесваше. И двамата.

— Би било нахалство за един занаятчия. Възхищавах му се безмерно. И на двамата.

— И Валерий беше твоят покровител, разбира се, извор на сигурност за цялата ти работа. Която сега ще се загуби. Горкият родиец. Мразиш ли ме?

— Бих искал да можех — отрони най-сетне той. Толкова много светлина в стаята. Вятърът прохладен, напоен с миризмата на дърветата. Птича песен в дървесата около поляната. Зеленозлатите листа. Родени сега, зелени лятото, умиращи в есента. „Мразиш ли ме?“

— Той на север ли отива? — попита тя. — Срещу Басания?

Цял живот в коридорите и залите на властта. Ум, който не можеше да спре да работи.

— Да.

— А… Гизел преговаря с Варена?

— Да.

Гизел, помисли той, бе също като нея в това. В друг свят живееха тези хора. Същото слънце, луни и звезди, но друг свят.

Устата й отново се кривна в лукава усмивка.

— Разбираш, че аз щях да направя същото, нали? Казах ти още първата нощ, когато говорихме, че някои от нас смятат нашествието за грешен ход.

— Аликсана беше една от тях.

Тя пренебрегна това с лекота.

— Той трябваше да бъде убит, преди флотата да отплава. Ако помислиш малко, ще го разбереш. Леонт трябваше да е в Града. Нямаше да се върне, ако беше отплавал.

— Колко жалко. Така че Валерий трябваше да умре, за да може да управлява Леонт… и вие?

— Аз… мислех, че е това, да.

Той я зяпна.

— Мислили сте?!

Устата й отново се изкриви. Този път тя потръпна, вдигна ръка към раната на лицето си и я отпусна, без да я докосне.

— След тунела вече не ми изглеждаше важно.

— Не раз…

— Можех да го убия преди години. Глупаво момиче бях. Въобразявах си, че важното е да взема властта, която трябваше да бъде дадена на баща ми. Леонт управлява, но му стига само обичта на войниците му и благочестивостта му, за да е доволен, докато аз и братята ми… — Замълча.

„Можех да го убия преди години“.

Криспин я погледна.

— Мислите, че Валерий е убил баща ви?

— О, родиецо. Зная го. Това, което не знаех, беше, че нищо друго не е важно. Аз… трябваше да съм по-мъдра.

— И да убиете по-отдавна?

— Бях осемгодишна — каза тя. И замълча отново. Птиците отвън пееха. — Мисля, че животът ми свърши тогава. В известен смисъл. Животът… към който бях тръгнала.

Синът на Хорий Крисп зидаря я изгледа.

— Значи мислите, че е било любов? Това, което направихте?

— Не, мисля, че беше отмъщение — отвърна тя. А после добави, съвсем ненадейно: — Ще ме убиеш ли? Моля те!

Съвсем ненадейно. Само дето виждаше какво й бяха причинили и какво й причиняваха, под маската на милост. Разбираше колко отчаяно иска да свърши това. Дори цепеници нямаше тук за огън. Човек може да се самоубие с огън. Сигурно я хранеха насила, помисли си той, ако откаже да яде. Имаше начини да се направи това. Леонт искаше да демонстрира щедрия си нрав, като опази жива задълго една убийца, защото е била негова съпруга в очите на Джад.

Благочестив мъж, всички го знаеха. Сигурно щеше и да я извежда понякога, за показ.

Криспин я гледаше. Не можеше да проговори.

Заговори тя. Тихо, за да не чуят пазачите.

— Ти ме познаваше малко, родиецо. Двамата… споделихме някои неща, колкото и за кратко да беше. Нима ще напуснеш тази стая и ще ме оставиш… в този живот?

— Аз съм…

— Само един майстор, знам. Но…

— Не! — Почти го извика. След това сниши глас. — Не е това. Аз… не съм човек… който убива.

Главата на баща му, отхвърчала от раменете, плисналата кръв от рухващото тяло. Мъже, разказващи го в кръчма във Варена. Момче, което ги подслушва.

— Направи едно изключение — каза тя небрежно, но отчаянието в тона й не можа да му убегне.

Той затвори очи.

— Стилиана…

— Или го погледни по друг начин. Аз умрях преди години. Казах ти го. Ти просто… подписваш извършено вече деяние.

Отново я погледна. Беше се извърнала с лице към него. Безока. Обезобразена. Прелестно красива.

— Или ме накажи за изгубената ти работа. Или за Валерий. За каквото и да е. Но те моля. — Шепнеше. — Никой друг няма да го направи, Криспин.

Той се огледа. Нищо нямаше тук, нищо, което и най-малкото да наподобява оръжие. И стражи при всички прозорци с решетки и зад заключената врата.

„Никой друг няма да го направи“.

А след това си спомни как бе получил достъпа до този остров и нещо изплака дълбоко в него, в сърцето му, и той съжали, че не се е махнал вече оттук, от Сарантион, защото тя грешеше. Имаше още някой, който щеше да го направи.

Извади камата и я погледна. Костеният Хилдрик Антски на дръжката. Изящно изделие.

Не знаеше, най-искрено не знаеше дали за пореден път са го превърнали в инструмент, или вместо това му е поднесен черен, особен дар заради вярната му служба, с обич при това, от императрица, която бе заявила, че му е в дълг. Не познаваше достатъчно добре Гизел, за да прецени. Можеше да е едното или другото, или и двете. Или нещо съвсем друго.

Не знаеше какво иска жената пред него. От какво се нуждае. Гледаше я и изведнъж осъзна кое е най-доброто. За нейната душа и за собствената му. Гизел Антска, която бе донесла този нож скрит до тялото си на идване тук, също трябваше да го е разбрала.

Смъртта понякога не е най-лошото, което може да те сполети. Смъртта понякога е избавление, дар.

Сред всички тези въртящи се кръгове, заговори и контразаговори, образи, раждащи образи… Криспин ги накара да спрат и пое на плещите си бремето да го стори.

Свали костената дръжка от острието, както го беше направила Гизел. Постави ножа върху масата, без дръжка, съвсем тънък, почти невидим.

И каза, сред яркия пролетен блясък в тази стая, в този ден:

— Трябва да тръгвам. Оставям ти нещо.

— Колко мило. Късче мозайка, за да ме утешава в тъмното? Друг скъпоценен камък, който да ми блести, като първия, който ми поднесе?

Той отново поклати глава. В гърдите му този път имаше болка.

— Не. Не е камък. — И може би нещо в усилието, с които отрони думите, я сепна. Дори ослепените наскоро започват да се учат да слушат. Тя вдигна леко глава и попита много тихо:

— Къде е?

— На масата. — Затвори очи за миг. — Към мен, от другата страна. Внимавай.

Внимавай.

Гледаше я как стана, пристъпи напред, протегна ръце към ръба на масата, за да го намери, после колебливо ги плъзна — още се учеше как да го прави. Гледаше как напипа острието — остро и гладко, както може да е понякога смъртта.

— О! — Тя застина.

Криспин мълчеше.

— Ще бъдеш обвинен за това, разбира се.

— Заминавам утре сутринта.

— Ще е възпитано от моя страна да изчакам дотогава, нали?

Той отново премълча.

— Не съм сигурна дали ще имам търпението, знаеш ли — каза тихо Стилиана. — Те… може да ме претърсят и да го намерят, нали?

— Биха могли. — Отвърна й този път.

Тя помълча дълго. После се усмихна.

— Това означава, че си ме обичал малко, така ли?

Страх го беше да не заплаче.

— Всъщност да.

— Колко неочаквано — каза Стилиана Далейна.

Овладя се с усилие. Не отговори.

— Съжалявам, че не можах да я намеря — отрони тя. — Едно нещо, останало недовършено. Не трябваше да ти казвам това, знам. Мислиш ли, че е мъртва?

Сърцето може да плаче.

— Ако не е, мисля, че ще бъде. Най-вероятно. Когато научи, че… ти си.

Това я сепна.

— А. Разбирам. Тъй че дарът, който предлагаш, убива и двете ни.

Истина. Така сякаш гледаха на нещата тук.

— Би могло, предполагам — каза Криспин. Гледаше я, виждаше я вече такава, каквато бе и в двореца, в стаята му, в нейната, устата й, намерила неговата.

„Каквото и да направя…“

Беше го предупредила. Неведнъж.

Тя промълви:

— Милият. Единственото, което искаше тук, бе да оставиш своите мъртъвци и да направиш мозайка, високо горе. Над всичко.

— Бях… твърде амбициозен — каза той. И чу как тя се засмя, весело. За последен път.

— Благодаря ти за това — каза тя. За духовитостта. Мълчание. Тя вдигна с нежните си пръсти тънкото острие. — И за това ти благодаря, и за… други неща, веднъж. — Стоеше изправена. Непреклонна. Неотстъпваща… пред нищо. — Лек път към дома, родиецо.

Освобождаваше го, не по име дори, накрая. Изведнъж разбра, че тя няма да може да дочака. Нуждата й бе неутолим глад.

Погледна я в светлината, която сияеше тук, за да могат да виждат всички, след като тя не можеше. Както домакин, комуто лекарят е забранил да пие, може да поднесе най-хубавото вино, което има, на най-добрите си приятели.

— И на вас, ваша милост. Лек път към светлината.

Почука на вратата. Отвориха му и го пуснаха да излезе. Остави зад себе си стаята, поляната, гората, каменния бряг, острова.

На заранта напусна Сарантион с утринния отлив. Тънките оттенъци на цвят тъкмо се връщаха в света в края на дългото божие пътуване през мрака.

Слънцето се заиздига зад тях, процеждаше лъчите си през пелена от ниски облаци. Застанал на кърмата на кораба, на който Плавт Боносус с добросърдечие, примесено с тъга, му бе предложил превоз, Криспин с шепата други пътници се взираше към Града. Око на света го наричаха. Славата на Джад.

Гледаше многоцветната суетня на дълбокото заслонено пристанище, железните стълбове на тежките вериги, които можеше да се спуснат през входа на залива по време на война. Гледаше малките лодки, забързани след тях, товарните гемии, поели към Деаполис, тръгналите рано сутрин извън залива рибари, други, завръщащи се с нощния улов, платната с многобройни цветове.

Зърна отдалече самите тройни стени там, където възвиваха към водата. Сараний лично бе начертал линията им при идването си тук. Виждаше отблясъка на още приглушената ранна слънчева светлина навсякъде по покривите, гледаше как пълзи нагоре Градът от морето, с куполите на църкви и храмове, патрицианските домове, покритите в суетна показност с бронз палати на гилдии. Видя огромното туловище на Хиподрума, където скоро щяха да препускат колесници.

А след това, щом корабът обърна от югозапад към запад, пое по издутите вълни на откритото море и белите платна се изопнаха, Криспин видя градините на Имперския прецинкт, зелените морави и дворците, и те изпълниха целия му взор, докато корабът го отнасяше покрай тях и надалече.

Плуваха на запад с утринния вятър, моряците си подвикваха, гласове, изпълнени със сладостно тръпчивия вкус на нещо започващо, под изсветляващото небе. Дълго пътуване. Той все още гледаше назад като другите пътници, всички запленени като от магия. Ала накрая, докато корабът ги отнасяше все по-далече, Криспин гледаше само в едно и последното нещо, което видя далече там, почти на хоризонта, но засияло над всичко друго, бе куполът на Артибасос.

После изгряващото слънце най-сетне изригна над ниските облаци, появи се точно зад далечния Град зашеметяващо ярко и той трябваше да заслони очите си, да извърне поглед, а когато отново погледна назад и примигна, Сарантион си бе отишъл, беше го оставил и го имаше само морето.

Епилог

Старец, на входа на храм, недалече от стените на Варена. Някога щеше да е увлечен в размисъл за сегашния цвят на тези стени, някъде между мед и охра, да разсъждава как с помощта на стъкло, камък и светлина би могъл да се постигне този оттенък, както изглежда тъкмо на тази късна пролетна светлина. Но вече не. Сега е доволен само от това да се наслади на деня, на следобеда. Съзнава с онази неизбежност, прокрадваща се понякога в душите на старите хора, че друга пролет едва ли ще има.

Тук той по същество е сам, с неколцината други мъже из двора или в неизползвания стар параклис, долепен до разширения храм. Храмът също вече не се използва, въпреки че тук е погребан крал. След опита за убийство през есента клириците са отказали да водят служби, да останат дори в своя метох въпреки сериозния натиск от страна на властващите сега в двореца. Мъжът на прага си има виждания за това, но засега просто се наслаждава на покоя, докато чака едного да пристигне. Идва тук вече от дни, обзет от повече нетърпение, отколкото е редно за стар човек, казва си той — стига да са усвоени добре уроците през един дълъг живот.

Накланя столчето, на което седи, опира гръб на дървената врата (стар навик) и смъква напред невероятно безформената си шапка. Необяснимо привързан е към нея и понася със съвършено спокойствие всички предизвикани от това шеги и насмешки. В края на краищата това приспособление за глава — нелепо още като ново — му е спасило живота преди близо петнадесет години, когато един чирак, уплашен вечерта в един храм, го помисли за идващ в тъмното крадец. Ударът с тоягата, който младият (широк в раменете още тогава) чирак се канеше да нанесе съкрушително по главата му, бе избегнат в последния миг, понеже позна шапката.

Марциниан от Варена, отпуснат на топлата пролетна светлина, поглежда още веднъж по пътя, преди да си позволи да подремне.

И видя, че същият онзи чирак идва. Или по-точно, след тези дълги години видя своя някогашен чирак, вече негов колега, съдружник и очакван приятел да се приближава по пътеката към широката ниска порта на храмовия двор и малкото гробище.

— Да изгниеш дано, Криспине — кротко каза старецът. — Тъкмо когато се канех да подремна. — След това прецени факта, че е съвсем сам, че не го слуша никой, и си позволи да реагира искрено, като килна отново столчето напред, усетил внезапно учестените удари на сърцето си.

Изпита почуда, трепетно предчувствие. И огромно щастие.

Присвил очи, свит в сенките на входа, той гледаше как Криспин — с по-къса коса и брада, отколкото на тръгване, но иначе почти непроменен — откача куката на портата и влиза в двора. Марциниан извика високо на другите чакащи. Не бяха чираци или майстори: тук работа вече не се вършеше. Двама бързо дойдоха откъм ъгъла. Марциниан посочи към портата.

— Ето го. Най-после. Не мога да кажа дали е ядосан, но общо взето ще е по-безопасно да се приеме, че е.

Двамата изругаха също като него преди малко, макар и с повече чувство, и тръгнаха напред. Бяха пристигнали във Варена преди две седмици и чакаха с усилващо се раздразнение. Тъкмо Марциниан бе предположил, че е много голям шансът когато пътникът най-после дойде, да се отбие в този храм извън стените. Доволен бе, че се беше оказал прав, макар и да не го радваше това, което новодошлият щеше да завари тук.

Остана на прага, гледаше как двамата чужденци тръгнаха напред, първите хора, които щяха да поздравят пътника, дошъл си най-после отдалече. По някаква ирония и двамата бяха от Изтока. Единият бе имперски куриер, другият — офицер в армията на Сарантион. Армията, която се очакваше да нахлуе тази пролет, но не беше нахлула.

А това бе най-голямата промяна от всичко.

Малко по-късно, след като двамата сарантийци официално връчиха писмата, заради които се бяха задържали, и си заминаха с войниците, които ги охраняваха, Марциниан реши, че Криспин твърде много се бави при портата, каквито и да са вестите. Надигна се и закрета към него, присвил очи от обичайната болка в бедрото.

Криспин беше с гръб към него, вглъбен в документите, които му бяха дали. Марциниан знаеше, че не е добре да се стряска човек, затова му извика още от няколко крачки.

— Видях ти шапката — отвърна Криспин, без да го поглежда. — Върнах се само за да я изгоря.

Марциниан се приближи.

Криспин — седеше на големия объл, покрит с мъх камък, който винаги беше харесвал — вдигна глава и го погледна. Очите му светнаха.

— Здравей. Мислех, че вече си пукнал.

Марциниан също се беше канил да почне с някоя шега, но точно сега не можа да измисли. Вместо това се наведе мълчаливо и целуна по-младия мъж по челото, за благослов. Криспин бавно се изправи и го прегърна.

— Майка ми? — попита. Гласът му беше пресипнал.

— Добре е. Чака те.

— Но как сте…? А, да. Куриерите. Значи сте знаели, че съм на път?

Марциниан кимна.

— Пристигнаха преди доста време.

— Корабът ми беше по-бавен. От Миласия дойдох пеш.

— Още ли мразиш конете?

Криспин се поколеба, после каза:

— Мразя да ги яздя. — Изгледа Марциниан, намръщи се и веждите му се сбраха. Марциниан го помнеше това. Мъчеше се да проумее какво още вижда на лицето му. Разлики, но трудно беше да ги открои.

— Донесоха ли ви новините от Сарантион? — попита Криспин. — За промените?

Марциниан кимна.

— Да. Ще ми разкажеш ли повече?

— Каквото знам.

— Ти… си добре, нали? — Глупав въпрос, но в известен смисъл единственият важен.

Криспин отново се поколеба.

— Общо взето. Случиха се много неща.

— Разбира се. Твоята работа… добре ли стана?

Нова пауза. Сякаш и двамата се опитваха да налучкат пътя към непринудеността.

— Всичко мина добре, но… — Криспин отново седна на камъка. — Събарят я. Заедно с всички други, навсякъде.

— Какво?!

— Новият император има свои… убеждения за изобразяването на Джад.

— Невъзможно. Не може да си прав! Това…

Марциниан млъкна. Нямаше думи.

— Де да грешах. Подозирам, че работата ни тук също ще бъде свалена. Ще бъдем подчинени на сарантийските едикти. Ако всичко стане, както го замисля императрицата.

Императрицата. Знаеха за това. Чудо божие, бяха го нарекли някои. Според Марциниан можеше да има и по-земни обяснения.

— Гизел?

— Гизел. Чули сте вече?

— Разбира се. От куриерите. — Марциниан седна на съседния камък. Толкова пъти бяха седяли двамата тук или на пъновете зад портата.

Криспин погледна през рамо към храма.

— Ще го загубим това. Това, което направихме тук.

Марциниан се покашля. Трябваше да се каже нещо.

— Част от него вече се загуби.

— Толкова скоро? Не мислех, че…

— Не по тази причина. Изкъртиха Хеладик през пролетта.

Криспин не каза нищо. Марциниан обаче помнеше и това изражение.

— Юдрик се опитваше да спечели подкрепата на патриарха в Родиас — заради надвисналото нашествие. Отстъпи от ереста на антите.

Хеладик и неговият факел бяха последното, което Криспин бе създал, преди да замине. Сега мълчеше, седеше съвсем неподвижно. Марциниан се мъчеше да го разгадае, да проумее какво се е променило и какво — не. Странно му беше, че не може да разбере Криспин интуитивно дори след толкова много години. Хората заминаваха и се променяха. Трудното беше за останалите.

Повече тъга и повече живот, помисли си той. И двете. Широките длани на някогашния му чирак още стискаха документите, донесени от куриерите.

— Подейства ли? — попита Криспин. — Отстъпването?

Марциниан поклати глава.

— Не. Кръв се проля в този храм, в присъствието на патриаршеските пратеници; изложиха ги на риск. Много път има да извърви Юдрик, докато си спечели някакво благоволение. А си навлече и много омраза във Варена, когато свалиха тесерите. Антите видяха в това оскърбление към паметта на Хилдрик. Оскверняване на неговия храм един вид.

Криспин се изсмя тихо. Марциниан се опита да си спомни кога за последен път го е чувал да се смее в годината, преди да замине.

— Горкият Юдрик. Какъв пълен обрат. Антите да се гневят за оскверняването на свято място в Батиара!

Марциниан се подсмихна.

— И аз казах същото. — Негов ред беше да замълчи. Беше очаквал по-гневна реакция. Измести леко темата. — Изглежда, няма да има нападение засега. Така ли е?

Криспин кимна.

— Не и тази година поне. Армията е на североизток, срещу Басания. Ще станем провинция на Сарантион, ако преговорите успеят.

Марциниан поклати замислено глава. Смъкна шапката си, погледна я, нахлупи я отново на оплешивялата си глава. Нямаше да има нападение.

Всеки проходил мъж през цялата зима беше привлечен в укрепването стените на Варена. Правеха оръжия, упражняваха се с тях, складираха храна и вода. Нямаше много храна за складиране след лошата реколта.

Побоя се, че може да заплаче.

— Не мислех, че ще доживея толкова дълго.

Криспин го погледна.

— Иначе как си?

Той сви вяло рамене.

— Бива. Ръцете ме болят. Бедрото понякога. Повечко вода слагам във виното вече.

Криспин изкриви лице кисело.

— И аз така. А Кариса?

— Тя е добре. Гори от нетърпение да те види. Сега сигурно е с майка ти.

— Да тръгваме тогава. Отбих се само за да видя… работата тук. Но вече няма много смисъл.

— Няма — съгласи се Марциниан. Погледна документите в ръцете му. — Какво… какво ти носят?

Криспин отново се поколеба. Май отмерваше мислите и думите си повече от преди, помисли Марциниан. В Изтока ли учеха на това?

После, без да проговори, му подаде документите. Марциниан ги взе и зачете. Не можеше да отрече, че го изгаряше любопитство: онези хора бяха чакали доста време, за да ги връчат на Криспин.

Бързо разбра за какво са. Лицето му изгуби цвят, щом заобръща един по един всеки подписан и подпечатан акт за собственост и притежание. Върна се отначало и почна да брои. Пет, шест, седем. След това — изброяването на други вещи и изреждането къде се намират. Едва си пое дъх.

— Изглежда, сме богати — отрони Криспин.

Марциниан вдигна очи към него. Беше зареял поглед към гората на изток. Казаното беше омаловажаване, огромно при това. А „ние“ — голяма вежливост.

Документите удостоверяваха, че земи из цяла Батиара, парични суми и най-различно движимо имущество вече са собственост и притежание на лицето Гай Крисп, майстор от Варена.

Последната страница беше лично писмо. Марциниан погледна приятеля си за разрешение. Криспин, вече бе извърнал поглед към него, кимна. Писмото беше кратко. Написано на сарантийски. Гласеше:

„Ние ви обещахме определени неща в случай, че пътуването ви се окаже плодоносно за нас. Нашият възлюблен баща ни научи да спазваме височайшите си обещания и че бог ще се възрадва от нас, щом го правим. Станалите междувременно промени не променят истината за нещата. Това не са дарове, а заслужена отплата. Има още нещо, което обсъдихме във Варена, вярваме, че ще си спомните. Не е включено сред тези и остава на вас да прецените и изберете — или не. Другата приложена тук пратка, вярваме, е още едно доказателство за нашата признателност“.

Беше подписано: „Гизел, императрица на Сарантион“.

— Кълна се в кръвта, очите и кокалите на Джад, какво си направил там, Криспин?

— Тя смята, че аз съм я направил императрица — отвърна бившият му чирак.

Марциниан можа само да зяпне.

Тонът на Криспин бе някак странно отчужден, загадъчен.

Марциниан изведнъж осъзна, че ще е нужно много време, докато разбере какво се е случило с приятеля му на изток. Наистина имаше промени. Човек не се връща от Сарантион, без да се е променил. Побиха го ледени тръпки.

— Какво е… невключеното, за което оспоменава?

— Жена. — Гласът на Криспин беше вял. Леден, унил тон, познат от предишните години.

Марциниан се покашля.

— Разбирам. А „другата пратка“?

Криспин вдигна очи. Въздъхна.

— Не знам. Тук има много ключове. — Вдигна една тежка кожена кесия. — Войникът каза, че им заповядали да пазят, докато дойда, след това сам съм щял да видя.

— А! Сандъците в стария параклис значи. Поне двайсет.

Отидоха да видят.

Съкровище ли ще е, зачуди се Марциниан. Златни монети и скъпоценни камъни?

Не беше това. Докато Криспин превърташе номерираните ключове в номерираните ключалки един след друг и отваряше капаците на сандъците в полумрака на стария, малко използван параклис, долепен до разширения храм, Марциниан от Варена, който никога не беше пътувал до Сарантион или дори извън обичния си роден полуостров, се усети, че плаче, засрамен от старческата си слабост.

Бяха тесери, каквито никога не беше виждал или помислял дори, че ще види през целия си живот. Цял живот работа с мътните или надраскани подражания на ярките цветове на въображението бавно го бе принудил да приеме ограниченията на възможното тук, в рухналата Батиара. Несъвършенствата на тленния свят, границите, наложени пред порива към съвършенство.

Сега, много след времето, когато можеше с жар да се отдаде на проект, чието величие да е достойно за тези изумителни, безукорни късчета стъкло, те бяха дошли.

Късно беше. Много, много късно.

Имаше още една бележка, в първия сандък. Криспин я погледна, след което му я подаде. Марциниан изтри очи и зачете. Същият почерк, езикът този път променен, родийски, стилът — личен, не височайши.

„Имам думата на императора. Обещание, което ми даде лично. Няма да направиш бога, нито Хеладик. Всичко друго, което сметнеш за подходящо да се изобрази в храмовия комплекс, приютил баща ми, ще бъде защитено с едикт, доколкото успея да го гарантирам. Това — като малка компенсация за една мозайка в Сарантион, изпълнена с подходящи материали и унищожена“.

Подписът също беше различен: само името й този път. Марциниан върна бележката. Бавно бръкна в този първи тежък сандък, зарови ръка в тесерите — светлозлатни, цветът топъл и гладък като мед.

— Внимавай. Остри са — каза Криспин.

— Пале — отвърна Марциниан от Варена. — С такива неща си режа пръстите още отпреди да си се родил.

— Знам — каза Криспин. — Точно това имах предвид. — Прибра бележката. И се усмихна.

— Можем да направим отново купола — каза Марциниан. — Не Джад, не Хеладик, както казва тя. Можем да измислим нова украса за храмове. Да се посъветваме с клириците, а? Тук и в Родиас, дори в Сарантион? — Гласът му трепереше от страстно желание. Сърцето му биеше лудо. Изпитваше непреодолима нужда да докосва и докосва тези тесери, да зарови ръцете си в тях.

Късно беше. Но не твърде късно.

Криспин се усмихна отново и огледа тихото прашно помещение. Бяха съвсем сами. Двама мъже, двайсет огромни, пълни догоре сандъка. Нищо друго. Никой друг не идваше вече тук.

Трябваше да наемат охрана, помисли си изведнъж Марциниан.

— Ти ще го направиш — каза тихо Криспин. — Купола. Пак. — Устата му се кривна в усмивка. — С тези, които са останали да работят с нас, ако не си прогонил всички с тираничния си характер.

Марциниан пренебрегна последното. Реагира на тихо изреченото. На добротата, изгубена от много време и върнала се отново.

— А ти? — попита.

Защото му хрумна, че по-младият мъж може изобщо да не поиска да работи. Беше му се сторило, че посрещна вестта за направеното с неговия Хеладик почти с безразличие. Марциниан смяташе, че го разбира. Как можеше това изобщо да го засегне след случилото се в Изтока?

Криспин му беше писал малко за купола в Сарантион, за онова, което се опитвал да постигне, да го направи така, че да подобава на обстановката. А и младата жена, дъщерята на Зотик, бе споменала в едно от писмата си. „Прослава на земята“ го беше нарекла. Самия купол и онова, което приятелят му правеше на него.

А мозайката я сваляха. Марциниан знаеше как става. Войници и ратаи. С тъпото на копия и тилното на брадви, с чукове, ножове и шпакли, удрят, дращят, стържат, чегъртат и тесерите падат, падат…

Как можеше човек да поиска да работи отново след това?

Измъкна ръцете си от сандъка, от златистото стъкло. Прехапа устна. „Прослава на земята“. Приятелят му все още скърбеше, а той самият — седнал да се радва като дете на нова играчка.

Но беше сгрешил. Или както осъзна по-късно — не беше съвсем прав.

Криспин междувременно се бе отдалечил. Гледаше с разсеян поглед плоските груби стени над скърцащите двойни врати в двата края. Тази стара църква бе построена според най-стария известен план: два входа, централен олтар под нисък разлат купол, извити просвети откъм изток и запад за молитва в усамотение и размисъл, поставки за свещи за възпоминание. Каменен под, каменни стени, без пейки, без подиум. Тук вече дори нямаше олтар или слънчев диск. Църквата бе поне на четиристотин години, от началото на санкционираното почитане на Джад в Родиас. Проникващата светлина бе мека и приглушена, лееше се хладна като бяло вино по камък.

И като видя как очите на колегата му се местят от една повърхност на друга, как проследяват потоците слънчева светлина, влизащи през зацапаните изпочупени прозорци горе (прозорците можеше да се почистят, стъклата да се подменят), Марциниан също започна да се вглежда. А след малко, в тишината, възвисена до най-проста радост, спря и вече гледаше само Криспин.

А Криспин гледаше ту на север, ту на юг, към полукръглите арки на стените точно над всяка от двете врати. И Марциниан знаеше, че вижда образи, все още несъществуващи на света образи.

Толкова често го беше правил самият той. Точно така се започваше.

— Аз ще направя нещо тук — отвърна Криспин на одевешния му въпрос..

Най-древната църква на Варена, „Джад извън стените“, не беше използвана за богослужения, откакто бе построен по-големият храм до нея, преди около двеста години. Комплексът се бе разширявал на два пъти след това, с добавянето на спални килии, трапезария, кухня, пекарница, пивоварна и малка болнична пристройка с билкова градина зад нея, с което първоначалната църква бе останала да служи само за склад, а след време бе престанала да служи и за това, бе се превърнала в прашен неподдържан приют за гризачи и други полски същества зиме.

Придобила бе патината на старост, аура на мир и покой дори и в това си неподдържано състояние, а камъните бяха много красиви, поемаха ведро слънчевата светлина. Тук отдавна не бяха палени светилници, за да се прецени как би могла да изглежда старата църква след свечеряване, подходящо осветена.

Беше неочаквано място за две пана мозаично изкуство, но пък липсата на олтар и диск можеше да се приеме като оправдание за светския характер на новата творба, реализирана — необичайно за мозайките — само от един човек.

Двете творби бяха със скромни размери, по една над всяка от двете двукрили врати.

„Няма да направиш бога, нито Хеладик. Всичко друго, което сметнеш за подходящо да се изобрази“.

Обещание. Баща й я беше научил да спазва обещанията си. Мястото — свято някога, — от столетия вече не беше. Смирено изящество, вкопчено все още в пространството, в камъните, във въздуха сред косите лъчи на утринен или предвечерен зрак. Но не беше свято вече, тъй че дори да съществуваха запрещения да се изобразяват човешки фигури в такива места, то несъмнено щеше да остане неподвластно на тях, дори без обещанието.

Разчиташе на това с пълното съзнание, че би трябвало вече да се е научил да не разчита на нищо, че каквото един човек сътвори, друг може да развали с меч, с огън или с декрет.

Но го имаше писмено, от императрица. А светлината тук — изобщо не го беше забелязвал преди — предлагаше друг вид обещание. И стана така, че прекара цяла година в работа тук, лятото, есента и зимата, която бе студена. Всичко направи сам, и това бе важна част от същината на целия труд, както го бе замислил още в началото, докато стояха с Марциниан в деня, в който се върна у дома. Всичко: почистването на малката църква, помитането, измиването на пода, на колене, подмяната на счупените прозорци, изтриването на клеясалата прах по все още запазилите се. Приготвяне на варта в пещите навън, изтриването на повърхностите, за да поемат подложката, дори сглобяването на двете скелета и стълбите с чук и пирони. Не беше нужно да са високи, можеше да останат укрепени на място. Работеше само на две стени, не на купол.

Оттатък, в големия храм, Марциниан с ратаи и чираци преправяше купола. След обсъждане със Сибард от Варена и други духовници тук и в Родиас решиха да изобразят горе пейзаж: преливане от гора в поле, къщи, ниви с богат урожай… пресъздаване на движението на антите всъщност. Без святи фигури, без човешки фигури. Патриархът в Родиас, като част от сложните преговори, които все още се водеха със Сарантион и Варена, се бе съгласил да преосвети храма, щом работата приключи.

В края на краищата това бе гробното място на Хилдрик, а неговата дъщеря беше императрица на Сарантион, империя, включваща вече Мирбор и голяма част от Басания. Мирният договор се чакаше от ден на ден.

Всички тези преговори с нищо не засягаха малкия бивш храм тук, във Варена. Беше незначително място. Можеше да се твърди дори, че направеното тук е било глупаво пилеене на труд: едва ли щяха да го видят много хора.

Толкова по-добре, мислеше си Криспин. Мислил го беше през цялата година и това му носеше мир, какъвто като че ли не бе изпитвал досега.

Днес обаче покоя го нямаше. Чувстваше се някак странно в края на дългото си усамотение. През цялото време го бяха оставили почти напълно сам. Марциниан наминаваше понякога в края на деня, за да постои няколко минути и да погледа тихо, но така и не каза нищо, а и Криспин не го попита нито веднъж.

Това си беше негово, неподвластно на ничия преценка. Нямаше тук благодетел, който да е одобрил скиците му, нито нечия изумителна архитектура или светска амбиция, с която да си длъжен да се съобразиш, да я разбереш и да влезеш в съзвучие с нея. По някакъв странен начин през цялата година Криспин имаше усещането, че говори на неродените, неживите, на поколенията, които можеше да влязат или не през тези врати и да открият две мозайки стотици и стотици години след днешния ден, да погледнат нагоре и да си кажат… каквото щяха да си кажат.

В Сарантион се беше оказал част от нещо колосално, общ поглед от възможно най-голям мащаб, стремеж към свръхчовешкото… Но това нямаше да остане. Неговата част от това навярно вече бе унищожена.

Тук стремежът му бе също толкова амбициозен (знаеше го; Марциниан, мълчалив всеки път, когато дойдеше да погледа, също трябваше да го е проумял), но в същото време направеното беше напълно, дълбоко и неоспоримо човешко по мащаб.

И тъкмо поради това навярно щеше да се съхрани.

Не знаеше. (Как може да знае човек?) Но тук, сред тази мека, ведра светлина Криспин беше редил камък и стъкло повече от година (отново бе лято, листата отвън тъмнозелени, пчели жужаха в цветята и буйно израслия жив плет), за да остави нещо след себе си, след като умре. Нещо, което може би щеше да каже на бъдните, че някой си Гай Крисп от Варена, син на Хорий Крисп зидаря, е живял, бил е тук на божията земя за отредения си срок и мъничко е разбирал от човешкото естество, и от изкуство.

Повече от година бе преживял потопен в това. И нищо вече не беше останало за правене. Току-що бе довършил последното, което никой до ден-днешен не бе сътворявал в мозайка.

Все още беше на стъпенките на стълбата при северната стена, току-що довършената. Подръпна брадата си, която отново беше израснала дълга, както и косата му, съвсем не толкова спретната, колкото се полагаше за човек изтъкнат и богат, но просто… беше зает. Обърна се, прихванал се с една ръка през стълбата за равновесие, и се загледа към южните врати, към стенната арка над тях, където бе направил първата от двете мозайки.

Не Джад. Не Хеладик. Нищо, което да внушава святост или вяра. Но там, в искрящото великолепие на стената, в грижливо прецененото падане на светлината през сезоните и дните (лично беше набил и скоби за светилници нощем), бяха императорът на Сарантион Валерий Трети, някогашният Леонт Златния, и неговата императрица Гизел, която бе изпратила материалите (тесери като скъпоценни камъни) и с обещанието си му беше дала свободата.

Обкръжаваше ги техният двор, но творбата бе изпълнена така, че индивидуално бяха предадени само двете централни фигури, сътворени в ярък, златен живот (а двамата наистина бяха златни, косите им, украсите им, златото по робите). Придворните, мъже и жени, изглеждаха аскетични, еднообразни, изпълнени по стария стил, без индивидуални черти, само смътни различия в одеянията, стойката и цвета на косата, за да предложат повод окото да се движи и да се връща неизменно на двете фигури в центъра. Леонт и Гизел, високи, млади и великолепни, сред блясъка на своя ден на коронация (която той самият не беше видял, но това нямаше никакво значение), съхранени тук (оживели тук), докато камъчетата и късчетата стъкло не се разсипят или сградата не изгори, или светът не свърши. Богът на императорите можеше да дойде, щеше да дойде и да ги състари, да ги вземе един ден и двамата, но това тук щеше да остане.

Онази мозайка беше завършена. Първо беше направил нея. Беше така, както… той искаше да е.

Слезе, мина през средата на малката църква, където преди време се беше издигал божият олтар, отиде до другата страна и се качи на стълбата там, няколко стъпки над пода, извърна се и погледна към северната стена, от същата перспектива.

Друг император, друга императрица, техният двор. Същите цветове, до най-малкия оттенък почти. И съвършено друга творба, утвърждаваща с любов (за онези, които можеха да гледат и виждат) два различни свята.

Тук в центъра стоеше Валерий Втори, Петрус от Тракезия в своята младост, както Леонт стоеше на отсрещната стена: не висок, съвсем не златен, нито младолик. С окръглено лице (какъвто беше), оредяла коса (какъвто беше), мъдрите, весели сиви очи, взиращи се към Батиара, където бе започнала империята, империята, за чието единение беше мечтал.

До него стоеше неговата танцьорка.

А с помощта на хитрините в линия, светлина, стъкло и изкуство очите на наблюдателя тук щяха да се спират на Аликсана дори повече, отколкото на императора до нея, и щеше да им е трудно да се отвръщат. „Има красота — щеше да си мисли човек — и го има това, и то е нещо повече“.

Погледът обаче щеше да продължава (и да се връща), защото около тези двамата, за бъдните векове, за хората, които щяха да гледат и да виждат, бяха мъжете и жените на този двор, а тук Криспин бе постъпил различно.

Тук всяка фигура бе уникална в рисунъка. Стойка, жест, очи, уста. При влизане нечие прибързано око можеше да види еднаквост в двете творби. Едно леко спиране щеше да разкрие друго. Тук императорът и императрицата бяха скъпоценни камъни сред корона от други, на всекиго от свитата им бе придаден присъщият му блясък или сянка. И Криспин — техният създател тук, техният бог — беше изписал имената им, на сарантийски, вложени в гънките на облеклата, тъй че бъдните да ги знаят: защото назоваването по име и укрепеният с него спомен бяха сърцевината тук.

Гесий, старият канцелар, блед като пергамент и остър като наточен нож; Леонт стратегът (тук също, тъй че присъстваше и на двете стени); Източният патриарх Закарий, белокос и белобрад, със слънчев диск в дългите си пръсти. До святия мъж (неслучайно, случайности тук нямаше) ниска тъмна мускулеста фигура със сребърен шлем, яркосиня туника и камшик в едната ръка. Още по-дребна фигура, изненадващо боса сред придворните, ококорена и с будеща смях чорлава кафява коса: името, което се четеше тук, бе „Артибасос“.

До Леонт стоеше грубоват чернокос червенобузест войник, не толкова висок, но по-широк в раменете, облечен не като придворен, а в униформата на саврадийската конница, с железен шлем под мишница. До него стоеше тънък блед мъж (по-тънък и по блед поради близостта), с остри черти, дълъг нос, будни очи. Неспокойно лице, жлъч в погледа, извърнат към двамата в центъра. Името му бе изписано на пергаментовия свитък, който държеше.

От другата страна бяха жените.

Най-близо и малко зад императрицата се открояваше дама, по-висока дори от Гизел на отсрещната стена и — можеше да се каже — още по-руса, поне в очите на този, който бе изобразил и двете. С високомерна стойка и леко килнала глава, жестоко, безкомпромисно синьо в очите й. Малък рубин, носен — странно — на шията. Намек за плам в него, но будещ любопитство със скромността си предвид останалите й накити и блясъка на злато и драгоценности, с които бяха отрупани другите дами на стената.

Една от тях стоеше до тази със златната коса, не толкова висока, с тъмна коса, показваща се под мека зелена шапка, облечена в зелена роба и с колан със скъпоценни камъни. Човек можеше да долови смях и изящество в начина, по който едната ръка бе извита нагоре и навън в сценичен жест. Друга танцьорка, можеше да заключи човек още преди да е прочел името й.

В самия край на сцената, разположен странно в женската част на композицията, стоеше друг мъж, малко отстранен от най-близката до него дворцова дама. Можеше да се нарече по-късна добавка, ако замисълът не се открояваше така отчетливо. Вместо това човек можеше да си помисли, че фигурата е… не на място. Но присъстваше. — Там беше. Едър мъж, облечен съвсем подобаващо, макар коприната на одеждите му да висеше някак грозно по тялото му. Гневът, смръщил лицето му, може би беше причинен тъкмо от това.

Имаше рижа коса и беше единствената показана тук фигура с брада, освен Закарий, но не беше свят мъж.

Беше извърнат навътре, загледан в центъра като писаря, взрян в императора и императрицата (трудно бе да се разбере в кого от двамата точно). Всъщност при внимателен оглед можеше да се забележи, че линията на погледа на този мъж е уравновесяваща, срещу тази на мършавия с изпитото лице от другата страна на паното. И това навярно бе причината да е там.

Тази рижокоса фигура също носеше украшение на шията. (Само той и високата руса жена.) Златен медальон с преплетени в него букви Г и К. Каквото и да значеше това.

Тази втора творба също беше довършена, освен малкото петно близо до основата под императора, където гладката сиво-бяла смес на подложката току-що бе налепена с тесери и засъхваше.

Увиснал на един крак над пода, Криспин стоеше и гледаше своя труд, увиснал също така, по друг начин, в някакъв трудно обясним миг: усещането, че ще е приключил с това, ще го е свършил завинаги, щом слезе от тази стълба. Имаше чувството, че се рее в безвремие, преди това да се случи и неговата работа и достижение да отиде в миналото или в бъдещето, но никога повече в сега.

Сърцето му беше пълно. Мислеше за столетия творци на мозайки… тук в Равена, в Сарантион, в Родиас или далече на юг в задморски страни, в градове на крайбрежия отвъд Кандария или на изток в древна Тракезия, или Саврадия (святите мъже с дарованието им, отвели Джад в една църква там, с имената им, отдавна изгубили се в мълчание)… за всички неизвестни творци, заминали в небитието, загърнати в савана на забравено време, мъртви.

Творбите им (онова, което бе оцеляло от тях) прославяха божията земя и дарената от бога светлина; творците — по-смътни от сенки.

Погледна мястото близо до основата, където току-що бе положил тесерите, и видя двата си инициала, същите като на медальона, който носеше. С мисълта за тях, за всички тях, изгубени, живи или които тепърва щяха да дойдат на белия свят, бе подписал работата си на стената.

Чу как вратата тихо се открехна зад него. Беше краят на деня, краят на последния ден. Марциниан. Знаеше колко близо е до края, дошъл беше да види. Не беше казвал на своя приятел, на учителя си, че ще вложи името си, инициалите. Беше като дар, съкрушителен навярно за един чувствителен мъж, който щеше да разчете — повече от всеки друг жив — мислите, скрити зад тези две преплетени букви.

Криспин си пое дълбоко дъх. Време беше отново да слезе на земята.

Спря се обаче и не помръдна. Защото с този поет дъх разбра, че не Марциниан е влязъл и стои зад него на каменния под. Притвори очи. Усети трепета в ръката си, с която се държеше за стълбата.

Ухание. Не можеше да се сбърка с нищо. Две жени в Сарантион го бяха носили някога. Никоя друга нямаше право. Едната като свое, другата — като дар за изкуството си, което бе същото като на първата някога, ефимерно като съня, като живота. Какво е танцьорката, щом танцът свърши?

Мъртва. Забравена като имената на майстори. И съхранена може би за други, в сътворения тук образ. Но не жизнена и жива на земята на Джад. Този свят е за смъртни мъже и жени и в него някои неща са невъзможни дори със зубир, с птици-души на алхимик, с реенето в полусвета, с любовта.

И Криспин разбра, че в края на краищата отново ще живее на този свят, че може да го обикне дори през годините, оставени му, преди да призоват и него. На този свят имаше дарове, прелести, отплати, дълбоки и много истински. Човек можеше дори да се усмихне с благодарност.

Без да се обърне, още на стълбата, той промълви:

— Здравей, Шайрин, мила. Марциниан ли ти каза къде съм?

И чува зад себе си, а светът се променя, променя се напълно, чува Аликсана да казва:

— О, Джад! Нежелана съм в края на краищата!

Нежелана.

Човек може да забрави да диша, може да заплаче от унижение.

И да се обърне така рязко, че за малко да падне, вик да се изтръгне от самото му сърце — и да види отново лицето й, живо, сънувано в дългия мрак, немислено, че ще го види отново.

Тя го гледа отдолу и той разбира, че е прочела всичко в очите му, в безсловесния вик, ако вече не го е разбрала от образа си на отсрещната стена.

Мълчат и той я гледа, и вижда как очите й се връщат върху него, а после покрай него към онова, което е сътворил от нея над вратите на север, и отново към него, застаналия на стълбата над земята, и тя е жива и тук, и той отново е грешил за нещата, възможни в света.

Казва й:

— Мислех, че си мъртва.

— Зная.

Поглежда отново към стената, където я е поставил в центъра на всички очи, в лоното на светлината. Погледът й се връща върху него и тя му казва, с ненадеен трепет в гласа:

— Направил си ме… по-висока, отколкото съм.

Гледа в очите й, докато го казва. Чува зад простите думи какво още му казва, на година и половина и на цял свят разстояние от живота й.

— Не, не съм — отвръща. Трудно му е да говори. Все още трепери.

Тя е променена, вече никой не би могъл да я вземе за императрица. Начин да оцелее, разбира се, да дойде по суша или по море. Да дойде тук. Където е той. И да стои, и да го гледа. Тъмната й коса е къса, но израства отново. Облечена е в пътно наметало, с добра направа, тъмнокафяво, с колан, с бяла спусната назад качулка. Не се е погрижила (доколкото забелязва) за цвета на устните, за кожата около очите и по страните; не носи никакви накити.

Не може дори да си въобрази какво е била за нея тази година.

Едва преглъща.

— Ваше величество…

— Не — бързо го прекъсва тя. Вдига ръка. — Не съм величество. Не и тук. — Усмихва се за миг. — Аз съм едно безчестно същество.

— Не съм изненадан — успява да отвърне той.

— Дошло да те изкуси с източната си поквара.

Този път той мълчи. Само я гледа.

Преди година е смъкнала наметалото си на един каменист бряг, изгубила е любовта си по-бързо, отколкото в чума, оставила е живота. Сега у нея има колебливост, уязвимост. Очите й обхождат лицето му. Напомня му за розата в стаята й.

Тя казва:

— На острова казах… че ти вярвам.

Той кимва.

— Помня. Не знаех защо.

— Знам, че не знаеше. Беше вторият път, когато дойдох при теб.

— Знам. Още когато дойдох. Защо? Тогава?

Тя поклаща глава.

— Не знам. Просто така, без ясна причина. Очаквах, че ще довършиш работата си и ще си заминеш.

Той се мръщи. Не може да го прави това. Достатъчно време е изтекло.

— Довърших само половината работа и си заминах.

Лицето й е тъжно.

— Не я довърши. Отнеха ти я. Понякога ни се позволява само половината. Всичко, което имаме, може да ни се отнеме. Винаги съм го знаела. Но понякога… може да последваш някои хора. Да ги върнеш на земята.

Той още трепери.

— Три пъти? Недостоен съм.

Тя поклаща глава.

— Та кой изобщо е достоен?

— Ти?

Тя се усмихва. Поклаща глава. Казва:

— Питах те: как продължи да живееш? След това.

На острова. На брега. В сънищата си.

— Не знаех. Все още не знам. Но бях жив само наполовина. Скърбях. В Сарантион това започна да се променя. Но дори тогава… опитвах се да стоя настрана, сам. Горе.

Тя кимва.

— Изкушаван да слиза от една покварена жена.

Гледа я. Аликсана. Тук.

Вижда, че мисли, разнищва нюанси.

— Аз… ще ти създам ли неприятности? — пита го. Със същата колебливост.

— Естествено. — Опитва да се усмихне.

Тя отново поклаща глава. Уморен поглед. Жест към отсрещната стена.

— Не, имам предвид… може да ме познаят.

Криспин си поема дъх. Разбира най-сетне, че той, да, той трябва да отстрани колебанието.

— Значи ще идем някъде, където няма да те познаят.

Тя прехапва устна.

— И ще го направиш?

А той казва, понесен отново в живия поток на времето и на света:

— Ужасно трудно ще ти е да измислиш нещо, което да не направя за теб. — Стиска здраво стълбата. — Това… достатъчно ли е?

Изражението й се променя. Пред очите му. Тя отново прехапва устна, но сега това означава нещо друго. Той знае, виждал го е вече.

— Ами… — казва тя с онзи глас, който никога не е преставал да чува. — Все още искам делфини.

Той навежда глава, уж че се колебае. Сърцето му е пълно със светлина.

Тя добавя:

— И дете?

Той си поема дъх и слиза на земята. Тя се усмихва.

* * *

Aut lux hic nata est, aut capta hic libera regnat.

Тук светлината или е родена, или пленена тук, властва свободна.

— Надпис в Равена, между мозайки

Мисля, че ако можеше да ми се даде месец от античността и позволение да го прекарам където аз избера, бих го прекарал във Византион малко преди Юстиниан да открие „Света София“ и да закрие Академията на Платон. Мисля, че бих могъл да открия в някоя малка винарна някой философски настроен майстор на мозайки, който би ми отговорил на всички въпроси, защото божественият промисъл ще е по-достъпен нему…

Уилям Бътлър Йейтс, „Проникновение“

Няколко думи за Сарантион

В края на всеки роман, който пиша, започва пътуване към неизвестна цел. Никога не знам какво ще представлява следващата ми книга. За да го разбера, за всеки от последните ми четири романа чета история. Случайно избрани периоди, различни стилове на ученост и разказваческо изкуство, книги, които от доста време съм възнамерявал да прочета, книги току-що публикувани, книги, на които съм се натъквал в обзори или просто докато оглеждам книжарските щандове. И от този еклектичен процес винаги досега е възниквала идея, концепция, рамка.

За „Сарантийска мозайка“ процесът бе не чак толкова произволен и предполагам, че това може да се признае за пример, при който критиците и читателите въздействат на един авторски процес. Изглежда, от години едно от най-често използваните прилагателни за моите творби е „византийски“. Приемам го като комплимент, тъй като личният ми вкус като читател до голяма степен клони към книги със сложна фабула и също така сложни герои. Хрумна ми, след като прочетох поредната оценка в този дух, че спокойно мога да се заловя с нещо истинско… и открих нещо за византийците.

Хванах се като риба на кука. Бликащият от енергия, опасен, великолепен град, който император Константин нарекъл на себе си и превърнал в своя столица в IV в. сл. Хр., поднасяше обещание за обстановка, заплитания на фабулата, характери, теми и мотиви… всички елементи, които ме пришпорват и мотивират да използвам жанра фентъзи в изследването на нашата история.

Последното може би трябва да се обясни. За мен фентъзи по същество никога не е било свързано с конструирането на сложни магически системи за двубои между чародеи или със съчиняването на нови версии на омагьосан кръг, или нови варианти в употребата на чертички и апострофи в измислени имена. Фентъзи — в най-добрия си вид — е най-чистият достъп към приказния разказ, с който разполагаме. То универсализира една приказка, то поражда възхита и безкрайна наративна сила, докосва се до странствания на духа, просветлява общото ни и индивидуално минало, хвърля фокусиращ лъч върху настоящето и предрича опасностите и обещанията на бъдещето. То — поне така съм твърдял години наред — е жанр, начин за разказване, който предлага много повече, отколкото обикновено е позволено да се разкрие.

Във Византион — който се превърна в моя алхимизиран Сарантион — открих вълшебство и загадки, сексуалност, изумително изкуство, състезания на колесници на величествения Хиподрум (с привърженици, влизащи в яростни свади по улиците преди и след тях), военно дело, политическа интрига и вечните сблъсъци между Изтока и Запада, светска страст и религиозна благочестивост, творец и войник, ограден със стени град и открити околности. Открих, казано накратко с блестящите думи на Йейтс, който ми даде както заглавието на първия том, така и досега ми до свръхестественото в тази изумително богата среда, „това, което е заченато, родено и умира“.

Какво повече всъщност би могъл да желае един писател? Е, още нещо, предполагам: собственото му изкуство да е достойно за извора на вдъхновението си. А това, за всички книги, включително „Пътуване към Сарантион“ и цялата „Сарантийска мозайка“, ще го прецени единствен читателят, както и трябва да бъде.

Гай Гавриел Кай

Content

Гай Гавриел Кай
Бог на императори
(книга 2 от Сарантийска мозайка")

Благодарности

I. ЦАРСТВА НА СВЕТЛИНА И МРАК

1

2

3

4

5

6

II. ДЕВЕТИЯТ КОЛЕСНИЧАР

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Епилог

Няколко думи за Сарантион