Вероника Рот

Подменена орис

(Книга 2 от  „Смъртни белези“)

На баща ми Франк, брат ми Франки и сестра ми Кандис —

може да не сме от една кръв, но имам голям късмет,

че сме семейство.

Пролог

Айджа[1]

— Защо е този страх? — питаме сами себе си.

— Тя идва да ни погуби — отговаряме си.

В началото усещането да бъдем едновременно в две тела ни плашеше. Но след като настъпи промяната, след като дарбите и на двама ни преляха в една нова, причудлива способност, постепенно привикнахме. Научихме се да се преструваме, че сме двама души, а не един, но когато оставаме сами, предпочитаме да се отпуснем в истината. Ние сме един човек в две тела.

Не сме на Урек, както последния път, когато знаехме къде се намираме. Носим се в Космоса и единствено дъгата на почервенелия поток прекъсва мрака.

Само в една от двете ни клетки има прозорец. Вътре е тясно, има тънък матрак и шише с вода. Другата килия представлява склад, който мирише остро и резливо на дезинфектант. Единствената светлина идва от ослепително осветения коридор през клапите на вратата, които сега са затворени, но не докрай.

Протягаме в синхрон две ръце: едната — по-къса и по-мургава, другата — дълга и бяла. Първата е по-лека, втората — тромава и тежка. Едното тяло се разбужда от упойката, другото все още спи дълбоко.

Едното сърце бие учестено, а другото поддържа постоянен ритъм.

— За да ни погуби — казваме на себе си. — Сигурни ли сме?

— Сигурни като орис. Тя иска да ни погуби.

— Орис. — Тук е скрито противоречие. Както един човек може хем да обича, хем да мрази едновременно, така и ние обичаме и мразим ориста, и хем вярваме, хем не вярваме в нея. — Какво казваше майка ни… — Ние имаме две майки, двама бащи, две сестри. Ала само един брат. — „Приеми ориста си и я понеси или…“

— „Изстрадай ориста си. Защото всичко друго е илюзия.“

1.

Шитхи. Глагол. От тувхийски: „мога/трябва/задължително е“

Глава 1

Сайра

Повече от десет сезона хората вярваха, че Лазмет Ноавек, мой баща и някогашен шотетски деспот, е мъртъв. Бяхме го погребали по време на първото странство след кончината му, изпратихме бронята му в Космоса, понеже тяло нямаше.

Ала ето че брат ми Ризек, когото държаха в плен в търбуха на този транспортен кораб, беше казал: „Лазмет е още жив“.

Понякога майка ми наричаше баща ми „Лаз“. Никой друг не смееше освен Илира Ноавек. „Лаз — приканваше го тя, — не си го слагай на сърцето.“ И той я слушаше, стига да не му го натякваше твърде често. Почиташе я, но никого друг, даже и собствените си приятели.

С нея беше малко мекушав, ала с всички други… то е ясно.

Брат ми, който беше започнал живота си мекушаво и едва по-късно придоби твърдостта на човек, измъчващ собствената си сестра, се беше научил от Лазмет да вади очи. А също и да ги съхранява в разтвор, така че да не изгниват. Преди да разбера какво имаше в бурканите в Оръжейната зала, бях ходила да ги разглеждам как проблясват на оскъдната светлина по лавиците високо над главата ми. Зелени, кафяви и сиви ириси плуваха като риби в аквариум, които изскачат на повърхността да се нахранят.

Баща ми никога не беше дълбал нечие око със собствените си ръце. Нито беше давал заповед на друг да го направи. Беше използвал дарбата си над потока, за да контролира тялото на клетника, да го принуди сам да си издълбае очите.

Смъртта не е единственото наказание. Кошмарите също причиняват страдания.

По-късно Акос Кересет ме свари на навигационната палуба на транспортния кораб, с който отпътувахме от родната ми планета, където шотетците, моят народ, бяха на ръба на война с жителите на Тувхе, родината на Акос. Седях в капитанското кресло и се въртях нетърпеливо, за да успокоя опънатите си нерви. Мислех да му кажа, че според Ризек баща ми бил жив — ако той ми беше баща, ако Ризек ми беше брат. Ризек беше сигурен, че с него не сме от една кръв, че аз не съм истинска Ноавек. Затова, каза ми, не съм могла да отворя генната ключалка на апартамента му, затова не съм могла да го убия първия път, когато опитах.

Но не знаех откъде да започна. От смъртта на баща ми? От тялото, което така и не открихме? От съмнението, което ме ядеше отвътре, че в лицата с Ризек бяхме твърде различни, за да сме кръвни роднини?

На Акос също не му се приказваше. На пода между капитанското кресло и стената той опъна едно одеяло, което беше намерил някъде на кораба, двамата се излегнахме един до друг и се загледахме в нищото. Като черна връв се усукаха около ръцете ми сенките — моята жива, мъчителна дарба — и дълбоката болка ме прониза чак до пръстите ми.

Не се боях от пустотата. Пред нея се чувствах като мравка. Не заслужавах и един поглед, камо ли втори. Тази мисъл ме крепеше, понеже често се измъчвах, че съм способна да причиня големи пакости. А ако бях дребна като мравка и си гледах своите дела, поне нямаше повече да пакостя. Желаех само това, което можех да пипна с ръка.

Показалецът на Акос се уви като кука около кутрето ми. Сенките изчезнаха, щом дарбата му се сблъска с моята.

Да, наистина ми стигаше онова, което можех да пипна с ръката си.

— Ще ми кажеш ли нещо на тувхийски? — попита той.

Обърнах глава към него. Той продължаваше да гледа към прозореца с лека усмивка. Носът му и единият клепач до миглите бяха осеяни с лунички. Вдигнах ръка от одеялото, но се разколебах — прищя ми се да го погаля, ала също и да остана за малко в копнежа. Сетне помилвах с пръст очертанията на веждите през лицето му.

— Аз не съм домашно птиче. Не чуруликам по команда.

— Това е молба, а не команда. Скромна молба. Кажи ми цялото ми име.

Засмях се.

— Името ти е шотетско, забрави ли?

— Правилно. — Акос се нахвърли с уста към ръката ми, стисна я със зъби. Разсмях се сепнато. — Кое ти беше най-трудно за изговаряне, когато започна да учиш езика ни?

— Имената на градовете ви са доста дълги и трудни.

Той пусна ръката ми и с всичките си пръсти взе другата за кутрето и палеца. Целуна средата на дланта ми, където от ножовете на потока ми бяха излезли мазоли. Странно как нещо тъй простичко, което една загрубяла част от мен беше получила, изпълни с живот всяка моя клетка.

Въздъхнах и се съгласих.

— Добре, ще ги кажа. Хеса, Шиса, Осок. Имаше една жена канцлер, която казваше за Хеса, че била сърцето на Тувхе. Фамилията ѝ беше Кересет.

— Единственият канцлер от рода Кересет в тувхийската история — изрече Акос и сложи дланта ми на бузата си. Повдигнах се на лакът, за да се надвеся над него, и косата ми се плъзна напред, опаса лицата ни, дълга от едната страна, а от другата със сребърна кожа. — Толкова знам.

— Дълги години на Тувхе имаше само две орисани семейства, но без това изключение планетата винаги е била управлявана от Бенесит, когато изобщо ориста е посочвала канцлер. Това не ти ли се струва странно?

— Може би не ни бива да управляваме.

— Може би ориста е благосклонна към теб. Може би троновете са проклятие.

— Ориста не е благосклонна към мен — благо ми отвърна той, толкова благо, че за малко да не разбера какво иска да каже. Неговата орис — третото дете от семейство Кересет ще умре в служба на семейство Ноавек — беше да предаде своя род заради моето семейство и да умре, докато ни служи. Че какво друго беше това, ако не изпитание?

Поклатих глава.

— Съжалявам, не мислех…

— Сайра… — рече той. После замълча и се намръщи. — Ти извиняваш ли се?

— Знам думите — отвърнах и на свой ред се намръщих. — Не съм чак толкова невъзпитана.

Той се разсмя.

— И аз знам есандерийската дума за „боклук“, но това не означава, че звучи добре в устата ми, когато я произнасям.

— Добре, взимам си обратно извинението. — Пернах го силничко с пръст по носа и когато той се отдръпна, като продължаваше да се смее, го попитах: — Как е „боклук“ на есандерийски?

Той ми каза. Звучеше като отразена в огледало дума, изречена веднъж отпред назад и веднъж отзад напред.

— Открих слабото ти място. Трябва само да ти се подигравам за неща, които не знаеш, и ти тутакси забравяш всичко друго.

Замислих се над думите му.

— Струва ми се, че имаш право да знаеш едно от слабите ми места… при положение че ти имаш толкова много, от които да се възползвам.

Той повдигна въпросително вежди, а аз го нападнах, забих пръстите си в лявата страна на корема му точно над бедрото, в сухожилието. Бях научила нежните му места, когато тренирахме — все места, които той не пазеше достатъчно добре или пък го караха да се свива повече от обикновено, когато получеше удар по тях. Но този път го гъделичках с нежност, на каквато не знаех, че съм способна, и го карах да се смее, вместо да се превива.

Той ме издърпа отгоре си, хвана ме за хълбоците. Пъхна три пръста под колана на панталоните ми и тази непозната за мен агония беше добре дошла. Подпрях се на одеялото от двете страни на главата му и бавно се наведох да го целуна.

Целувките ни се брояха на пръсти, а и аз досега не бях целувала друг, тъй че всеки път беше ново откритие. Този път открих остротата на зъбите, лекото докосване, върха на езика, открих плъзването на едно коляно между моите и тежестта на една ръка на тила ми, която ме приканваше по-близо, по-навътре, по-бързо. Не дишах, не исках да се бавя и не след дълго се допрях задъхана във врата му, разсмивайки го.

— Ще приема това за добър знак — каза ми той.

— Не се перчи, Кересет.

Не се стърпях и се усмихнах. Лазмет и всичките ми въпроси, свързани с потеклото ми, вече ми се струваха далечни. Тук бях в безопасност, носех се на кораб насред нищото с Акос Кересет.

И тогава от дълбините на кораба се чу писък. Приличаше на гласа на Киси, сестрата на Акос.

Глава 2

Киси

Знам какво е да гледаш как семейството ти загива. Все пак съм Киси Кересет.

Видях как баща ми издъхна на пода в дневната. Видях как шотетски войници отведоха братята ми Айджа и Акос. Видях как майка ми изтля като платно на слънцето. Няма нещо, което да не знам за загубата. Просто не мога да я изразявам като другите хора. Дарбата ми ме кара да си държа устата затворена.

Затова малко завиждам на моята приятелка Исае Бенесит, която е орисана да бъде тувхийски канцлер, че може да се отдаде на скръбта. Тя се изтощава от плач, а после двете заспиваме рамо до рамо в кухнята на шотетския изгнанически кораб.

Когато се будя, гърбът ме боли от дългите часове, които изкарвам подпряна на стената. Ставам и докато оглеждам приятелката си, правя наклони наляво и надясно.

Исае не изглежда добре, което, предполагам, е естествено, след като едва вчера сестра ѝ Ори намери смъртта си на една шотетска арена, където всички крещяха, че искат кръвта ѝ.

Освен това усещам, че не се чувства добре — навсякъде около нея въздухът е мъхнат, както когато прокараш език по зъбите си, без да си ги мил. Очите ѝ подскачат насам-натам из стаята, танцуват по лицето и тялото ми, но не така, че да принудят човек да се изчерви. Мъча се да я успокоя с дарбата си, изпращам ѝ спокойствие, което се размотава като копринено чиле. Но като че ли не ѝ олеква много.

Имам странна дарба. Не знам какво усеща Исае, или поне не точно, но го долавям като частици във въздуха. Освен това не мога да контролирам чувствата ѝ, но мога да правя внушения. Понякога се налага да опитвам по два-три пъти или да измисля нещо ново. Затова вместо коприната, която не подейства, опитвам с тежка вода, която се полюшва.

Провалям се. Исае е превъзбудена. Понякога, когато човек е прекалено напрегнат, ми е трудно да му въздействам.

— Киси, мога ли да ти се доверя?

Мога е необичайна дума на тувхийски. Мога, трябва, задължително е са се сбутали една в друга и човек може да се досети за истинското значение само от контекста. Това понякога води до недоразумения и затова навярно другосветците описват езика ни като „хлъзгав“. Така е, но и те са лениви.

Затова когато Исае Бенесит ме пита на родния ми език дали може да ми се довери, аз изобщо не разбирам какво иска да каже. Но въпреки това има само един отговор.

— Разбира се.

— Питам сериозно, Киси — казва тя с онзи нисък глас, който означава, че е сериозна. Харесвам този глас, харесва ми как жужи в главата ми. — Има нещо, което трябва да свърша, и искам да дойдеш с мен, но се страхувам, че няма да…

— Исае — прекъсвам я аз, — тук съм, за да ти дам всичко, от което се нуждаеш. — Нежно докосвам с пръсти рамото ѝ. — Нали така?

Тя кима.

Извежда ме от кухнята, а аз гледам да не стъпвам по кухненските ножове. След като се затвори тук, Исае изтръгна всички чекмеджета, изпотроши всичко, което можа да докопа. Подът е застлан с накъсани парцали, парчета стъкла, натрошена пластмаса и размотани бинтове. И май не я виня.

Дарбата ми пречи да правя и казвам неща, които ще разстроят хората. Точно затова след смъртта на баща ми не можех да плача, освен когато оставах насаме със себе си. Месеци наред не можех да обеля дума пред мама. И ако можех да разпердушиня някоя кухня като Исае, навярно щях да го направя.

Излизам мълчешком след нея. Подминаваме тялото на Ори. То е загърнато хубаво с чаршаф, така че от нея се виждат само наклонът на раменете, издутината на носа и брадичката. Бегла диря коя е била. Исае се спира там, рязко поема въздух. Усещам, че сега е още по-грапава, като песъчинки, които дращят дланта ми. Знам, че няма да мога да я утеша, но прекалено много се безпокоя за нея, за да се откажа.

Изпращам снопчета лека переста трева и твърдо полирано дърво. Изпращам топло масло и заоблен метал. Нищо не излиза. Ожулвам се раздразнено в нея. Защо не мога да направя нищо, за да ѝ помогна?

За секунда през главата ми минава мисълта да поискам помощ. Акос и Сайра са на навигационната палуба. Мама е някъде долу. Ренегатката Тека, приятелката на Акос и Сайра, се е изтегнала на канапето, а зад нея бялорусата ѝ коса се е пръснала на всички страни. Но не мога да повикам никого от тях. От една страна, заради проклятието на дарбата ми не мога, просто не мога съзнателно да причинявам скръб, а от друга, инстинктът ми подсказва, че ще е по-добре, ако успея да спечеля доверието на Исае.

Тя слиза надолу, където се помещават два склада и баня. Мама е в банята — чувам плискането на рециклираната вода. В единия склад, аз се погрижих да е онзи с прозореца, се намира брат ми Айджа. Толкова време изтече, откакто го отвлякоха, че ме боли да го видя отново, и то така смален в сравнение със светлата колона на тялото на Ризек Ноавек. Човек си мисли, че с възрастта хората заякват, напълняват. Но не и Айджа.

В другия склад, онзи, в който са почистващите препарати, е Ризек Ноавек. Дори само мисълта за близостта на човека, който заповяда да отвлекат брат ми и да убият баща ми, ме кара да потреперя. Исае се спира между двете врати и тогава се досещам, че се кани да влезе в едно от помещенията. Не желая тя да влиза в стаята на Айджа.

Технически погледнато, той уби Ори — или поне държеше ножа, който я промуши. Но аз познавам брат си. Айджа не би могъл да убие човек, особено най-добрата си приятелка от детството. Сигурно има някакво друго обяснение за случилото се. Сигурно вината е на Ризек.

— Исае — проговарям тихо, — какво се каниш…

Тя допира три пръста до устата си, за да ме спре.

Стои между вратите. Ако се съди по слабото жужене край нея, изглежда, взима решение. Изважда от джоба си ключ, който явно е задигнала от Тека, когато тя отиде да се увери, че сме се запътили към Щабквартирата на Съвета, и го пъха в ключалката на килията на Ризек. Хващам я за ръката и я предупреждавам:

— Той е опасен.

— Мога да се справя — отвръща тя. А сетне погледът ѝ се смекчава. — Няма да му позволя да те рани, обещавам.

Оставям я. Част от мен жадува да го види, най-сетне да се срещне с изверга.

Исае отваря вратата. Той седи подпрян на задната стена с навити ръкави и опънати нозе. Краката му са с дълги, мършави пръсти и тънки глезени. Примигвам срещу тях. Нима е възможно кръвожадните диктатори да имат такива слаби крака?

Ако Исае е уплашена, не го показва. Застава със сключени отпред ръце и високо вдигната глава.

— Я, виж ти! — Ризек облизва зъбите си. — Сходството между близнаците винаги ме изненадва. Изглеждаш досущ като Ориев Бенесит. С изключение на белезите, естествено. Откога ги имаш?

— От два сезона — отвръща сковано Исае.

Тя разговаря с него. Тя разговаря с Ризек Ноавек, заклетия ми враг, човека, който отвлече сестра ѝ, човека с дългата редица татуирани убийства върху външната страна на ръката му.

— Значи ще избледнеят — обажда се той. — Жалко. Образуват чудесна форма.

— Да, аз съм произведение на изкуството. Художникът беше един шотетски плътски червей, който тъкмо беше спрял да се рови в купчина с боклуци.

Взирам се в нея. Никога не съм я чувала да изрича нещо толкова отвратително за шотетците. Това не е в характера ѝ.

„Плътски червеи“ — така хората наричат шотетците, когато търсят най-грозната обида. Плътските червеи са сиви гърчещи се гадинки, които се хранят с плътта на живите, като я преяждат отвътре навън. Паразити, премахнати от отирийската медицина.

— Ах! — Усмивката на Ризек се разтяга широко и издълбава трапчинка на бузата. Нещо у него като проблясък просича паметта ми. Май ми напомня на Сайра, макар че на пръв поглед външно по нищо не си приличат. — Значи, злобата, която храниш към народа ми, не е само в кръвта ти.

— Не.

Исае прикляква, обляга лакти на коленете си. Движенията ѝ изглеждат грациозни и овладени, но аз се тревожа за нея. Тя е стройна, източена на ръст, но по сила не може да се мери с Ризек, който, макар и слаб, е едър. Едно погрешно движение — и той може да се нахвърли върху нея, а аз какво мога да направя, за да го спра? Да изпищя?

— Предполагам, че знаеш много за белезите — казва тя и кима към ръката му. — Ще си татуираш ли живота на сестра ми?

От вътрешната страна на ръката му, по по-меката, по-светла част, няма белези. Те започват от външната страна и се нижат ред след ред. Има повече от една редица.

— Защо, да не би да ми носиш нож и мастило?

Исае свива устни. Грапавото усещане, което излъчваше преди малко, става нащърбено като назъбен камък. Инстинктивно притискам гърба си към вратата и напипвам дръжката.

— Винаги ли си приписваш убийства, които не си извършил сам? — казва Исае. — Защото последния път, когато те гледах, друг държеше ножа на платформата.

Очите на Ризек светват.

— Чудно ми е дали някога си убивал със собствените си ръце, или други са вършили цялата работа. — Тя накланя глава. — Други, на които, за разлика от теб, не им е липсвало мъжество.

Това е шотетска обида, чието унижение един тувхиец даже няма да разбере. Ризек обаче я схваща и очите му я пронизват.

— Госпожице Кересет — подема той, без да ме поглежда, — толкова много си приличате с по-големия ти брат. — Чак сега ми хвърля едно око да ме прецени. — Не ти ли е любопитно какво стана с него?

Ще ми се да отвърна хладно, все едно Ризек не значи нищо за мен. Ще ми се да издържа спокойно погледа му. Ще ми се безбройните ми фантазии за мъст да оживеят ненадейно като тихоцветите в деня на Цъфтежа.

Отварям си устата, но от нея не излиза ни звук.

Добре, мисля си, и пускам гръм от дарбата си, все едно съм плеснала с ръце. Вече знам, че не всички могат да контролират своите като мен. Иска ми се само да овладея онази част, която ми пречи да казвам каквото желая.

Когато дарбата ми го връхлита, той се отпуска. Върху Исае не действа, или поне аз не виждам да действа, но може би ще развърже неговия език. А и каквото и да беше намислила тя, явно искаше най-напред той да се разприказва.

— Баща ми, великият Лазмет Ноавек, ми казваше, че хората могат да служат като оръжия, ако се научиш как да ги владееш, но най-доброто оръжие си оставаш самият ти. Винаги съм приемал това сериозно. Някои от убийствата, които съм заповядал, са били извършени от други, канцлер, но бъди спокойна, тези кончини пак са си мои.

Той се обляга напред върху коленете си и сключва ръце между тях. Само една педя го дели от Исае.

— Ще отбележа живота на сестра ти върху ръката си. Тя ще бъде хубав трофей в колекцията ми.

Ори. Спомням си какъв чай пи на сутринта (харвова кора за сила и бистър ум) и колко я дразнеше счупеният ѝ преден зъб. Чувам и напевите на шотетците в ушите си: смърт, смърт, смърт.

— Сега всичко е ясно — обявява Исае.

Тя му подава ръка. Ризек я поглежда особено и нищо чудно — що за човек иска да се ръкува с мъжа, който току-що си е признал, че е заповядал да убият сестра ѝ? Че и се гордее с това?

— Ти наистина си особена. Явно не си обичала много сестра си, щом сега ми подаваш ръка.

Виждам как кожата на другата ѝ ръка се опъва над кокалчетата. Тя разтваря юмрук и бавно приближава пръсти към ботуша си.

Ризек поема подадената му ръка, сетне замръзва с ококорени очи.

— Напротив, обичах я повече от всеки друг.

Исае го стиска здраво, забива ноктите си. А през това време лявата ѝ ръка се стрелва към ботуша ѝ.

Аз съм твърде зашеметена, за да разбера какво се разиграва пред очите ми, преди да е станало прекалено късно. С лявата си ръка тя изважда един нож от ботуша си, където го е пристегнала за крака си. С дясната дърпа Ризек напред. Човек и нож се срещат, тя натиска и гъргорещият стон ме отнася в дневната ми, в юношеството ми, към кръвта, която търках от дъсчения под, ронейки сълзи.

Ризек се свлича и кръвта му тече.

Блъскам с ръка дръжката на вратата и излизам в коридора. Препъвам се, ридая, викам, тропам по стените — не, нищо подобно, дарбата не ми позволява.

Накрая ме оставя да извикам слабо веднъж.

Глава 3

Сайра

Хукнах по посока на вика на Киси Кересет и скочих долу, без да губя време със стълбата, която води под палубата. Акос ме следваше по петите. Насочих се право към килията на Ризек, защото знаех, естествено, че той е виновникът за всичко, което води до писъци на този кораб. Видях как Киси се подпира на стената в коридора, а вратата на склада отсреща ѝ зее отворена. Зад нея в другия край на кораба отгоре се спусна привлечената от същия шум Тека. Исае Бенесит стоеше в килията на Ризек, а под нея в хаос от крака и ръце беше брат ми.

В това имаше известна поезия — точно както Акос беше видял как животът се оттича на пода от баща му, така и аз наблюдавах как същото се случва с брат ми.

Мина време, докато умре — много повече, отколкото очаквах. Предположих, че това е нарочно. През цялото време Исае Бенесит стоеше надвесена над него с окървавения нож в ръка, с безизразни, но зорки очи. Тя се наслаждаваше на този миг на триумф над човека, който беше убил сестра ѝ.

Е, или поне един от хората, които убиха сестра ѝ, защото Айджа, който беше държал оръжието, беше още в съседната стая.

Очите на Ризек срещнаха моите и аз се отнесох в спомен, сякаш той ме беше докоснал с ръка. Не в спомен, който той ми беше отнел, а който бях скрила от себе си.

Стоях в коридора зад Оръжейната зала, залепила очи в цепката на стената. Бях отишла там, за да шпионирам срещата на баща ми с известен шотетски бизнесмен, който беше станал собственик на бедняшките квартали. Правех го често, когато ми доскучаеше и исках да науча какво става в къщата. Но тази среща се беше провалила, нещо, което досега при скритите ми надзъртания не се беше случвало. Баща ми протегна ръка, вдигнал високо два пръста като золдски аскет, който дава благословия, а бизнесменът извади ножа си с резки движения, все едно се бореше със собствените си мускули.

Той вдигна ножа до вътрешното ъгълче на окото си.

— Сайра! — изсъска някой зад гърба ми и ме накара да подскоча.

Пъпчивият юноша Ризек коленичи до мен. Обхвана лицето ми с ръце. До този момент не бях усетила, че плача. Когато от съседната стая се понесоха писъците, той запуши ушите ми с длани и притисна лицето ми към гърдите си.

Отначало се съпротивявах, но той беше як. Чувах единствено блъскането на сърцето си.

Най-накрая той ме отдръпна от себе си, обърса сълзите от бузите ми и попита:

— Какво казва винаги мама? Тези, дето си търсят горчилките…

— Винаги си ги намират — довърших аз приказката ѝ.

Тека ме хвана за раменете, разтърси ме леко, викайки ме по име. Погледнах я объркано.

— Какво има?

— Сенките ти бяха… — Тя поклати глава. — Все едно.

Знаех какво иска да каже. По всяка вероятност дарбата ми беше подивяла и по цялото ми тяло пъплеха черни линии. Сенките се бяха изменили, откакто Ризек се опита да измъчва Акос в килиите под амфитеатъра. Сега се движеха по кожата ми, вместо да се вкопаят като черни вени под нея. Но бяха все така болезнени и виждах, че сегашният епизод е минал по-зле — образите пред погледа ми се мержелееха като в мъгла, а по дланите ми имаше следи от нокти.

Акос коленичи в кръвта на брат ми, пръстите му опипваха врата на Ризек отстрани. Видях как ръката му се отпусна и той се приведе, подпирайки се на бедрата си.

— Свършило е — прозвуча глухо гласът му, сякаш гърлото му беше намазано със слой мляко. — След всичко, което Сайра стори да ми помогне, след всичко…

— Няма да се извинявам — обади се Исае и най-накрая отмести поглед от Ризек.

Огледа лицата на всички ни — обградения отвсякъде от кръв Акос, ококорената Тека до рамото ми, мен и нашарените ми с черни линии ръце, Киси, която се държеше за корема до стената. Във въздуха се носеше лютата миризма на повърнато.

— Той уби сестра ми. Беше тиранин, палач и кръвопиец. Няма да се извинявам.

— Не става дума за него. Нима мислиш, че аз не жадувах смъртта му? — Акос се изправи рязко. По предницата на панталоните му текна кръв от коленете до глезените. — Естествено, че я жадувах! Той ми отне повече, отколкото взе от теб! — Беше толкова близо до нея, че се зачудих дали няма да я удари, но той само мръдна конвулсивно с ръце и толкоз. — Исках най-напред да поправи злодеянията си, да върне стария Айджа, аз…

Като че изведнъж му просветна. Ризек беше мой брат, но скърбеше той, не аз. Акос упорито и грижливо беше организирал всяка част от бягството на брат си, за да се окаже за пореден път спрян от по-могъщи от него хора. А сега беше успял да измъкне брат си от Шотет, ала не можа да го спаси и кроежите, борбата, опитите… всичко отиде напразно.

Акос се отпусна на близката стена, за да не падне, затвори очи и преглътна въздишката си.

Аз се измъкнах от транса.

— Качвай се горе — рекох на Исае. — Вземи и Киси с теб.

За миг тя като че се канеше да ми възрази, но не се колеба дълго. Накрая пусна на земята оръжието на убийството — обикновен кухненски нож — и отиде при Киси.

— Тека, отведи Акос горе — помолих я аз.

— Ти… — поде Тека и се спря. — Добре.

Исае и Киси, Тека и Акос ме оставиха сама с тялото на брат ми. Той беше умрял до един парцал и шише дезинфектант. Колко удобно, помислих си аз и потиснах напушващия ме смях. Или поне се опитах. Но той напираше. След секунди коленете ми омекнаха от смях и аз опипах главата си отстрани, където вместо коса сега имах сребърна кожа, за да си припомня как брат ми ме беше разделил на две за развлечение на тълпата, как беше посял частици от себе си в мен, сякаш бях голо поле, което да засее с болка. Цялото ми тяло носеше белезите, които Ризек Ноавек ми беше оставил.

Ала сега най-сетне се бях освободила от него.

Щом се успокоих, се заех да разчистя.

Не ме беше страх от трупа на Ризек, нито от кръвта. Издърпах го с пъшкане за краката в коридора и от усилието по врата ми потече вадичка пот. Той тежеше в смъртта си, както бях сигурна, че е тежал приживе, нищо че беше като скелет. Когато Сифа, майката на Акос, се появи да ми помогне, аз мълчаливо я проследих как подпъхна един чаршаф под него, за да го увием. От склада взе игла и конец и ми помогна да зашием импровизираната погребална плащаница.

Както в повечето култури в различните слънчеви системи шотетците изгаряха мъртъвците си, когато ги погребваха на земята. Ала смъртта по време на странстване беше особена чест. Покривахме телата без главата, за да могат близките на починалия да видят и приемат смъртта му. Когато Сифа смъкна чаршафа от лицето на Ризек, разбрах, че поне е проучила обичаите ни.

— Виждам толкова много възможности как ще се развият нещата — изрече накрая тя и с ръка обърса част от потта по челото си. — Не вярвах, че този вариант е възможен, иначе щях да те предупредя.

— Не, нямаше — повдигнах рамо аз. — Ти се месиш само когато това те устройва. Моето удобство и спокойствие не те интересуват.

— Сайра…

— Все ми е тая. Мразех го. Само не се прави, че ти пука за мен.

— Не се правя — отвърна тя.

Естествено, бях очаквала да видя у нея нещо от Акос. И да, той присъстваше в привичните ѝ движения. Подвижни вежди и пъргави ръце. Ала лицето ѝ, светломургавата ѝ кожа, средният ѝ ръст — неговите не бяха такива.

Не знаех какво да мисля за честността ѝ, затова не си направих и труда да задълбавам.

— Помогни ми да го пренесем до шахтата за боклук.

Хванах тялото за тежката страна откъм главата и раменете, тя вдигна краката. Имахме късмет, че шахтата за боклука беше само на два-три метра от нас — още едно неочаквано улеснение. Понесохме го, ала на няколко крачки правехме почивка. Главата на Ризек се люшкаше насам-натам, отворените му очи гледаха невиждащо. До шахтата го оставихме на земята и аз натиснах копчето, за да отворя първите врати на височината на кръста. Добре че беше толкова тесен в раменете, иначе нямаше да можем да го наврем. Със Сифа го напъхахме в късия улей и сгънахме краката му, за да могат вътрешните врати да се затворят. Щом го наместихме, пак натиснах копчето, външните врати се отвориха и коритото, което щеше да изхвърли тялото в Космоса, се плъзна напред по шахтата.

— Знам молитвата. Ако искаш, мога да я кажа — обади се Сифа.

Поклатих глава.

— Недей. Четоха тази молитва на погребението на майка ми.

— Да приемем тогава, че е понесъл ориста си, като е паднал от ръката на някой Бенесит. Повече няма да се страхува от нея.

Толкова му стигаше.

— Ще отида да се измия. — Кръвта по дланите ми почваше да засъхва и ме сърбеше.

— Преди това искам да те предупредя. Ризек не беше единственият, когото канцлерът винеше за смъртта на сестра си. Много е вероятно да е започнала от него, защото пази за по-нататък по-важните хора, на които иска да си отмъсти. А дори и тогава няма да се спре. Видяла съм достатъчно от нрава ѝ и знам, че не прощава лесно.

Премигнах насреща и чак тогава схванах, че говори за Айджа, който още стоеше заключен в другия склад. Но не само за него, а за всички нас, които, както вярваше Исае, бяхме станали съучастници в смъртта на Ори.

— На борда има аварийна капсула — подметна Сифа. — Може да я пъхнем в нея и някой от Съвета ще я прибере.

— Кажи на Акос да я упои. Точно сега нямам сили за битка.

Глава 4

Акос

Акос нагази през вилиците и лъжиците, разпилени по кухненския под. Водата вече завираше, шишенцето с успокоителното чакаше да го изсипе в чая и той трябваше само да сложи малко сушени билки в цедката. Корабът подрусна, Акос стъпи на една вилица и сплеска зъбите ѝ с петата си.

Наруга глупавата си глава, която не спираше да му повтаря, че за Айджа още има надежда. В галактиката е пълно с хора с толкова много дарби. Все някой ще знае как да го оправи. Но истината беше, че Акос се бе уморил да се надява. Той беше впил ноктите си в надеждата, откакто за първи път кацна на Шотет, ала сега беше готов да се откаже и да остави ориста да го води натам, накъдето му беше отредила. Към смъртта, Ноавек, Шотет.

Беше обещал на баща си да прибере Айджа у дома. Но може би нямаше да успее да го отведе на по-добро място от този кораб, който се носеше в пространството. Може би това щеше да стигне.

Но…

— Мълчи — каза си той и изсипа билките от кухненския шкаф в цедката. Нямаше ледоцвет, но той беше научил достатъчно за шотетските растения, за да приготви проста сънотворна смес. Само че сега не вложи никакъв майсторлък в работата си. Правеше всичко машинално, нагъна парчета корен от гарок в стрита на прах черупка от фензу и най-отгоре изстиска малко нектар за вкус. Дори не знаеше имената на растенията, от които беше направен нектарът, и докато беше в казармата извън Воа, беше навикнал да нарича крехките цветчета „кашоцвети“, защото лесно се разпадаха, но така и не научи името им. На вкус бяха сладки и това като че ли беше единствената полза от тях.

Когато водата кипна, той я изля през цедката. Извлекът, който се получи, имаше мътнокафяв цвят и беше идеален да скрие жълтото успокоително. Майка му му беше казала да свари сънотворен чай на Исае, а той даже не беше попитал защо. Не го интересуваше, стига да не му се мяркаше пред очите. Не можеше да избяга от картината как тя стоеше и гледаше шурналата кръв на Ризек Ноавек, сякаш това беше някаква театрална забава. Исае Бенесит може и да имаше лицето на Ори, но по нищо друго не приличаше на нея. Той не можеше да си представи Ори да стои и да гледа как някой човек издъхва, все едно колко омразен ѝ беше.

Щом отварата стана готова, той я смеси със сънотворното и я занесе на Киси, която седеше сама на пейката пред кухнята.

— Мен ли чакаше? — попита я.

— Да, мама ми каза да дойда.

— Добре. Ще занесеш ли чая на Исае? Той ще я приспи.

Киси повдигна веждите си.

— Да не пиеш от него — добави той.

Тя протегна ръка, но вместо да вземе чашата, го хвана за китката. Погледът в очите ѝ се смени, изостри се, както ставаше винаги, когато неговата дарба задушаваше нейната.

— Какво е останало от Айджа? — попита тя.

Цялото тяло на Акос се вцепени. На него не му се мислеше за това какво беше останало от Айджа.

— Един човек, който е бил слуга на Ризек Ноавек — рече той злъчно. — Който мразеше мен, татко, а навярно теб и мама.

— Как е възможно? — Тя се намръщи. — Не може да ни мрази само защото друг е напълнил главата му с нови спомени.

— Ти си мислиш, че аз знам? — изръмжа Акос.

— Тогава може би…

— Той ме държеше притиснат в земята, докато друг ме изтезаваше.

Акос бутна чашата в ръцете ѝ. Горещият чай се плисна по пръстите им. Киси се отдръпна рязко и обърса ръце в панталоните си.

— Опарих ли те? — кимна той.

— Не.

Мекотата, която дарбата ѝ придаваше, се върна на лицето ѝ. Акос не желаеше никаква нежност, затова ѝ обърна гръб.

— Нали отварата няма да ѝ навреди? — Киси почука с нокът по чашата, за да може той да чуе звънтенето на порцелана.

— Не, ще ѝ попречи да пакости.

— Тогава ще ѝ дам да я изпие.

Акос изсумтя леко. В раницата му имаше още малко сънотворни и може би трябваше да вземе от тях. Никога не се бе чувствал толкова изтощен, като полудовършена плетка, през чиито нишки се провира светлината. Най-лесно щеше да му бъде да заспи.

Но вместо да се упои, докато потънеше в забравата на съня, той извади от джоба си едно изсъхнало цветче тихоцвет и го тикна между зъбите и бузата си. То нямаше да го приспи, но поне леко щеше да притъпи усещанията му.

Час по-късно Акос се беше отпуснал в нирваната на тихоцвета, когато Киси се върна при него.

— Свърших работата. Тя заспа.

— Добре. Да я вкараме в аварийната капсула.

— Аз тръгвам с нея. Ако мама не греши и ни чака война…

— Мама не греши.

— Да — съгласи се Киси. — В такъв случай, който е против Исае, е против Тувхе. Затова аз ще остана до моя канцлер.

Акос кимна.

— Доколкото разбирам, ти не искаш да дойдеш — рече Киси.

— Орисан предател, не помниш ли?

— Акос…

Тя клекна пред него. По някое време той беше седнал на твърдата и студена пейка, която миришеше на почистващи препарати. Киси облегна ръка на коляното му. Беше вързала буйната си коса назад, но един дебел къдрав кичур се беше измъкнал и падаше край лицето ѝ. Хубава беше сестра му, ликът ѝ имаше хладномургав цвят, който му напомняше на треланска керамика, доста подобен на цвета на Сайра, Айджа и Джорек. Познат.

— Не е необходимо да правиш нещо, което не желаеш, само защото мама ни възпита да бъдем верни на ориста, да се подчиняваме на оракулите и прочее. Ти си тувхиец. Редно е да дойдеш с мен. Остави войната на другите на тях самите, а ние ще се приберем у дома и ще изчакаме да премине. Никой няма нужда от нас тук.

Той беше мислил за това. И сега се разкъсваше вътрешно, както винаги, и не само заради ориста си. Когато излезеше от унеса на тихоцвета, щеше да си спомни колко хубаво му беше да се смее със Сайра по-рано този ден и колко топло беше притиснатото ѝ в него тяло. Щеше да си спомни, че колкото и да копнееше отново да се прибере в къщата си, да се изкачи по скърцащите стъпала, да погали жар-камъните в двора и да вдигне облак брашно във въздуха, докато меси хляба, той трябваше да живее в реалността. А в реалността Айджа беше сломен, Акос говореше шотетски, а ориста му си беше все така неговата орис.

— Изстрадай ориста си, защото всичко друго е илюзия.

Киси въздъхна.

— Помислих си, че това ще кажеш. Само че понякога лъжата не е лоша.

— Пази се, чу ли? — Той хвана ръката ѝ. — Дано разбираш, че не ми се ще пак да те оставям. Това е последното нещо, което желая.

— Знам. — Тя стисна палеца му. — Все още имам вяра в теб, че един ден ще се завърнеш, Айджа ще се оправи, мама ще спре със своите оракулски фантасмагории и пак ще сътворим нещо хубаво заедно.

— Добре.

Той се опита да се усмихне заради нея и наполовина успя.

Тя му помогна да настанят Исае в аварийната капсула, а Тека я посъветва да прати сигнал за бедствие, за да могат „шутовете“ от Съвета, както ги нарече тя, да го засекат. Сетне Киси целуна майка си за довиждане и прегърна Акос през кръста, докато топлината ѝ се просмука в него.

— Много си висок — рече тя нежно и се отдръпна. — Кой ти е казал, че можеш да станеш по-висок от мен?

— Направих ти напук — отвърна той с широка усмивка.

След това тя се качи в капсулата и затвори вратите. Акос не знаеше кога ще я види отново.

Тека изприпка до капитанското кресло на навигационната палуба и с помощта на един клиновиден инструмент, който носеше на колана си, отвори капака на контролното табло. През цялото това време си подсвиркваше.

— Какво правиш? — попита Сайра. — Сега ли му е времето да разглобяваш кораба на части?

— Първо, това е моят кораб, не „нашият“ — извъртя сините си очи Тека. — Аз създадох повечето функции, които ни опазиха живи досега. Второ, още ли искаш да отидеш до Щабквартирата на Съвета?

— Не. — Сайра седеше в креслото на първия пилот, вдясно от Тека. — Последния път, когато ходих там, чух как треланският представител нарича майка ми измет. Тя не смяташе, че мога да я разбера, въпреки че говореше на отирийски.

— Метафори.

От гърлото на Тека излезе присмехулен звук. Тя издърпа сноп жички от контролното табло, после прокара пръстите си по тях, все едно галеше животно. Пресегна се под жиците до част от контролното табло, която беше толкова далече, че Акос не можеше да я види, и цялата ѝ ръка изчезна. Пред тях, точно насред потока, светнаха проектирани координати. Носът на кораба — Акос беше сигурен, че си има техническо име, но не го знаеше, затова го наричаше „нос“ — се носеше натам.

— Ще ни кажеш ли накъде сме се запътили? — попита той и се изкачи на навигационната палуба.

Контролното табло светеше в най-различни цветове, навсякъде имаше лостове, копчета и превключватели. Ако Тека разпереше широко ръце, пак нямаше да може да стигне всичките от мястото си.

— Предполагам, че не вреди сега, когато сме сврени тук всички заедно — рече Тека. Тя събра лъскавата си коса отгоре на главата си и я върза с широкия ластик, който носеше на ръката си. С техническия комбинезон, в който плуваше, и седнала по турски в капитанското кресло, тя приличаше на дете, което си играе. — Отиваме в изгнаническата колония. Която се намира на Огра.

Огра. Хората я наричаха „сенчестата планета“. Рядко се случваше човек да срещне огранец, камо ли някой кораб да долети дотам. Беше толкова далече от Тувхе, колкото можеше да бъде една планета, без да излиза извън сигурния обръч на потока, който опасваше слънчевата система. Никакви наблюдателни камери не бяха в състояние да проникнат през плътната ѝ черна атмосфера и цяло чудо беше, че успяваха да хванат сигнала на новинарския им канал. Но огранците никога не пускаха новини по него, затова почти никой не беше виждал повърхността на планетата даже и на снимки.

При тази информация очите на Сайра направо се озариха.

— Огра? Но как се свързваш с тях?

— Най-лесният начин да предадеш едно съобщение, така че правителството да не те подслуша, е по някой човек — обясни Тека. — Затова майка ми беше на борда на странстващия кораб — за да представлява интересите на изгнаниците между ренегатите. Опитвахме се да работим заедно. Във всеки случай, изгнаническата колония е чудесно място да се прегрупираме и да разберем какво става на Воа.

— Аз мога да отгатна — Акос скръсти ръце. — Хаос.

— А след него още хаос — съгласи се Тека и кимна дълбокомъдрено. — С кратко затишие помежду им. За още хаос, разбира се.

Трудно му беше да си представи как изглежда Воа сега, когато — както вярваха шотетците — Ризек Ноавек беше убит пред очите им от по-малката му сестра. Но страната тънеше в хаос, когато Сайра излезе на арената, за да съсече брат си, очаквайки сънотворният еликсир, който се беше погрижила той да изпие същата сутрин, да подейства. Редовната войска навярно е превзела управлението под командването на Вакрез Ноавек, по-големия братовчед на Ризек, а може би хората, които живееха в покрайнините на града, бяха излезли на улицата, за да запълнят вакуума във властта. Както и да се бяха развили събитията, Акос си представяше улици, посипани с изпотрошени стъкла, кървища и късове хартия, които се носят по вятъра.

Сайра допря ръце в челото си и каза:

— И Лазмет.

Веждите на Тека се повдигнаха.

— Какво?

— Преди Ризек да издъхне… — Сайра посочи неопределено към другия край на кораба, където брат ѝ беше срещнал смъртта си. — Той ми каза, че баща ни е още жив.

Сайра не говореше много за Лазмет, затова всичко, което Акос знаеше, беше от часовете по история като дете и от слуховете, не че на тувхийските слухове относно шотетците можеше да се вярва. Семейство Ноавек взело властта в Шотет едва преди две поколения, когато оракулите за първи път предсказали ориста на семейството. Когато Лазметовата майка навършила пълнолетие, завладяла трона, а като предлог за насилствената смяна на властта използвала ориста си. Десет сезона след като се възкачила на престола, вече била изклала всичките си братя и сестри, за да нямат децата ѝ съперници за властта. Ето от какво семейство произхождаше Лазмет и по всеобщо признание той беше не по-малко жесток от майка си.

— Ох, не мога да повярвам! — изпъшка Тека. — Да не би във вселената да има някакъв закон, според който във всеки момент трябва да има поне един жив мръсник от Ноавек?

Сайра се завъртя към нея.

— Ами аз какво съм тогава? Мъртвец ли?

— Не си мръсница — отвърна Тека. — Но ако се подърлиш още малко с мен, ще си променя мнението.

По лицето на Сайра се появи леко задоволство. Акос си помисли, че тя е свикнала хората да я приемат като една от Ноавек.

— Каквито и да са вселенските закони по отношение на Ноавек — рече тя, — не знам как Лазмет е още жив, само че Ризек явно не лъжеше, когато ми го каза. Не се опитваше да изкопчи нещо от мен в замяна, само ме предупреждаваше… май.

Тека изпръхтя:

— Защото… обича да прави услуги?

— Защото го беше страх от баща ти — обади се Акос. Когато Сайра говореше за Ризек, винаги споменаваше колко много го е страх. Какво би могло да уплаши човек като брат ѝ повече от мъжа, който го беше направил това, което е? — Нали така? Той е най-уплашен от всички. Или поне беше.

Сайра кимна.

— Ако Лазмет е още жив… — Тя изпърха с мигли и притвори очи. — Това трябва да се поправи. Час по-скоро.

Това трябва да се поправи. Като математическа задача или техническа грешка. Акос не разбираше как някой може да говори така за баща си. Това го разтърси повече, отколкото ако беше видял, че Сайра е уплашена. Тя дори говореше, все едно баща ѝ не беше човек. Какво го беше виждала да прави, за да говори по този начин за него?

— Всяко нещо по реда си — изрече Тека малко по-внимателно от обикновено.

Акос се покашля.

— Да, нека най-напред да оцелеем при спускането през огранската атмосфера. Чак тогава може да убием най-могъщия човек в историята на Шотет.

Сайра отвори очи и се разсмя.

— Пригответе се за дълъг полет — додаде Тека. — Потегляме на път за Огра.

Глава 5

Киси

Аварийната капсула е голяма точно колкото да ни побере двете с Исае, притиснати една в друга. Рамото ми е залепено за стъклената стена. Върху малкото контролно табло напипвам ключа, който активира сигнала за бедствие. Той свети в розово и е единият от трите ключа пред мен, затова не е трудно да го позная. Щраквам го и чувам пронизителното изсвирване, което според Тека означава, че сигналът се изпраща. Сега не ми остава друго, освен да чакам Исае да се събуди и да се мъча да не изпадам в паника.

Пътуването на малък транспортен съд като онзи, който току-що напуснахме, пораздруса доста нервите ми на момиче от Хеса, напускало планетата си едва два-три пъти, но аварийната капсула е друго нещо. Тя е повече прозорец, отколкото под, кристалното стъкло се извива над главата ми и стига чак до пръстите на краката ми. Имам усещането не толкова че гледам в космическото пространство, колкото че то ме поглъща. Не бива да мисля за това, иначе ще се паникьосам.

Дано Исае се събуди скоро.

Тя седи отпусната на седалката до мене и тялото ѝ е опасано от такъв пълен мрак, че наистина изглежда, сякаш е единственото създание в цялата вселена. Познавам я едва от две години, откакто Ори замина да се грижи за нея, след като насякоха лицето ѝ с шотетски нож. Беше отраснала далеч от Тувхе, на един транспортен кораб, който разнасяше всякакви стоки от единия край на галактиката до другия.

Добре че в началото Ори беше край нас и ни караше насила да си приказваме. Иначе сигурно никога нямаше да я заговоря. И без титлата си тя всяваше страх, каквато беше стройна и хубава, независимо от белезите си, и излъчваше дееспособността на машина.

Не знам колко време минава, докато отвори очи. Няколко минути помътнелият ѝ поглед се рее безцелно в монотонната пустош пред нас, изпълваща разстоянията между далечното блещукане на звездите. Сетне примигва към мен.

— Ки, къде сме?

— В аварийна капсула и чакаме Съвета да ни прибере.

— Аварийна капсула ли? — Тя се мръщи. — От какво се е наложило да се спасяваме?

— Струва ми се, че по-скоро те искаха да се спасят от нас.

— Ти ли ме приспа? — Тя търка очите си с юмрук, първо лявото, а после дясното. — Ти ми даде чая.

— Не знаех, че в него има нещо. — Лъжа добре, и то без да ми мигне окото. Тя не би приела истината за това, че желаех да я отдалеча от семейството си толкова силно, колкото и Акос. Мама каза, че Исае ще се опита да убие Айджа, както направи с Ризек, и аз не бях склонна да рискувам. Не искам пак да го изгубя въпреки сегашното му коравосърдечие. — Мама ги предупреди, че ще се опиташ да убиеш и Айджа.

Исае изругава.

— Оракули! При цялата лоялност, която майка ти показва към собствения си канцлер, цяло чудо е, че им даваме гражданство!

Няма какво да отвърна. Тя е досадна, но ми е майка.

Продължавам:

— Те те качиха в капсулата и аз обявих, че тръгвам с теб.

Белезите по лицето ѝ застиват, а челото ѝ се набръчква. Тя ги трие с ръка понякога, когато смята, че никой не я гледа. Твърди, че това помага на кожата да се опъне, за да може един ден пак да движи тези части на лицето си. Така поне казал докторът. Веднъж я попитах защо е оставила белезите да зараснат, вместо да си направи възстановителна операция на Отир. Не е като да няма средства. Тя ми отговори, че не искала да се отърве от тях, че ѝ харесвали.

— Защо? — казва сега след дълго мълчание. — Те са твоето семейство. Айджа ти е брат. Защо ти е притрябвало да идваш с мен?

Хората казват, че е лесно да дадеш честен отговор, но изобщо не е така. Въпросът ѝ има много отговори и всичките са верни. Тя е моят канцлер, а аз няма да се опълча срещу Тувхе като брат ми. Държа на нея като приятелка, като… каквито и да сме една за друга. Тревожа се за дивата мъка, която видях у нея, преди да убие Ризек Ноавек, а и отсега нататък тя ще има нужда от помощ, за да прави това, което е необходимо, а не това, което утолява жаждата ѝ за мъст. Списъкът продължава и аз избирам отговор, който хем е правдив, хем искам тя да го чуе.

— Ти ме попита дали можеш да ми имаш доверие. Е, можеш. С теб съм, независимо от всичко. Чуваш ли?

— Мислех, че след като ме видя… — Спомням си как ножът, с който промуши Ризек, пада на пода, и отпъждам спомена. — Мислех си, че няма да поискаш да се приближиш до мен.

Онова, което тя стори с Ризек, буди у мен не отвращение, а тревога. Пукната пара не давам, че той е мъртъв, но живо ме интересува това, че тя бе способна да го убие. Обаче не се опитвам да ѝ го обясня.

— Той уби Ори — казвам аз.

— Точно като брат ти — прошепва тя. — Двамата са я убили, Киси. Нещо не е в ред с Айджа. Видях това в главата на Ризек точно преди…

Задавя се и не довършва изречението.

— Знам. — Хващам ръката ѝ и силно я стискам. — Знам.

Исае се разплаква. Отначало с достойнство, но после звярът на скръбта взима връх, тя хлипа и дращи с нокти по ръцете ми, за да се спаси от него. Но аз знам, знам по-добре от всеки друг, че спасение няма. Скръбта е смазваща.

— С теб съм — казвам ѝ и я галя на кръгове по гърба. — С теб съм.

Не след дълго тя престава да ме дращи, престава да хлипа. Само притиска лицето си в рамото ми.

— Ти как го преживя? — пита ме с приглушен от ризата ми глас. — Смъртта на баща ти, след като братята ти…

— Дълго време ядях, къпех се, работех, учех. Но духом не присъствах там, или поне нямах усещането, че присъствам. Приличаше на изтръпнал крайник. Лека-полека игличките започват да те бодат, малко по малко усещанията се завръщат.

Тя повдига глава да ме погледне.

— Съжалявам, че не те предупредих какво се канех да извърша. Съжалявам, че поисках да дойдеш и да видиш… онова. Нуждаех се от свидетел, в случай че нещо се обърка, а само на теб можех да имам доверие.

Въздъхвам и затъквам косите зад ухото ѝ.

— Знам.

— Щеше ли да ме спреш, ако знаеше предварително?

Свивам устни. Истината е, че и аз не знам, но не мога да си го призная, защото искам да я накарам да ми вярва. А тя трябва да ми вярва, ако смятам да сторя поне малко добро в предстоящата война.

— Не — отвръщам ѝ. — Знам, че правиш само това, което се налага.

Не лъжех. Но това не значеше, че не се бях уплашила от лекотата, с която уби Ризек, от отдалечения поглед в очите ѝ, докато ме водеше към онзи склад, от безусловната нерешителност, която беше показала пред него, докато изчакваше удобния момент да го наръга.

— Те няма да завладеят планетата ни — казва ми с мрачен шепот. — Аз няма да им позволя.

— Добре.

Тя хваща ръката ми. Не ни е за първи път да се държим за ръце, но това не значи, че не ме побиват сладостни тръпки, когато кожата ѝ се плъзва по моята. Тя е все така способна. Уравновесена и силна. Иска ми се да я целуна, но не му е сега времето, когато кръвта на Ризек още не е засъхнала под ноктите ѝ.

Затова се задоволявам с докосването на ръката ѝ и двете отправяме погледи в пустошта.

Глава 6

Акос

Акос опипа верижката на врата си. Пръстенът на семейството на Джорек и Ара тежеше познато в падинката на шията му. Когато слагаше броня, халката оставяше отпечатък върху кожата му като от дамга. Ще си рече човек, че белегът на ръката не му беше достатъчен да му напомня какво беше сторил на Сузао Кузар, бащата на Джорек и избухливия съпруг на Ара.

Сега, докато стоеше пред килията на брат си, той не беше сигурен защо намисли да убие Сузао на арената. Време беше да реши дали да остави Айджа приспан — и за колко дълго? Докато се доберат до Огра ли? Ами след това? И дали пък, след като Ризек беше мъртъв, не беше безопасно да го пусне да броди с бистра глава из кораба. Сайра и Тека оставиха решението на него и майка му.

Сифа стоеше до него, главата ѝ се издигаше с няколко изита над рамото му. Пуснатата ѝ рошава коса се беше сплела на възли край раменете ѝ. След смъртта на Ризек майка му не си беше подавала носа навън от търбуха на кораба, за да шушне бъдещето на себе си, докато крачи босонога насам-натам. Сайра и Тека се бяха уплашили за нея, но той ги успокои, че с оракулите е така. Или поне с майка му беше така. Един път умът ѝ режеше като бръснач, друг път наполовина напускаше тялото ѝ, времето ѝ.

— Айджа не е същият, какъвто го помниш — каза ѝ той.

Предупреждението му беше непотребно. От една страна, това вече ѝ беше известно, а от друга — тя навярно вече го беше видяла такъв, какъвто беше сега, че и с още сто други лица.

И все пак всичко, което каза, беше:

— Знам.

Акос почука по вратата с юмрук, после я отключи с ключа, който Тека му беше дала, и влезе.

Айджа седеше по турски на тънък матрак, който бяха хвърлили в ъгъла на килията, до него имаше поднос с купа и остатъци от супа в нея. Когато ги видя, той се изправи на крака и протегна ръце, като че се канеше да ги свие в юмруци и да започне да ги налага. Беше изпит, немощен, със зачервени очи.

— Какво стана? — попита той, докато погледът му избягваше очите на Акос. — Усетих нещо. Какво стана?

— Ризек беше убит — отвърна му Акос. — Ти си го усетил?

— Ти ли го направи? — презрително попита Айджа. — Няма да се изненадам. Ти уби Сузао. Уби Калмев.

— И Вас — додаде Акос. — Все някъде в тази каша помниш и Вас, нали?

— Той беше приятел — отвърна Айджа.

— Той беше човекът, който видя сметката на баща ни — сякаш изплю ядно Акос.

Айджа присви очи, замълча.

— Ами мен? — рече с равен глас Сифа. — Мен помниш ли ме, Айджа?

Той я погледна така, сякаш едва сега забелязваше, че и тя е там.

— Ти си Сифа. — Той се намръщи. — Ти си мама. Аз… зеят празноти.

После прекрачи към нея и каза:

— Аз обичах ли те?

Никога по-рано Акос не беше виждал Сифа огорчена, даже когато бяха деца и ѝ казваха, че я мразят, защото не ги пускаше да си играят с приятелите им или им се караше за лошите оценки на изпитите. Той знаеше, че е огорчена, защото освен оракул тя беше и човек, а всички хора понякога се наскърбяват. Но не беше съвсем подготвен за пронизващия ѝ поглед, когато го срещна, за набръчканото чело и увисналите краища на устата ѝ.

Аз обичах ли те? Щом чу тези думи, Акос разбра, че се е провалил. Не беше измъкнал Айджа от Шотет, както бе дал дума на баща си, преди да издъхне. Това не беше истинският Айджа, а със смъртта на Ризек си беше отишло и онова, което можеше да го върне.

Айджа беше погубен. Нещо стегна Акос за гърлото.

— Само ти знаеш — рече му Сифа. — Обичаш ли ме сега?

Айджа потръпна, направи вял жест с ръка.

— Аз… може би.

— Може би. — Сифа кимна. — Добре.

— Ти си знаела, нали така. Знаела си, че аз съм следващият оракул. Знаела си, че ще ме отвлекат. И не ме предупреди. Не ме подготви.

— За това си има причини. Съмнявам се, че ще намериш утеха в някоя от тях.

— Утеха! — изпухтя Айджа. — Не ми е нужна утеха.

В този момент прозвуча като Ризек с онова шотетско произношение на тувхийски.

— Напротив — възрази Сифа. — Всеки се нуждае от утеха.

Ново сумтене, но без отговор.

— Дошли сте пак да ме приспите, така ли? — Той кимна към Акос. — За това те бива, нали? Ти си майстор на отровите. И курва на Сайра.

Тогава Акос стисна в юмруци износената му риза и го повдигна, така че пръстите на краката му едва опираха в пода. Беше тежък, но не чак толкова за Акос, у когото кипеше енергия — енергия, която нямаше нищо общо с потока.

Акос го блъсна в стената и изръмжа:

— Затваряй си устата!

— Спрете и двамата — каза Сифа и стисна рамото на Акос. — Пусни го. Веднага. Ако не можеш да стоиш спокоен, излез.

Акос пусна Айджа и отстъпи назад. Ушите му бучаха. Не се усети кога му се нахвърли. Айджа се свлече на пода и прокара пръсти над главата си, която бръмчеше като кошер.

— Не знам доколко спомените, които Ризек Ноавек е натъпкал в черепа ти, са причината да си толкова жесток с брат ти — каза Сифа на Айджа. — А може би сега познаваш само жестокостта. Ала те съветвам да започнеш да се променяш, и то бързо, иначе като твоя майка и действащ оракул ще ти измисля някое много необичайно наказание. Разбра ли ме?

Айджа я измери с поглед за миг, после леко размърда челюст нагоре-надолу.

— След няколко дни ще кацнем — продължи Сифа. — Дотогава ще те държим тук под ключ, а при спускането ще те вземем с нас, но здраво вързан. Щом кацнем, аз ще отговарям за теб. Ще правиш каквото ти кажа. Иначе ще накарам Акос пак да те упои. Положението ни е крайно несигурно, за да ти позволим да създаваш хаос. — Тя се извърна към Акос. — Как ти се струва този план?

— Става — процеди той през зъби.

— Хубаво. — Сифа се усмихна насила и без всякакво чувство. — Искаш ли нещо за четене, докато си тук, Айджа? Нещо, с което да убиеш времето?

— Добре — съгласи се Айджа и едва повдигна рамене.

— Ще видя какво мога да намеря.

Тя пристъпи към него и Акос целият се наежи, в случай че ѝ потрябва помощта му. Но Айджа не помръдна, докато майка му взимаше празния поднос, не погледна ни единия от двамата, докато излизаха. Акос заключи отвън и на два пъти провери бравата, за да се увери, че ключалката не поддава. Беше се задъхал. Ето този Айджа помнеше от Шотет, Айджа, който вървеше навсякъде заедно с Вас Кузар, сякаш бяха другари от деца, а не смъртни врагове, Айджа, който го беше затиснал на земята, докато Вас караше Сайра да го измъчва.

Очите му горяха. Той ги стисна.

— Виждала ли си го такъв? — попита той. — Във виденията.

— Да — отвърна тихо Сифа.

— И помогна ли ти? Помогна ли ти да знаеш какво предстои?

— Не е толкова просто, колкото си мислиш. Аз виждам толкова много пътища, толкова много версии на хората… Винаги се изненадвам, когато видя кое бъдеще е настъпило. Ето, да вземем теб — аз все така не съм сигурна на кой Акос говоря. Има толкова други, които можеш да бъдеш.

Тя потъна в мълчание и въздъхна.

— Не — каза накрая. — Не помогна.

— Аз… — Той преглътна и отвори очи, ала гледаше не в майка си, а в стената отсреща. — Съжалявам, че не можах да го предотвратя. Аз… аз се провалих.

— Акос…

Тя го стисна за рамото и за кратко той се остави на топлината и силата на ръката ѝ.

Килията, в която държаха Ризек, беше измита до блясък, сякаш нищо не е било. В една скрита част от сърцето си Акос си пожела Айджа също да беше умрял. Така щеше да му олекне, вместо непрестанно да му напомня как беше оплел конците и не можеше да ги разплете.

— Няма какво да направиш…

— Недей — изрече той по-остро, отколкото би искал. — Него го няма. Сега не ни остава друго, освен да си понеса ориста.

Обърна се и я остави да стои насред коридора, сякаш притисната между двама сина, които вече не бяха същите, каквито са били преди.

Редуваха се да седят на навигационната палуба, за да следят да не би корабът да налети на астероид, на друг космически кораб или отломки. Сифа пое първата смяна, понеже Тека беше капнала от умора, след като програмира наново кораба, а Сайра през последните няколко часа беше бърсала с парцал кръвта на собствения си брат. Акос почисти пода в кухнята и си разстла одеяло в ъгъла, близо до лекарствата.

Сайра дойде при него, лицето ѝ светеше измито, а косата си беше сплела на плитка през рамото. Легна редом с него и дълго време никой не поведе разговор, само дъхът им излизаше едновременно. Той си спомни, когато беше в нейната стая на странстващия кораб, как винаги разбираше, че е станала, защото спираше да се мята и да се върти в леглото насам-натам и се чуваше единствено диханието ѝ.

— Радвам се, че е мъртъв — рече Сайра.

Акос се обърна с лице към нея, повдигна се на лакът. Беше подрязала спретнато косата около сребърната кожа. Вече беше свикнал как главата ѝ свети от едната страна като огледало. Отиваше ѝ, макар че случилото се с нея го изпълваше с ненавист.

Тя стисна челюст.

Започна с каишите на бронята, която покриваше ръката ѝ, като ги дърпаше напред-назад, докато ги разхлаби. Когато я свали, на ръката ѝ, точно до лакътя, имаше нова рана с диагонална черта през нея. Той я докосна леко с пръст.

— Не ти го уби.

— Знам. Но канцлерът няма да го отбележи и… — Тя въздъхна. — Предполагам, че можех да си отмъстя и оттатък смъртта, ако го бях оставила без резка. Можех да го лиша от честта му, като се престоря, че никога не е живял.

— Но сърце не ти даде да го направиш — подхвърли Акос.

— Да — призна Сайра. — Той си остава мой брат. Животът му си остава… забележителен.

— И си разстроена, че не можа да го накажеш.

— Може да се каже.

— Е, в случай че мнението ми се зачита, аз не смятам, че трябва да се разкайваш, задето показа малко милост. Мъчно ми е само, че си направи целия труд да го пощадиш заради мен, а после… всичко отиде на вятъра.

Той въздъхна тежко и се отпусна на земята. Още един провал.

На гърдите му, точно над сърцето, Сайра сложи ръката си, онази с белезите, която едновременно казваше толкова много и толкова малко за нея.

— Аз не съжалявам.

— Ех… — Той покри ръката ѝ със своята. — А аз не съжалявам, че си направила резка за загубата на Ризек, макар че го ненавиждах.

Ъгълчетата на устата ѝ се извиха нагоре. Акос с почуда установи, че тя беше отчупила едно парченце от вината му, и се питаше дали и той по свой си начин не беше сторил същото за нея. И двамата бяха хора, които носеха със себе си всеки отломък от всичко, което им се бе случило, но може би щяха да могат да си помогнат взаимно и парче по парче да сложат нещата в ред.

Хубаво му беше да се чувства така. След като Айджа вече го нямаше, не му оставаше друго, освен да посрещне ориста си, а тя и Сайра бяха неразривно свързани. Той щеше да загине за семейство Ноавек, а тя беше последната от тях. Беше щастлива неизбежност, фатална и поразителна.

Под въздействието на силен порив Акос се обърна и я целуна. Тя пъхна пръстите си в една от гайките на колана му и силно го придърпа към себе си, както по-рано, когато ги прекъснаха. Но сега вратата беше затворена и Тека спеше дълбоко в някоя друга част на кораба.

Бяха сами. Най-накрая.

Корабната миризма на химическите препарати с аромат на цветя беше заменена от мириса на билковия ѝ шампоан, с който се беше къпала в банята, на пот и листа от сендес. Той погали шията ѝ със захабените си от отварите пръсти, мина през леката извивка на ключицата ѝ.

Тя го блъсна по гръб, възседна го и за миг затисна хълбоците му в земята, за да измъкне ризата му от колана. Ръцете ѝ бяха така топли, че той се задъха. Докосваха меката еластична плът на кръста му, стегнатите мускули над ребрата му. Разкопча ризата му догоре.

Беше мислил за това, когато ѝ помогна да се съблече преди ваната в тайната квартира на ренегатите, беше мислил какво ли ще бъде да се съблекат, когато са здрави и не се борят за живота си. Беше си представял луда страст, но тя не бързаше, галеше с пръсти издутините на ребрата му, сухожилията от вътрешната страна на китките му, докато разкопчаваше копчетата на ръкавите.

Когато понечи на свой ред да я помилва, тя го отблъсна. Изглежда, не желаеше това, а той беше щастлив да задоволи всичките ѝ желания. Все пак тя беше момичето, което не можеше да докосва хората. Едно пламъче лумна в душата му, когато си помисли, че той беше единственият, когото беше докосвала. Не беше възбуда, а нещо по-деликатно. По-нежно.

Беше само негова и ориста казваше, че щеше да му е последната.

Сайра се отдръпна да го погледне и той подръпна края на ризата ѝ.

— Може ли?

Тя кимна.

Започна да разкопчава ризата от врата надолу и ненадейно усети нерешителност. Надигна се, колкото да целуне кожата, която изит по изит разголваше. Мека кожа за тъй силно момиче, мека кожа върху здрави мускули, кости и желязна воля.

Спусна я назад, надвеси се над нея, оставяйки толкова разстояние помежду им, колкото да усеща топлината на тялото ѝ, без да я докосва. Свали ризата от раменете ѝ и пак я целуна по корема. Копчетата бяха свършили.

Допря нос във вътрешната страна на бедрото ѝ и погледна нагоре към нея.

— Да продължавам ли?

— Да — рече тя с дрезгав глас.

Ръцете му обгърнаха колана на кръста ѝ и той остави диря от разтворените си устни върху кожата.

Глава 7

Киси

Корабът на Съвета е с размерите на малка планета — широк и кръгъл като ховър, но толкова голям, че направо си е страховит. Гледам го през прозорците на патрулния кораб от стъкло и гладък бял метал, който прибра аварийната ни капсула.

— Досега не си ли го виждала? — пита ме Исае.

— Само на снимки.

Прозрачните му стъклени панели отразяват потока там, където гори в розово, и празнотата — където не гори. Малки червени лампички по обшивката му премигват като вдишвания и издишвания. Движението му около слънцето е така слабо, че изглежда неподвижен.

— На снимките е различен. Не е толкова величествен.

— Прекарах три сезона тук като дете. — Юмрукът на Исае се плъзга по стъклото. — Учех се как да се държа благоприлично. Говорех с онзи диалект от периферията, а на тях това не им харесваше.

Усмихвам се.

— Все още се изпускаш понякога, когато не внимаваш. Харесва ми.

— Харесва ти, защото прилича на твоето хесанско наречие.

Исае мушка с пръст трапчинката ми и аз я шляпвам по ръката.

— Хайде — подканя ме тя. — Време е за скачването.

Капитанът на кораба, тантурест дребен мъж, по чието чело са избили капки пот, ни насочва към огромния кораб на Съвета, за да се закрепи за вход В, както го чух да казва. Светлоотразителната буква е изписана над вратата. Две метални плоскости се разтварят под буквата и един закрит коридор се скрепява със съскане. Друг член на екипажа дърпа лост и плътно запечатва връзката.

Всички стърчим пред люковете, когато те се отварят, и правим път на Исае да застане начело. Екипажът на патрула, който ни прибра, е в минимален състав, а задачата му е да обикаля средния пояс на слънчевата система, да не би някой да изпадне в беда или пък да създава неприятности. На борда с нас са само капитанът, първият офицер и още двама, ала никой от тях не е от приказливите. Навярно защото отирийският не им е много силен — когато отворят уста, ми звучат като треланци.

Прекрачвам напред в яркия тунел, зад вратите на люка, за да настигна Исае. Стъклените стени са кристалночисти. За миг ме обзема чувството, че се нося в празно пространство, но подът е здрав и стабилен.

Тъкмо застигам Исае, когато ни посрещат група хора с официален вид, в светлосиви униформи. На кръста си носят несмъртоносни палки, насочващи потока, които са проектирани да зашеметяват, не да убиват. Гледката ме успокоява. Така трябва да бъде — да има контрол, но без опасност за живота.

Мъжът най-отпред, с редица медали на гърдите, се покланя на Исае.

— Здравейте, канцлер! — произнася той отривисто на отирийски. — Аз съм капитан Морел. Председателят на Съвета е информиран за пристигането ви, стаите ви са приготвени, както и тези на… гостенката ви.

Исае приглажда пуловера си, сякаш така ще изправи гънките му.

— Благодаря ви, капитан Морел — казва тя и всички следи от наречието на периферията са се изпарили. — Позволете да ви представя Киси Кересет, семейна приятелка от планетата-нация Тувхе.

— За мен е удоволствие — обръща се към мен капитан Морел.

Тозчас разгръщам дарбата си. Това вече се е превърнало в инстинкт. Повечето хора реагират добре, когато мисля за дарбата си като за одеяло, което покрива раменете им, и капитан Морел не прави изключение — той се отпуска пред мен, усмивката му се смекчава, сякаш е напълно искрена. Мисля, че Исае също се поддава на въздействието ѝ, за първи път от дни насам. Чертите около очите ѝ забележимо стават по-меки.

— Капитан Морел, благодаря ви за посрещането — отвръщам аз.

— Позволете ми да ви придружа до стаите ви — предлага той. — Благодаря ви, че доведохте канцлер Бенесит невредима тук, сър — допълва той към капитана, който ни докара.

Мъжът изсумтява нещо и ни кимва, когато се разделяме.

Обувките на капитан Морел плющят на всяка крачка, а когато взима завоите, леко поднасят, тъй като завърта краката си на пръсти. Щом е тук, значи е от богато семейство на родната му планета, която и да е тя, но не го влече или пък просто няма сърце за истинска военна служба. Явно е годен точно за такива задачи, които изискват добри обноски, дипломатичност, галантност.

Когато капитанът ме въвежда в стаята ми, която за удобство се намира до тази на Исае, въздъхвам с облекчение. След като вратите се затварят зад гърба ми, изсулвам якето от раменете си и се свличам на пода.

Стаите явно са наредени за нас. Само това обяснява полето переста трева, която потръпва на вятъра, на отсрещната стена. Кадрите са от Тувхе. Точно пред тях има тясно легло с дебело кафяво одеяло, затъкнато под матрака.

Слагам ръка върху сензорния екран до вратата, прехвърлям напред снимките и текста, докато откривам това, което търся. Стенни картини. Продължавам търсенето, докато намеря кадри от Хеса в снега. Билото на възвишението искри в огнени цветове от купола на храма. Проследявам гърбиците на къщните покриви чак до подножието на хълма, наблюдавам въртенето на ветропоказателите. Пелена от снежинки закрива всички постройки.

Понякога забравям колко красив е домът ми.

Виждам края на нивата, която баща ми обработваше, ала филмът свършва. Малко след нея е празното място, където устроихме погребение на Айджа и Акос. Идеята не беше моя — мама нареди дървата и жар-камъните, тя каза молитвата и ги запали. Аз стоях наблизо с палтото ми от кутях, с предпазната маска на лицето, за да не ме види никой, че плача.

Дотогава не бях мислила за Айджа и Акос като за загинали, истински загинали. Щом мама пали кладата, мислех аз, значи знае, че са умрели, така както само един оракул може да знае. Но на нея не ѝ беше известно и половината от това, което аз си мислех.

Просвам се на леглото и се взирам в снега.

Може би не беше разумно да идвам тук, за да споря с канцлер, вместо да последвам семейството си. Не разбирам много от политика и управление, аз съм родом от Хеса и толкова далеч от областта на познанията, че чак ме напушва смях. Но познавам Тувхе. Познавам народа.

А и някой трябва да се грижи за Исае, за да не се удави в скръб.

Стената на Исае прилича на прозорец към Космоса. Звездите — малки светли точици — трептят, вижда се и дъгата на потока. Гледката ми припомня един наш по-раншен спор още преди да я опозная по-добре.

Ти не знаеш нищо за планетата ми и народа ѝ, казах ѝ аз тогава. Беше след като публично огласи, че тя е канцлерът. Двете с Ори се бяха появили в апартамента ми в училище и тя се държа грубо с мен заради свойското ми отношение към сестра ѝ. И по някаква причина дарбата ми ме остави на свой ред да ѝ отвърна грубо: Това е едва първият ти сезон тук.

Нещастният поглед, който ми отправи тогава, бе досущ като този, с който ме посреща сега на влизане в стаята ѝ — двойно по-голяма от моята, но в това няма нищо учудващо. Тя седи на края на леглото по блузка и шорти, които са прилепнали за дългите ѝ мършави крака. Досега не съм я виждала толкова небрежно облечена и някак толкова ранима — сякаш това, че ме оставя да я видя, след като е станала от сън, я разголва.

През целия си живот съм обичала тази планета по-ревностно от семейството, от приятелите си и даже от себе си, беше ми отвърнала тогава. Ти си ходила по кожата ѝ през всичките си сезони, но аз съм се заровила дълбоко в утробата ѝ, затова не смей да ми казваш, че не я познавам.

Обвивката на Исае е толкова дебела, че понякога ми се струва, че под нея няма нищо. Тя не прилича на Сайра Ноавек, която те оставя да видиш вътрешните ѝ страдания, нито на Акос, чиито емоции искрят в очите му като скъпоценен метал, заровен в дъното на котловина. Исае е празна отвътре.

— Скоро ще пристигне онзи мой приятел, за когото ти казах — изрича тя с дрезгав глас. — Не беше далече оттук, когато се обадих.

Беше завзела за кратко навигационната палуба на патрулния кораб, който ни прибра, под претекст, че трябва да се свърже със стар приятел, с когото отраснали заедно. Името му беше Аст. Имала нужда от помощта на човек, който не бил свързан със Съвета, Тувхе или Шотет. Аст беше от „периферното племе“, както мнозина обичаха да ги наричат, роден на някаква грохнала луна оттатък бариерата на потока.

— Радвам се — отвръщам аз.

За да я успокоя, опитвам върху нея едно от любимите си усещания — вода, което е странно, понеже съм отраснала на ледена планета и не знам много за водата. Но в храмовото подземие в Хеса имаше горещ извор, който подсилваше виденията на оракулите, и мама веднъж ме беше завела там, за да се науча да плувам. Долу беше тъмно като в гроб, но горещата вода ме обгърна като мека, ала тежка коприна. Загръщам Исае с тази тежка коприна и виждам как напрегнатите ѝ рамене се отпускат. Изучавам я бавно и сега, когато напуснахме малкия шотетски кораб, ми е по-лесно.

— Той беше син на механика на кораба, където ме отгледаха — казва тя и търка очи с опакото на ръката си. Търговският кораб вечно странствал и никога не се задържал на едно място задълго. Най-доброто скривалище за човек като нея. — Той също беше там по време на атаката. Изгуби баща си. А също и много от приятелите си.

— С какво се занимава сега? Още ли е механик?

— Да. Тъкмо привършваше работата си на една горивна станция наблизо. Съвсем навреме.

Дали заради мисълта, че се нуждае от друг човек, макар че аз съм тук, или пък от чиста ревност, но този Аст не ми харесва. И хич не знам той какво ще си помисли за мен.

Сякаш мисълта за него телепатически го призовава, защото в този миг вратата иззвънява. Когато Исае отваря, на прага стои някакъв тип от Съвета и очите му се плъзват по голите ѝ крака. Зад гърба му широкоплещест мъж държи две големи брезентови раници. Той прокарва дланта си покрай рамото на човека от Съвета и с жужене от ръкава му излита нещо, което прилича на бръмбар.

— Паза! — възкликва Исае, когато бръмбарът кацва на протегнатата ѝ длан.

Буболечката не е истинска, изработена е от метал и постоянно цъка. Това е робот водач, който помага на слепите да се придвижват. Аст накланя главата си към него, проследява звука и стоварва раниците си в стаята. С кацналия на кокалчетата ѝ бръмбар Исае се хвърля да го прегърне.

С дарбата си тя не може да заличава хорските спомени като Ризек, но може да ги вижда. Понякога даже когато не иска. Затова разбирам, когато забожда нос в рамото му и го помирисва. Веднъж ми беше казала, че миризмите са много специални за нея, защото са обвързани здраво с паметта — те превръщат в тънка струйка прилива от спомени, който вижда, щом докосне някого. И така ги овладява.

Забелязвам очите на Аст чак когато той примигва. Пръстен от светлозелена светлина опасва ирисите му, а зениците му са обградени с бяло. Това са механични импланти. Движат се насечено. Надали вижда кой знае колко добре с тях, може би достатъчно, за да се придвижва, нали все пак са прибавка като бръмбара, който Исае нарече Паза.

— Хубава нова машинка — казва му Исае.

— Да, това е най-новата мода на Отир — изрича напевно и провлечено той с диалекта си от периферията. — Всеки с поне някакво положение в обществото си вади очите с нож за масло и ги заменя с машинките.

— Вечно саркастичен — засмива се Исае. — Помагат ли изобщо?

— Малко. Зависи от светлината. — Аст свива рамене. — Хубаво си се разположила тук. — Той щраква с пръсти и буболечката литва из стаята. Закръжава по периметъра ѝ и на всеки ъгъл изсвирва. — Широко е. Мирише на чисто. Учуден съм, че не носиш корона, канцлер.

— Не ми отиваше на костюма. Ела, запознай се с приятелката ми Киси.

Бръмбарът полита с жужене към мен, завърта се в бързи кръгове около главата, раменете, корема и краката ми. Опитвам се да чуя как цъкането разкрива ръста и очертанията ми на Аст, но ухото ми не е приучено.

Облечен е с няколко ката дрехи, така че не знам кое какво е. Дали качулката е част от якето му, или от суитшърта под него? Колко блузи с къси ръкави е навлякъл — две или три? На хълбока му, където трябва да има нож, виси отвертка.

— Аст — почти изсумтява той.

Подава ми ръка и ме чака да пристъпя и да я стисна. Правя го.

— Киси.

Кожата му е топла, ръкуването — стегнато, не много силно. По усет избирам усещане от потока за него — горещи вълни като трептения на въздуха.

Повечето материи действат върху хората, когато са поне малко спокойни, но най-много обичам да използвам такива, които не могат да бъдат усетени. Ако съдя по лекото му смръщване, той разбира, че нещо не е наред.

— Хей — подвиква ми. — Какво става?

— О, извинявай. Трудно ми е да владея дарбата си.

Винаги пускам тази лъжа. Приспива хорската бдителност.

— Киси е дъщеря на тувхийския оракул — информира го Исае.

— Действащ оракул — поправям я, без да се замисля.

— Нима има различни видове? — свива рамене Аст. — Не знаех. Нали си нямаме оракули в периферията. Нито орисана аристокрация.

— Орисаните семейства не са аристокрация на Тувхе — възразявам аз. — Те всъщност са хора без късмет.

— Без късмет. — Аст повдига вежди. — Да разбирам ли, че ориста ти не среща одобрението ти?

— Съвсем вярно — отвръщам тихо.

Той подръпва долната си устна. Един от ноктите му е толкова посинял, че изглежда като оцветен с лак.

— Прощавай — казва след малко. — Не исках да слагам пръст в раната.

— Няма нищо.

Лъжа го и имам усещането, че това е ясно и на двама ни, но той не настоява.

Исае изважда роклята си и я нахлузва през глава, закопчава полата ѝ отпред, но не си прави труда да довърши останалите десетина копчета, които минават над блузката ѝ.

— Сигурно си се досетил, че не те повиках тук, за да ми носиш старите вещи.

Исае скръства ръце. Заговаря важно, изпъчва се като канцлер. Виждам, че Аст забелязва промяната. Видът му е почти уплашен, очите му се въртят насам-натам.

— Искам помощта ти. За неопределено време. Не знам с какво се занимаваш, какво оставяш назад. Но малко хора останаха, на които мога да се доверя, може би всичките са в тази стая, и…

Той вдига ръка да я спре.

— Стига, престани. Разбира се, че ще остана. Колкото ти е необходимо.

— Наистина ли?

Той ѝ подава ръката си и когато тя я поема, Аст я улавя за палеца, какъвто е войнишкият обичай. Притиска сключените им длани в сърцето си, като че ли дава клетва, само че според мълвата племето от периферията не се кълне във вярност, освен ако не пръсне слюнка от устата.

— Съжалявам за сестра ти. Виждал съм я само веднъж, но я харесвах.

По свой начин това е красиво казано. Прямо и честно. Разбирам защо тя го харесва. Опитвам ново усещане за него — прегръдка около гърдите му. Здрава, но ободрителна.

— Това вече е смущаващо, Киси — подхвърля той. — Няма ли как да я изключиш?

— Дарбата на брат ми може да я спре, но досега не съм открила нищо друго.

За първи път срещам човек, който така силно усеща дарбата ми. Бих го питала каква е неговата, ако това не беше толкова неучтиво.

— Не се ядосвай, Аст — намесва се Исае. — Киси много ми помага.

— Е, добре. — Той се насилва да ми се усмихне. — Мнението на Исае ми казва всичко за един човек.

— На мен също — отвръщам аз. — Чувала съм доста разкази за кораба, на който сте отраснали.

— Сигурно ти е казала, че миришеше на крака.

— Да, каза ми. Но разбрах също, че по свой начин е бил очарователен.

Исае протяга ръка и сплита пръстите си с моите.

— Сега тримата сме срещу галактиката. Дано сте готови.

— Не драматизирай толкова нещата — подмята Аст.

Тя свива устни, стиска здраво ръката ми и тихо произнася:

— Не драматизирам.

Глава 8

Киси

От време на време ме осенява мисълта, че където и да отидат, повечето хора не намират приятели. С мен е обратното. Щабквартирата на Съвета е като всяко друго място — хората копнеят да ги чуеш, нищо че и да имат какво да кажат, то е скучно. А през повечето време направо убийствено скучно.

Обаче понякога така се научават полезни неща. Тази сутрин на опашката в стола жената зад мен, която трупа на камара синтетични яйца в чинията си и ги полива с някакъв зелен сос, ми разказва, че на второто ниво има оранжерия, засята с цветя от цялата слънчева система, и отделна стая за всяка планета. Вдъхвам парата от варената каша и при първа възможност поемам натам. Много време мина, откакто не съм виждала цвете.

Ето как се озовавам в коридора пред стаята на Тувхе. Ъглите на прозорците са поръсени със скреж. Ще ми трябва защитно облекло, за да вляза, затова приклякам отвън до китка завистници, които растат до вратата. Цветчетата са жълти и имат форма на сълза, но ако пипнеш някое, когато е узряло, то пръска облак ярък прашец. Ако съдя по издутите им коремчета, тези са готови да се разпукат.

— Знаеш ли, колкото и да се мъчим, не успяваме да отгледаме тук тихоцвети — изрича глас откъм гърба ми.

Мъжът е стар, дълбоки бръчки обрамчват очите и устата му, олисялата му глава лъщи на темето. Като всички чиновници в Съвета и той е облечен в светлосиви панталони и тънък сив пуловер. Кожата му също изглежда почти бледосивкава, като че ли вятърът е духал насреща му на грешната ливада на Золд. Ако се напъна, сигурно ще отгатна откъде е родом, по бледолилавия цвят на очите му — единственото забележително нещо у него, доколкото виждам.

— Така ли? — Изправям се. — Какво се случва, когато опитвате? Умират ли?

— Не, просто не цъфтят. Сякаш знаят къде се намират, и пазят цялата си красота за Тувхе.

Усмихвам се.

— Романтична мисъл.

— Прекалено романтична за старец като мен, знам. — Очите му слабо заблестяват. — Сигурно си тувхийка, щом гледаш с такава любов тези цветя.

— Така е. Казвам се Киси Кересет.

Подавам му ръка. Неговата е суха като стара кост.

— Не ми е позволено да ти кажа името си, защото това ще загатне произхода ми, но аз съм председателят на Съвета, госпожице Кересет, и ми е драго да се запознаем.

Ръката ми увисва в неговата. Председателят на Съвета ли? Нямам навика да мисля за човека с това звание като за действителна личност със скрибуцащ глас и иронична усмивка. Когато представителите на всички планети избират председателя от група кандидати, той бива лишен от името и потеклото си, за да не показва пристрастие. Казват, че служи на слънчевата система в нейната цялост.

— Извинете, че не ви познах.

Нещо у него ме кара да мисля, че топлият недоловим полъх на бриз, пратен от дарбата ми, ще му хареса. Усмихва ми се и аз допускам, че има ефект, понеже прилича на човек, за когото усмивките са рядкост.

— Не съм се обидил — успокоява ме той. — Значи ти си дъщерята на оракула.

Кимам.

— Да, на действащия оракул на Тувхе.

— И имаш също брат оракул, ако Айджа Кересет е още жив. Да, научил съм наизуст имената на всички оракули, но си признавам, че трябваше да използвам една-две техники. Мнемоничната схема е доста дълга. Щях да ти я кажа, ако не я бях подсолил с две-три по-груби шеги, за да бъде по-интересна.

Засмивам се.

— Дошла си тука с Исае Бенесит? Капитан Морел ми спомена, че е довела двама свои приятели.

— Да. Аз бях близка със сестра ѝ Ори, тоест Ориев.

Той издава тих скръбен звук със затворени устни.

— Дълбоко съм опечален от загубата ти.

— Благодаря ви.

За момента мога да загърбя скръбта. Този мъж ще се почувства неловко, ако я види, само че благодарение на дарбата ми тя няма да се покаже, даже и да искам.

— Сигурно си много ядосана. Шотетците погубиха баща ти, брат ти, а сега и приятелката ти?

Странни думи. Твърде обобщаващи.

— Не бяха шотетците, а Ризек Ноавек.

— Истина е. — Той пак вперва поглед в заскрежените прозорци. — Но не мога да не си помисля, че народ, който се оставя да бъде управляван от тиранин като Ризек Ноавек, заслужава да понесе част от вината му.

Иска ми се да му възразя. Вярно, че мога да обвиня поддръжниците на Ноавек. Но ренегатите, изгнаниците, бедните, болните и отчаяни люде, които живеят в квартала около жилището, където се криехме? Те са жертви на Ризек, точно като мен. След като посетих страната, вече не съм сигурна, че мога да мисля за Шотет като за нещо единно. Хората са прекалено различни, за да ги сложа в един кюп. Все едно да кажеш, че щерката на един хесански фермер и един шисийски доктор с изящни ръце са едно и също нещо.

Иска ми се да му възразя, но не мога. Езикът ми се е вързал, гърлото ми е пресъхнало от тъпата ми дарба. Затова поглеждам равнодушно председателя на Съвета и го изчаквам да продължи.

— По-късно днес имам среща с госпожица Бенесит — казва той накрая. — Надявам се, че ще присъстваш на нея. Тя е вироглава понякога, а аз предчувствам, че твоето присъствие би я успокоило.

— Тази нейна вироглавост е едно от нещата, които харесвам у нея.

— В другарството това несъмнено е забавна черта. — Той се усмихва. — Но в политиката често е спънка за напредъка.

Предавам се на вътрешното си чувство и отстъпвам.

— Много зависи какво определение давате на „напредък“ — изричам с все същия шеговит тон.

— Надявам се до края на деня да постигнем съгласие по този въпрос. Ще те оставя да разгледаш цветята, госпожице Кересет. Отбий се в залата на Тепес — вътре е твърде горещо, но ти обещавам, че растенията в нея не приличат на нищо, което си виждала досега.

Кимам и той ме оставя.

Спомням си къде съм виждала тези очи — на едни снимки на интелектуалния елит на Коланд. Тези хора вземат някакво лекарство, което ги държи будни по-дълго от обикновеното, без да страдат от умора, и от продължителната употреба ирисите на светлооките често стават лилави на цвят. Това, че е родом от Коланд, не ми говори нищо за него — никога не съм ходила там, но знам, че планетата е заможна и не се интересува много от оракулите си. Но с тези очи е точно обратното. Това е човек, който цени напредъка повече от собствената си сигурност и суета. Той е целенасочен и умен. И навярно смята, че е по-проницателен от всички нас.

Сега разбирам какво имаше предвид Исае, когато каза, че аз, тя и Аст сме сами срещу галактиката. Шотетците не са единствените ни врагове, Съветът също е срещу нас.

Аз, Аст и Исае седим от едната страна на огледална стъклена маса, а от другата седи председателят на Съвета. Масата до такава степен лъщи от чистота, че водната му чаша и каната до нея изглеждат, все едно плуват във въздуха. Докато сядах, си ударих силно крака в ръба, защото не видях къде свършва тази маса. Ако целта им е била да ме укротят, успяха.

— Хайде първо да поговорим за станалото в Шотет — казва председателят на Съвета и си налива чаша вода.

Намираме се във външния пръстен на кораба, който е построен в концентрични кръгове. Когато се завърта с лице към слънцето, всички външни стъклени стени потъмняват, за да не изгорят нечии роговици. Стените от лявата ми страна сега са матови на цвят, в стаята става горещо и около яката ми избива пот. Аст непрестанно развява предницата на ризата си, за да не залепне за тялото му.

— Кадрите от летящите камери са повече от достатъчни — отсича Исае.

Облечена е в канцлерски дрехи — тежка тувхийска рокля с дълги ръкави, закопчана до брадичката. С тесни ботуши, които завърза с болезнена гримаса на лицето. Косата ѝ е защипана на тила с фуркети и лъщи, сякаш ѝ е сложила лак. Ако се поти от жега, а сигурно се поти, защото роклята е шита за Тувхе, не за тук, не го показва. Сигурно затова си сложи такъв дебел слой пудра, преди да тръгнем.

— Разбирам неразговорчивостта ви — обажда се председателят на Съвета. — Нека госпожица Кересет да ни разкаже накратко какво се случи. Тя също е била там, нали?

Исае ме поглежда. Скръствам ръце в скута си и се усмихвам. Спомням си, че председателят на Съвета предпочита топлия бриз. Ето каква трябва да бъда и аз — топла и непринудена, тънък слой пот, който е почти приятен, свеж полъх, който гали.

— Разбира се. Сайра Ноавек предизвика брат си Ризек на дуел и той прие. Но преди някой от тях да успее да нападне другия, се появи брат ми Айджа… — Задавям се. Не мога да продължа разказа. — Извинете, дарбата ми не е много сговорчива.

— Тя невинаги може да казва това, което иска — обяснява Исае. — Айджа беше опрял нож в гърлото на сестра ми. Той я уби. Край.

— Ами Ризек?

— И той е мъртъв — отвръща Исае и за миг ми се струва, че ще му разкаже как влезе в склада на кораба с нож, изтръгна с хитрост признанието му, а сетне го наръга с острието, все едно беше шило. Но тя додава: — Уби го собствената му сестра, която след това завлече тялото му на борда, предполагам, за да не го оскверни тълпата, сред която се беше възцарил смут и безпорядък.

— А тялото му къде е?

— Рее се в пространството, предполагам — отвръща Исае. — Нали шотетците така погребват мъртвите си.

— Не съм запознат с шотетските обичаи — парира председателят на Съвета и се обляга назад в креслото си. — Много добре. Както и очаквах, това е всичко. А колкото до реакцията на останалата част от галактиката… хм, откакто излъчиха смъртта на сестра ви, отговарям на съобщенията на другите лидери и представители. Те тълкуват убийството като военна агресия и искат да знаят какво ще предприемем ние.

Исае се изсмива. Същият горчив смях излезе от устата ѝ, преди да наръга Ризек.

— Ние ли? Преди два сезона поисках подкрепата на Съвета, за да обявя война на Шотет заради убийството на залязващия ни оракул, ала получих отговор, че „гражданският спор“ между Шотет и Тувхе, както вие се изразихте, е междупланетен проблем. И аз трябва да го уредя вътрешно помежду ни. Сега обаче се чудите какво сме щели да правим? Няма ние, председателю.

Председателят на Съвета ме поглежда с повдигнати вежди. Ако очаква от мен — какво беше казал? — да я успокоя, ще остане разочарован. Невинаги успявам да контролирам дарбата си, но не желая да правя нещо само защото той ми казва. А и все още не знам със сигурност дали ще има полза, ако Исае се успокои.

— Преди два сезона Ризек Ноавек не беше убил сестрата на канцлера — отвръща председателят на Съвета спокойно и любезно. — Шотет не се тресеше от масови вълнения. Ситуацията се промени.

Матовите панели от лявата страна на помещението започват пак да изсветляват и постепенно се превръщат от стена в прозорец.

— Знаете ли откога търпим атаките им? — пита Исае. — Още отпреди моето раждане. Повече от двайсет сезона.

— Познавам историята на конфликта между Тувхе и Шотет.

— И какво си мислехте през това време? Че ние сме шепа тъпоглави фермери, които отглеждат ледоцвет, и щом продукцията не е застрашена, на кого му пука, че нас ни нападат? — Тя се изсмива остро. — Град Хеса е сринат със земята от партизанската война, а вие я наричате граждански спор. Те насичат лицето ми и убиват родителите ми, но никой не си мърда пръста, освен да изпрати съболезнованията си. Един от оракулите ми намира смъртта си, друг е отвлечен, ала аз съм длъжна сама да се оправям. Как така сега всички се вълнувате и сте се втурнали да ми помагате? От какво се страхувахте досега?

Едното око на председателя заиграва леко.

— Трябва да разберете, че до идването на власт на рода Ноавек Шотет беше една досадна неприятност за галактиката. Когато преди два сезона пристигнахте при нас и ни описахте жестоките воини, ние си представихме жалките, грохнали просяци, които всеки сезон тропаха на прага на чуждите планети и се молеха да изровят нещо от бунищата ни.

— Те ограбват болниците и нападат горивните станции по време на своите странствания повече от два сезона — отвръща тя. — Нима това е убягнало от вниманието на всички планетни лидери досега?

— Не съвсем — уточнява председателят на Съвета. — Само че получихме от сигурен източник сведения, че Лазмет Ноавек е още жив и скоро ще се върне на власт в Шотет. Млада сте, за да осмислите напълно това, но Ризек беше забележително цивилизован в сравнение с баща си. Той беше наследил майчиното си влечение към дипломацията, макар и без нейното непринудено държане. Именно при управлението на Лазмет Шотет се превърна в страшилище. И все така под неговите напътствия от задгробния свят, както изглежда, Ризек погна оракулите и сестра ти.

— Значи всички се страхувате от него. От този единствен човек. — Аст се смръщва. — И какво може той — да пуска огън от задника си?

— С дарбата си Лазмет контролира хората, и то съвсем буквално — пояснява председателят на Съвета. — Способностите му, съчетани с новата сила на шотетската армия, не бива да се подценяват. Длъжни сме да се отнасяме с шотетците като с нашествие на насекоми по земя, която иначе може да се използва за отглеждане на ледоцвет, за нещо потребно и ценно.

Очите му заблестяват. Може да нямам богата фантазия, но схващам подтекста. Той мечтае Шотет да бъде заличен. Някога това бил дребен народ, който обикалял галактиката на тромавите си, раздрънкани и овехтели кораби, измършавял и измъчен от глад и болести. Председателят мечтае миналото да се върне. Той мечтае за повече ледоцвет, повече ценна тувхийска земя. Повече за него и нищо за тях, и за да го получи, иска да употреби Исае.

Мама обичаше да ми разказва, че едно време цялата галактика взимала шотетците на подбив. Наричали ги „мръсни голтаци“ и „плътски червеи“. Те кръжали из слънчевата система, преследвайки собствените си опашки. През повечето време звуците в речта им не приличали на човешки думи. Всичко това ми е известно. Чувала съм го хиляди пъти и сама съм го повтаряла.

Но в момента председателят на Съвета не се надсмива само над шотетците.

— Тогава кажете ми какви наказателни действия планира Съветът срещу Пита, след като лидерите на планетата неотдавна загатнаха, че са склонни да сключат търговски съюз с Шотет? — пита Исае.

— Не ме правете на глупак, канцлер — отвръща председателят на Съвета, но не гневно, по-скоро уморено. — Вие знаете, че не можем да направим нищо срещу питарците. Галактиката не може без материалите, с които те ни снабдяват.

Никога по-рано не се бях замисляла за питарците. Всъщност политиката никога не ме беше занимавала и толкоз — докато не опрях до сестрите Бенесит след смъртта на баща ми. Но председателят на Съвета има право — от здравите питарски материали се правят най-добрите машини в галактиката, даже и корабите. А заради мразовития въздух на Тувхе ние най-много от всички разчитаме на изолираното питарско стъкло за прозорците си. И ние като останалите планети от Съвета не можем да си позволим да ги изгубим.

— Пита се отказа от сътрудничеството с Шотет и това би трябвало да е достатъчно. Що се отнася до останалите планети-нации, те продължават да мислят, че войната трябва да се оглави от Тувхе, след като проблемът действително е междупланетен. Но всички са отворени за преговори относно помощта и военната подкрепа.

— С други думи — вметна Аст, — вие ѝ хвърляте парите си, а тя трябва да изправи стена от тела между Шотет и останалите от вас.

— Охо, вие определено обичате драматичния изказ, господин… — Председателят на Съвета наклонява главата си. — Имате ли фамилно име?

— Не са ми нужни вашите почтителни обръщения. Или ми викайте Аст, или изобщо не ми викайте никак.

— Аст — изрича председателят и гласът му омеква, сякаш говори на дете. — Парите не са единственият вид помощ, която Съветът може да предложи. А ако на вас ви предстои война, госпожице Бенесит, вие не сте в позиция да откажете помощта ни.

— А може би аз не искам да водя война — казва тя и се обляга в креслото. — Може би искам да преговарям за мир.

— Това е ваше право — отвръща председателят на Съвета. — Но в такъв случай ще бъда принуден да назнача разследване, което се надявах да избегна.

— Разследване на какво? — мръщи се Исае.

— Много лесно човек може да провери топлинните следи в амфитеатъра на Воа по времето, когато твърдите, че е настъпила смъртта на Ризек. И тогава ще се види, че Ризек е бил жив, когато е бил качен на борда на транспортния кораб. Което означава, че щом тялото му се носи в пространството, както вие казвате, някой друг го е убил. Не Сайра Ноавек.

— Интересна теория — изрича Исае.

— Не мога да си представя защо ви е да ме лъжете, че Сайра Ноавек е извършила престъплението на арената, освен ако не искате да защитите себе си, госпожице Бенесит. А ако срещу вас започне разследване за убийство, и то предумишлено убийство срещу самопровъзгласил се държавник, тогава ще ви бъде забранено да управлявате Тувхе, докато не бъдете оправдана.

— Значи, да се изясним — застрашително го поглежда Аст, — заплашвате да вържете ръцете на Исае с бюрократични дивотии, ако не постъпи, както вие искате.

Председателят на Съвета само се усмихва.

— Ако поискате да редактирам съобщението, с което обявявате война на Шотет, преди да го изпратите, с радост ще му хвърля едно око. А сега ме извинете. Приятен ден, госпожице Бенесит, госпожице Кересет… Аст.

Той кима три пъти с глава към всеки от нас и излиза. Поглеждам Исае.

— Сериозно ли ще те обвини в убийство? — питам аз.

— Нямам никакво съмнение. — Устните ѝ се свиват. — Да си тръгваме.

Глава 9

Сайра

— Сайра!

Тека повдигна веждите си насреща ми пред малката корабна баня, щом станах за моята смяна. Бях само по пликчета и пуловера от предишния ден. Избегнах очите ѝ, докато ровех из склада за чист работен комбинезон. Дрехите на всички ни бяха на свършване. Дано на Огра ни дадат нови.

Тека се покашля. Беше се облегнала със скръстени ръце на стената, чисто черна превръзка закриваше изваденото ѝ око.

— Нали няма защо да се тревожа, че някой ден дребното потомство на Кересет и Ноавек ще щъка насам-натам? — рече тя през прозявка. — Защото никак не ми се ще.

— Не, няма — изсумтях аз. — За нищо на света не бих си сложила главата в торбата!

— Ама никога ли? — Тека леко се смръщи. — Нали знаеш, че има такова нещо като противозачатъчни.

Леко подигравателното ѝ изражение, с което винаги ме гледаше, изчезна и тя стана сериозна.

— Дарбата ми — обясних аз и вдигнах ръка, за да ѝ покажа сенките, които се виеха около кокалчетата ми и ме жулеха — е инструмент за мъчение. Да не мислиш, че ще рискувам да предам това мъчение на плода, който ще расте в утробата ми? Даже рискът да е минимален? — Поклатих глава. — Не.

Тя кимна.

— Много достойно от твоя страна.

— Това… не е единственото нещо, което можеш да правиш с друг човек.

Тека се хвана за главата и изпъшка.

— Не питах чак за такива подробности! — чу се приглушеният ѝ глас.

— Тогава не задавай подвеждащи въпроси, генийче.

Намерих един работен комбинезон, затрупан под купчинка хавлиени кърпи, и като се изправих, го наложих върху тялото си. Крачолите ми бяха въздълги и трябваше да ги навия, но щеше да свърши работа. Наврях се пак в камарата, за да потърся гащета.

— Кога ще пристигнем на Огра? Защото много скоро ще ни свърши храната.

— Храната и тоалетната хартия. Рециклираната вода също почва да мирише странно — съгласи се Тека. — Мисля, че ще ни стигне, ако сме по-пестеливи. Два-три дни.

— Нововъведенията на кораба са направо фантастични — вметнах аз. Намерих чифт прекалено големи гащи, затикани в единия ъгъл на рафта, и стиснах топката дрехи до гърдите си. По гърба ме опари болка. — Ти сама ли ги направи?

— И Джорек помогна. — Лицето ѝ леко помръкна. — Къде ли е сега? Трябваше да ми прати съобщение от Воа, щом се погрижи за майка си.

Не познавах добре Джорек, знаех само, че е по-непорочна душа и от баща си и че е ренегат. Затова не исках да я утешавам. Думите ми щяха да прозвучат кухо.

— Ще научим всичко, когато стигнем на Огра.

— Да — Тека сви рамене. — Качвай се на навигационната палуба, Ноавек. Почивката ти свърши.

Следващите дни преминаха в мъгла. През повечето време спях сгушена в кухнята до мивката или в креслото на първия капитан, докато Акос караше смяната си. Околната обстановка като че ли беше създадена да ни докара до безумие — толкова скучна и тягостна беше. Небето се чернееше еднообразно, без звезди, планети или минаващи кораби, които да нарушат монотонността му. Периодично проверявах навигационната карта, за да се уверя, че не стоим на едно място.

Когато не спях и не бях на смяна, повечето време прекарвах с Тека, мъчейки се да не мисля за дарбата си. Тя ме научи на една игра, която обикновено играела с многоцветни камъчета, само че ние ползвахме шепа бобови зърна от кухнята и върху тях нарисувахме точки, за да ги различаваме. През повечето време се карахме кое зърно кое е, но постепенно разбрах, че препирните за Тека са знак за приятелство, и не ми пречеха, стига да не се разгорещявахме. Понякога Акос идваше при нас, преди да си легне, сядаше твърде близо до мен и тикваше носа си в косата ми, когато смяташе, че Тека няма да го види. Тя винаги го виждаше.

Нощите прекарвах сгушена в Акос и когато можех, откривах нови места, на които да го целувам. Първите ни опити за близост бяха изпълнени с неловък смях и свенливо гърчене — учех се да милвам друг човек, точно него, и ми беше трудно да се отпусна изведнъж. Но и двамата бяхме щастливи от тромавите си опити. Въпреки непрестанните му кошмари — той не се будеше с викове, но често се сепваше в съня и по челото му избиваше тънък слой пот — и моята неугасваща тъга по брат ми, който беше превърнат в чудовище, ние намирахме откъслечно щастие, което се крепеше върху това, че пренебрегвахме всичко край нас. Добре се получаваше.

Поне докато пред очите ни не се показа Огра.

— За какво им е било нужно на тези хора да се заселват тук? — попита Тека, докато се взираше в планетата с вид на черна дупка, към която се бяхме запътили.

Акос се изсмя.

— Същото може да се каже и за Тувхе.

— Не я наричай така, щом кацнем — повдигнах аз едната си вежда. — Ще ѝ казваш или Урек, или нищо.

— Добре.

Урек означаваше „празна“, но в думата се влагаше почит, не обида. За нас празнотата означаваше възможност, означаваше свобода.

Огра се беше появила като дребничка черна пукнатина между звездите пред нас, а сетне беше нараснала до дупка, като прогорено от разпилян въглен сукно. Сега планетата мрачно се уголеми над навигационната палуба и погълна всяко късче светлина в околностите си. Чудно ми стана как ли са могли първите заселници изобщо да разберат, че тук има планета. Тя приличаше повече на зейнала паст.

— Предполагам, че кацането няма да е лесно — обади се Акос.

— Да, трудно ще бъде — засмя се Тека. — Единственият начин да издържим, без да станем на кайма, е да изключим напълно корабните мощности и да паднем свободно. После ще трябва да активирам отново двигателите, преди да сме се превърнали в течност при сблъсъка. — Тя удари ръцете си една в друга. — Затова трябва да се вържем с коланите и да си кажем молитвата или там каквото ви носи късмет.

Акос беше по-блед от обикновено. Засмях се.

Зад гърба ни се появи Сифа, която притискаше някаква книга към корема си. На борда нямаше почти никакви книги — кому ли бяха притрябвали? — ала тези, които беше успяла да изрови, една по една ги беше давала на Айджа, когато му носеше храната. Нито Акос, нито аз питахме за него. Предполагах, че състоянието му си остава същото и най-коварните части от брат ми продължават да живеят у него. По-пресни вести не ми бяха нужни.

— Късметът не е нищо повече от идея, която кара хората да вярват, че имат власт над една или друга страна от съдбата си.

Тека се замисли, а Акос обели очи.

— А може би думата показва как изглежда ориста за нас, останалите — казах ѝ аз. Никой друг освен мен нямаше желание да спори със Сифа — Тека благоговееше пред нея, а Акос я презираше. — Забравила си какво значи да гледаш бъдещето от този ъгъл, не от твоя.

Сифа ми се усмихна самодоволно. Често го правеше.

— Може би имаш право.

— Всички да си вържат коланите — нареди Тека. — Оракул, искам да седнеш в креслото на първия капитан. Ти знаеш най-много за управлението на кораба.

— Хей! — възразих аз.

— Дарбите се объркват на Огра — обясни ми Тека. — Не знаем какво ще стане с вашите, затова сядайте отзад. Пази братята Кересет.

Сифа вече беше довела Айджа — той седеше вързан на една от седалките за кацане и гледаше втренчено в пода. Въздъхнах и отидох на главната палуба. С Акос седнахме от другата страна на пътеката и аз си сложих коланите на гърдите и кръста. Акос се засуети със своите, но аз не му помогнах — той знаеше как да ги върже, само трябваше да посвикне с тях.

Наблюдавах Тека и Сифа, които натискаха разни копчета и ключове и се подготвяха за кацането. За Тека всичко беше навик. Това поне ме успокои. Не ми се щеше да падаме свободно през враждебната атмосфера с капитан, който умира от страх.

— Почва се! — изкрещя Тека и с това единствено предупреждение всички лампи в кораба угаснаха.

Моторът спря. Черната атмосферна обвивка удари навигационния прозорец като вълна питарски дъжд и известно време не виждах нищо, не усещах нищо. Прииска ми се да закрещя.

Гравитацията на Огра ни пое и стана по-зле, много по-зле от преди малко. Изведнъж усетих как тялото и стомахът ми се разделят, единият полита нагоре, а другото ме тегли тежко надолу. Корабът се разтресе, металните листове заскърцаха под болтовете, стъпалата към навигационната палуба задрънчаха. Зъбите ми щракнаха. Още беше тъмно като в рог и нищо не се виждаше, даже сенките на дарбата ми, които се виеха около ръцете ми.

До мен Акос редеше под носа си литания от ругатни на три езика. Аз не можех дума да обеля. Месата тежаха прекалено много на костите ми.

Чу се трясък и после двигателят пак се задвижи с бучене. Преди лампите да се включат обаче, планетата светна под нас. Все още цареше мрак — нито слънцето, нито потокът можеха да проникнат през атмосферата на Огра, но земята беше осеяна от светлинки, набраздена от светлинни жилки. Контролното табло грейна и ужасното усещане за тежко падане изчезна. Корабът се заспуска надолу и все надолу.

А след това — гореща, остра, непосилна болка.

Глава 10

Акос

Сайра пищеше.

Ръцете на Акос трепереха от кацането, но той продължи да разкопчава коланите, които го държаха на стола почти по своя воля. Щом се освободи, той скочи и коленичи пред Сайра. Сенките се оттеглиха от тялото ѝ като черен облак, точно както беше станало, когато Вас я накара насила да го докосне в затвора на амфитеатъра, където едва не беше изгубила живота си. Тя беше заровила ръце в косите си и стискаше. Погледна го и странна усмивка се изви на лицето ѝ.

Той сложи ръцете си върху нейните. Сенките приличаха на пушек във въздуха, но се оттеглиха навътре в тялото ѝ като многобройни нишки, които някой беше дръпнал рязко.

Чудатата усмивка на Сайра изчезна. Тя се взираше в сключените им ръце.

— Какво ще стане, когато ме пуснеш? — попита тихо.

— Ще се справиш. Ще се научиш да контролираш сенките. Вече можеш да го правиш, не помниш ли?

Тя се изсмя безгрижно.

— Мога да те държа колкото искаш — предложи Акос.

Очите ѝ светнаха с твърд блясък. Когато заговори, направи го със стиснати зъби:

— Пусни ме.

Акос си спомни нещо, което беше прочел в една от книгите, оставени от Сайра в стаята му на странстващия кораб. Наложи му се да използва преводач, защото съчинението беше писано на шотетски, а заглавието му беше „Основни положения в шотетската култура и религия“.

Там се казваше следното: „Най-забележителната черта в нрава на шотетците се превежда буквално като «брониран», но чужденците я наричат «храброст». Тя не обозначава безстрашие в мигове на трудности, макар че шотетците се отнасят с огромно уважение към смелостта, а едно вродено качество, което нито може да се научи, нито да се имитира. Човек го носи в кръвта си, точно както и шотетския език на откровението. При нападение храбростта никога не се предава. Тя е постоянство, приемане на риска и нежеланието да се предадеш.“

Никога досега този абзац не му се беше струвал толкова уместен.

Акос се подчини. Отначало сенките се появиха и пак образуваха димен облак около тялото ѝ, но Сайра стисна зъби.

— Не мога да срещна огранците със смъртен облак край мен — рече тя.

Очите ѝ се впиха в неговите. Тя пое дълбоко дъх. Сенките започнаха да се провират обратно под кожата ѝ, пълзяха като червеи по пръстите ѝ, гърчеха се нагоре по врата ѝ. Тя пак изпищя със стиснати зъби на половин дузина изити от лицето му. Сетне изпусна дъха си със свистене, както го беше поела, и се изпъна. Облакът беше изчезнал.

— Върнаха се, каквито бяха по-рано, преди да те срещна — каза ѝ той.

— Да, от планетата е. Тук дарбата ми е по-силна.

— Идвала си тук преди?

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, но го усещам.

— Искаш ли лекарство за болките?

Ново поклащане на главата.

— Още не. Все някога трябва да се приспособя. Защо не още сега.

На навигационната палуба Тека говореше на отирийски.

— Ренегатски транспортен кораб, капитан Сурукта иска разрешение за кацане.

— Капитан Сурукта, имате разрешение за кацане на аеродрум трийсет и две. Поздравления за благополучното пристигане — отговори глас по интеркома.

Тека изсумтя и изключи комуникатора.

— Обзалагам се, че е установена практика да поздравяват хората, че са останали живи.

— Идвала съм тук и преди — кисело изрече Сифа. — Наистина е установена практика.

Тека насочи кораба към аеродрум трийсет и две — някъде между жилките светлина, които ги посрещнаха на влизане в атмосферата. Акос усети подрусването, щом докоснаха земята. Бяха пристигнали. На нова планета. На Огра.

Огра беше загадка за по-голямата част от галактиката. Тя беше станала предмет на безброй слухове, от глупави по-глупави — от „Огранците живеят в дупки под земята“ до опасни като този: „Огранците закриват атмосферата си, за да не разберем, че правят смъртоносни оръжия“. Затова когато Акос слезе от кораба, не знаеше какво ще го посрещне. Доколкото на него му беше известно, Огра беше просто една безплодна земя.

Той поотпусна ръката на Сайра и в дъното на стъпалата се спря да разгледа. Намираха се в нещо като град, но той не приличаше по нищо на градовете, които беше виждал. Наоколо им се издигаха малки сгради със запалени зелени и сини лампи във всякакви размери и форми — черни силуети на фона на черно небе. Край тях и между тях растяха дървета без листа, които да поглъщат слънчевата светлина, а клоните им се виеха около колони и прегръщаха цели кули в обятията си. Дърветата бяха високи, по-високи от всичко наоколо, и контрастът между изчистените линии на постройките и органичните криволици на растенията му се стори странен.

Светлината обаче беше още по-чудата. Във въздуха се движеха бледи точици, които той разпозна като насекоми. Светлинни панели показваха матови картини от вътрешността на домовете, а в тесните водни канали, които заменяха част от улиците, се виждаха цветни ивици, като че някой беше изсипал боя, проблясваха и движенията на някакви същества.

— Добре дошли на Огра! — със силен акцент произнесе нечий глас някъде над главите им.

Акос видя мъжа само благодарение на бялото кълбо, което се рееше край лицето му. Докато той говореше на вещ шотетски, кълбото се закачи на гърдите му точно под брадичката и огря лицето му отдолу. Мъжът беше на средна възраст, с бръчки и чисто бяла коса, която се къдреше около ушите му.

— Наредете се в една редица, за да отбележим пристигането ви тук и да ви отведем в шотетския сектор. Остава само час до началото на ураганите.

Ураганите ли? Акос пречупи в ъгъл веждата си към Сайра, а тя сви рамене. Явно не знаеше нищо повече от него.

Тека застана начело в редицата и съобщи фамилията си с отсечен тон, който прозвуча делово.

— Сурукта — повтори мъжът и записа името ѝ на клавиатурата на малкото устройство в ръката си. — Познавах майка ти. С тъга научих, че се е споминала.

Тека измърмори нещо неясно, може би му благодари, макар че не прозвуча като благодарност. После дойде ред на Сайра.

— Сайра — рече тя. — Ноавек.

Пръстите на мъжа застинаха над клавишите. Видът му беше заплашителен с тази бяла светлина, която грееше под лицето му и хвърляше сенки в очните кухини и дълбоките гънки. Тя също го зяпна, остави го да я огледа цялата — от сребърната кожа, през бронираната китка, до износените ботуши.

Но мъжът си замълча, натрака името ѝ в апарата и ѝ махна да мине. Ръката ѝ остана протегната назад в тази на Акос, докато мъжът му махна да мине.

Тека пъргаво притича до тях с ококорени, грейнали очи.

— Невероятно, нали? — усмихна им се тя. — Винаги съм си мечтала да видя Огра.

— Не си ли идвала тук? — попита Сайра. — Поне да видиш майка си?

— Не, така и не ми позволиха да я посетя. — Гласът ѝ прозвуча някак настръхнало. — Беше опасно. Но изгнаническата колония живее тук повече от две поколения, още откакто Ноавек взеха властта.

— И огранците не са ви прокудили? — попита Акос.

— Те казват, че всеки, който може да оцелее на тази планета, има право да остане — обясни Тека.

— Не ми се вижда толкова опасно, колкото очаквах — отбеляза Сайра. — Всички разправят колко тежко било да останеш жив тук, но на мен ми се струва спокойно.

— Не се заблуждавай — отвърна Тека. — Всичко тук е в готовност да напада или да се отбранява — растенията, животните, даже самата планета. Не могат да се хранят със слънцето, затова се изяждат едни други или теб.

— Растенията са месоядни? — удиви се Акос.

— Доколкото знам. — Тя сви рамене. — Или ядат потока. Сигурно затова са оцелели тук. Ако на Огра има изобилие от нещо, това е потокът. — Тя се усмихна дяволито. — И сякаш не стига вечно да живееш в страх да не те изядат… хм, да кажем, че когато спомена „урагани“, мъжът не говореше за дъжд по Пробуждане.

— Говориш със загадки, а? — намръщи се Сайра.

— Да! — усмихна се широко Тека. — Приятно е да знаеш нещо повече поне веднъж. Хайде, елате.

И тя ги отведе до един от каналите. За да стигнат до брега, трябваше да слязат по няколко неравни и напукани от коренищата стъпала. Акос опипа с ръка упоритите корени, които бяха покрити с фин черен мъх.

Тук имаше растения. На Пита той не беше мислил за чуждоземните видове, най-вече защото там нямаше растителност, или поне не се срещаше на онези места, където можеше да я стигне. Но Огра беше обрасла нагъсто с дървета. С радостна възбуда той се зачуди какво ли може да се направи от растенията тук.

На брега на канала ги чакаше дълга и тясна лодка с четири места на двете насрещни пейки. По отблясъка ѝ Акос се досети, че е направена от метал. Беше тъмно, светеше само розовата ивица във водата под лодката.

— Каква е тази светлина? — попита той Тека.

Отговори му жената, която стоеше на носа на лодката и чиито черни очи бяха очертани с бяла боя. Отначало той си помисли, че боята има някаква практическа цел, но колкото по-дълго я гледаше, толкова повече му се струваше, че беше само за украса, като черните линии, които хората на родната му планета слагаха над миглите си. Тук бялото просто се виждаше по-лесно.

— В огранските води живеят много видове бактерии — обясни тя. — Те светят в най-различни цветове и ще ви напомнят, че само най-черната вода става за пиене.

Даже водата бранеше себе си на Огра.

Акос последва Тека по кандилкащата се дъска, която свързваше брега с лодката, и стъпи на едната пейка, за да стигне до другата. Сайра се настани до него и той я хвана за китката там, където свършваше бронята. Стисна я и се наведе над лодката, за да погледне във водата. Розовите ивици плаваха лениво с течението.

Той се помъчи да пропъди мисълта за Сифа, с нейните бдителни и за него очи, и Айджа, които се настаняваха зад тях. Но лодката хлътна под тежестта им, а с нея и сърцето му слезе в петите. Вече нямаше да може да отбягва Айджа, както правеше на кораба. Тук бяха принудени да се търпят един друг — тувхийци, шотетци, огранци.

Жената пред тях седна и пое огромните весла, които се поклащаха от двете страни на съда. Лодката рязко потегли напред, когато тя загреба. Лицето ѝ не издаваше никакво усилие. Беше силна.

— Полезна дарба — отбеляза Сайра.

— Върши работа понякога. През повечето време ме викат да отварям инатливи буркани — отговори жената и загреба ритмично. Лодката проряза водата като горещ нож масло. — Между другото, не си топете ръцете в канала.

— Защо? — попита Сайра.

Жената само се изсмя.

Акос продължаваше да наблюдава менящите се цветове под повърхността. Розовото сияние беше прилепнало към плитчините покрай брега на канала. В по-дълбокото се виждаха сини точици, пурпурни струйки и тъмночервени кладенци.

— Ето там.

Огранката кимна с глава и всички проследиха жеста ѝ до един обемист силует. Отначало Акос си помисли, че това са бактерии, които са попаднали в течението. Но когато минаха покрай него, той забеляза, че това създание е двойно по-широко от тясната им лодка и двойно по-дълго от нея. Главата му беше закръглена — поне той допусна, че това е глава — и имаше най-малко дузина пипала, които завършваха по краищата с тънки пера. Акос го видя само защото бактериите се бяха прилепили по гладките му страни като ивици боя.

Създанието се превъртя, пипалата се извиха като въжета и на хълбока му се видя уста, колкото да погълне човек, опасана от тънки остри зъби. Акос застина.

— Подводната страна на тези лодки е изработена от защитен материал, който се казва соджу — обясни огранката. — Животното галанск е привлечено от потока и се храни с него. Ако пуснеш ръката си във водата, ще го привлечеш към себе си. Но в тази лодка не може да ни усети.

И явно беше така — при следващото загребване на веслата галанскът пак се превъртя и се гмурна в дълбокото, превръщайки се в слабо сияние под повърхността на водата. Малко след това се изгуби от поглед.

— Тук ли добивате този метал? — попита Тека жената.

— Не, не. На тази планета няма нищо, което да не е богато на потока. Внасяме го от Есандер.

— Защо живеете на планета, която така решително иска да ви убие? — полюбопитства той.

Огранката му се усмихна.

— Бих могла да попитам същото шотетците.

— Аз не съм шотетец.

— Не си ли? — сви тя рамене и продължи да гребе.

Докато пристигнат, гърбът вече го болеше от друсането при кацането, последвано от неудобната седалка в лодката. Огранката насочи греблата към брега, където върху каменните стъпала беше избуявало същото кадифеномеко дърво, каквото беше погалил на тръгване. До стъпалата зееше отворената паст на тунел.

— Трябва да минем под земята, за да избегнем ураганите — поясни жената. — Друг път ще може да разгледате шотетския сектор.

Ураганите. Каза го със страхопочитание, не ласкаво. Това беше нещо, което плашеше тази жена, силна колкото половин дузина мъже, и Акос също се стресна.

Той слезе от лодката на вдървените си нозе и с облекчение усети твърдата земя под тях. Подаде ръка на Сайра, свил уста в тънка линия.

— Мислех си, че шотетците са свиреп народ, ала хората тук сигурно са направо зверове.

— Навярно това е друг вид свирепост — отвърна Сайра. — Те не се колебаят, но се бият без хитрост. Своего рода… тромава смелост. А се иска и лудост, за да живееш на такова място.

Докато я слушаше, на Акос му стана ясно, че тя беше прекарала повече време в наблюдение на огранците, отколкото би си признала някога. Дори нямаше да разбере какво има да си признава, защото приемаше, че всички други хора бяха любознателни като нея. Вероятно беше изгледала всички кадри от огранската битка, които е могла да намери, плюс още половин дузина странични теми. Тези файлове се съхраняваха в стаята ѝ на странстващия кораб, нейната малка бърлога на знанието.

Навлязоха в тунела, водени първоначално единствено от подсвиркването на огранката. Но след десет крачки Акос видя светлина. Някои от камъните по стените на тунела грееха. Бяха малки, по-малки от юмрука му, и бяха разположени тук-там по стените и тавана.

Жената засвири по-силно и камъните засветиха по-ярко. Акос сви устни и като закри лицето си, опита и той да изсвири. Светлината в камъка до него побеля с топлината на слънчеви лъчи. Това ли беше единственото слънце, което виждаше Огра?

Погледна косо към Сайра, която направи гримаса — сенките танцуваха живо по тила ѝ, но тя му се усмихваше.

— Какво? — попита той.

— Въодушевен си. Тази планета най-вероятно ще ни убие, а на теб тук ти харесва.

— Ех — рече той отбранително, — пленителна е, това е всичко.

— Знам. Само дето не очаквам и други хора да харесват странните и опасни неща, които аз харесвам.

Тя провеси леко ръка на кръста му, така че да не почувства тежестта ѝ. Той пък преметна ръка през раменете ѝ. При допира му кожата ѝ пак стана бяла.

Тогава Акос чу тихия грохот, сякаш самата планета ръмжеше, и в този миг той нямаше да се изненада, ако наистина беше така.

— Елате, ледени обитатели — пропя със звънлив глас огранката.

Тя мушна кутрето си в метална халка на тъмния под и с едно движение на ръката издърпа капака от земята. Наоколо се вдигна облак прах. Акос зърна тясно стълбище, което чезнеше в нищото.

Време е да призова на помощ шотетската храброст, помисли си той.

Глава 11

Сайра

Последния път, когато бях сред тълпа, се престорих, че ще убия собствения си брат, а тя с настървение бе пожелала моята кръв. Още преди това той изряза кожата от главата ми под песента на стотици гърла. Погалих с ръка сребърната кожа, която ме покриваше от врата, през челюстта, та до черепа. Не, нямах хубави спомени от тълпите и едва ли тук, където ме очакваха само огранци и шотетски изгнаници, щях да натрупам такива.

Слязохме пипнешком по тъмното стълбище и когато завихме зад един остър ъгъл, се озовахме насред мъждиво помещение със скърцащ дървен под, под сиянието на огрански одежди, повечето от които окичваха шотетски тела, както дочух от разговорите.

Огранското облекло, което даже шотетците носеха тук, не се отличаваше с необикновен стил — едни дрехи бяха тесни, други широки, един натруфени, други скромни, но прегръдката на сиянието беше неизменна — в гривните за китките и глезените, в огърлиците, връзките за обувки, коланите и копчетата. Един от мъжете, покрай които минах, имаше даже райета от слаба червена светлина, пришити на гърба на якето му. Осветени изпод дрехите си и със скрити в сенки лица, всички те имаха зловещ вид. Светлокожите като Акос излъчваха собствена светлина, което на такава враждебна планета не беше преимущество.

Имаше пейки за сядане и високи маси, край които да стърчат прави. Мнозина държаха чаши с бистра течност, която разпръскваше светлина. Видях как група хора си подаваха едно шише и то подскачаше от ръка на ръка като по вълни. Деца седяха до краката ми и играеха игра с бързи движения на ръцете, предавани в кръг. Две момчета, с два-три сезона по-малки от мен, се биеха наужким до една от масивните дървени колони в помещението. Усетих, че това е място за събирания и нищо повече. Шотетците нито живееха, нито работеха, нито се хранеха тук, само изчакваха ураганите да преминат. Огранката така и не ни обясни какво точно представляват те. Нищо чудно. Огранците явно обичат да си разменят мъгляви думи и тежки погледи.

Тека тутакси се сля с тълпата и се хвърли на врата на първия изгнаник, когото позна. Тогава хората започнаха да ни забелязват. Тека със своята светла кожа и още по-светла коса не се нуждаеше от представяне. Акос се извисяваше с една глава над множеството и естествено привлече погледите.

А след тях идвах аз. С лъскава сребърна кожа и пълзящи по тялото ми сенки.

Опитах да не се ядосвам, когато едни загубиха ума и дума при вида ми, а други замърмориха и започнаха да ме сочат с пръст — къде им беше възпитанието?

Свикнала съм с тези реакции, напомних си. Аз съм Сайра Ноавек. Стражите в имението инстинктивно се отдръпваха от мен, жените грабваха децата си, щом ме видеха. Изпънах рамене, изпъчих се и поклатих глава, когато Акос посегна да облекчи болката ми. Не, по-добре да ме видят такава, каквото съм. По-добре да се свърши с това сочене.

Прикрих запъхтяното си дишане.

— Ехо! — Тека ме дръпна за лакътя на широкия работен комбинезон. — Елате, трябва да се представим на лидерите.

— Ти не ги ли познаваш вече? — попитах аз, а в това време Акос се огледа назад за майка си и брат си, макар че, откакто кацнахме, ги отбягваше.

Помъчих се да си представя държанието си, ако майка ми се беше върнала в живота ми, след като съм приела, че никога повече няма да я видя отново. В представите ми това беше едно щастливо събиране и ние се връщахме към старите си навици на грижовност и разбиране. За Акос, естествено, не беше толкова просто след пълното с предателства и хитрини минало между него и Сифа, но даже и без това нещата между тях никога не бяха прости. Може би и аз щях да страня от Илира, така както той странеше от майка си.

А може би тя говореше с твърде много загадки и това беше уморително.

Щом Акос събра семейството си, Тека ни поведе навътре в залата. Стараех се да вървя, без да марширувам, макар че подсъзнателно целях умишлено да ги сплаша, за да не гледам как най-неочаквано ги обзема страх.

— Наблизо е селцето Гало — уведоми ни Тека. — Там живеят най-вече шотетски изгнаници, но са останали и малко огранци. Предимно търговци. Майка ми казваше, че сме се омесили добре с тях… Ооо!

Тя се метна на врата на светлокос мъж с чаша в ръка, после се ръкува с жена с бръснато теме, която с нежен присмех потупа превръзката на окото ѝ.

— Пазя по-хубавата за специален случай — отвърна Тека. — Знаеш ли къде е Етрек? Трябва да го представя на… Ах!

Напред излезе висок мъж, макар и не колкото Акос, с дълга черна коса, вързана на възел. На тази светлина ми беше трудно да преценя дали беше на моята възраст, или с десет сезона по-голям. Боботещият му глас не ми помогна много.

— Ах, ето я и нея — рече той. — Бича на Ризек се превърна в Екзекутора на Ризек.

Той преметна ръка през рамото ми и се обърна, сякаш се канеше да ме придърпа сред групичка хора, които държаха чаши с онова нещо. Отдръпнах се толкова бързо, че мъжът не успя да почувства дарбата ми.

Болката профуча през бузата ми и със следващото преглъщане мина през гърлото ми.

— Ако пак ме обидиш, ще…

— Какво? Ще ме набиеш? — Мъжът се усмихна мазно. — Интересно ще е да те видим. Тогава ще се разбере дали си толкова добър боец, колкото се говори.

— Без значение е дали съм добър боец, или не съм — срязах го. — Но не съм Екзекутора на Ризек.

— Каква скромност! — рече по-възрастна жена насреща ми и сръбна малко от чашата си. — Всички ви видяхме на арената в новините, госпожице Ноавек. Няма нужда да се срамувате.

— Нито се срамувам, нито скромнича — рекох аз и усетих как устата ми се извива в най-киселата ми усмивка. Кръвта ми заблъска в слепоочията. — Просто не вярвам на всичко, което виждам. Досега трябваше да сте научили този урок, изгнанице.

Едва не се разсмях, когато видях как веждите им се повдигнаха едновременно. Акос ме докосна по облеченото ми рамо и се наведе над ухото ми:

— Не бързай да си създаваш врагове. Ще имаш предостатъчно време за това.

Потиснах напиращия у мен смях. Той имаше право.

Миг след това първоначално видях в мрака само една широка усмивка, а след това Джорек се блъсна в Акос, който изглеждаше твърде объркан, за да отговори на прегръдката му. А и бях забелязала, че като правило не беше особено любвеобилен, но все пак, щом се отдръпна, добродушно го потупа по рамото.

— Много се забавихте с пристигането си тук — рече Джорек. — Започнах да си мисля, че сте отвлечена от канцлера.

— Всъщност ние зарязахме нея в една аварийна капсула — отговори Акос.

— Наистина ли? — Веждите на Джорек се извиха нагоре. — Срамота. Аз я харесвах.

— Ти си я харесвал? — попитах аз.

— Госпожице Ноавек! — Джорек направи поклон с глава и се обърна пак към Акос. — Така е, тя беше малко плашеща, но това качество у приятелите ми очевидно ме привлича.

Бузите ми запариха, когато той погледна многозначително от Акос към мен и обратно. Джорек ме смяташе за своя приятелка?

— Как е майка ти? — попита го Акос. — Тук ли е?

След дребната ни мисия Джорек бе останал, за да се погрижи за майка си в хаоса на Воа.

— Жива и здрава, но не, не е тук. Каза, че ако някога кацне на Огра, никога повече няма да отлети. Не, държи ни в течение какво става във Воа. Премести се да живее при брат си и децата му.

— Хубаво.

Акос се почеса отзад по врата и пръстите му одраскаха тънката верижка, която носеше, онази с пръстена на Ара Кузар. Той не я носеше от привързаност, както несъмнено Ара и Джорек се бяха надявали, а като товар. Да не забравя.

Тека беше изчезнала за малко, но сега се върна с една яка жена до нея. Жената не беше нито висока, нито ниска, косата ѝ беше опъната назад в стегната плитка. Усмихна ми се почти сърдечно, но също като другите не удостои и с един поглед Акос. Аз бях погълнала цялото ѝ внимание.

— Госпожице Ноавек! — подаде ми тя ръката си. — Аз съм Аза. Член съм на нашия съвет тук.

Погледнах косо Акос с мълчалив въпрос. Той вдигна ръка върху голата кожа между врата и рамото ми и угаси сенките. И без да опитвам, знаех, че в момента не съм в състояние да контролирам дарбата си, както се бях научила да правя в скривалището на ренегатите във Воа. Не и с недоспиването на кораба и огранската атмосфера, която подсилваше дарбите. Цялата си енергия влагах, за да я сдържам, така че да не избухне навън от мен, както се случи при кацането.

Поех ръката на жената и я стиснах. Акос не беше привлякъл вниманието ѝ по-рано, но способността му да угаси дарбата ми положително стори това. Всъщност всички наоколо преместиха погледи върху него и най-вече върху ръката му.

— Моля ви, наричайте ме Сайра — казах на Аза.

Погледът ѝ беше любопитен и проницателен. Когато пуснах ръката ѝ, Акос свали своята и сенките се върнаха. Бузите му бяха пламнали ярко и червенината се разстилаше към врата му.

— А ти кой си? — попита го Аза.

— Акос Кересет — рече той плахо.

Не бях свикнала с мекушавата му страна, но след като сега не бяхме вечно обградени от похитителите му, убийците на баща му или други негови мъчители, хм, може пък такъв да беше характерът му при по-нормални обстоятелства.

— Кересет — повтори Аза. — Странно, но откакто съществува колонията ни, орисан човек никога не е стъпвал тук. А сега имаме двама.

— Всъщност четирима сме — обадих се аз. — По-големият брат на Акос, Айджа, е… някъде тук. А също и майка му Сифа. Те двамата са оракули.

Озърнах се наоколо. Като че повикана само по името си, Сифа изникна от сенките зад мен. На няколко крачки зад нея се въртеше Айджа.

— Оракули. Двама оракули — изрече Аза.

Изглежда, най-сетне се беше постреснала.

— Аза — кимна Сифа.

Показваше усмивка, която трябваше да бъде неразгадаема. Едва не извъртях очи.

— Благодаря на всички вас, че ни приютихте. Тежък път изминахме, за да стигнем дотук.

— Разбира се — вдървено отвърна Аза. — Скоро ураганите ще преминат и ще ви намерим някое местенце, където да си починете. — Тя се приближи. — Но трябва да попитам, оракуле… има ли от какво да се боим?

Сифа се усмихна.

— Защо питаш?

— Да приемем двама оракули наведнъж… — Аза се намръщи. — Струва ми се, че това не е добър знак за бъдещето.

— Отговорът на въпроса ти е „да“. Наистина сега е време да се боиш — тихо отвърна Сифа. — Но това нямаше да се промени, все едно дали аз съм тук, или не.

Напред излезе светлокожа огранка, сякаш поръсена с лунички, която носеше гривна с мека бяла светлина. Гривната ми помогна да видя лицето ѝ, когато ми даде знак, шепнейки в ухото на Етрек.

— Госпожице Ноавек — обърна се към мен, щом свърши. Очите ѝ, черни като моите, проследиха сенките, които обгръщаха гърлото ми досущ като душаща ме ръка. — Казвам се Иса и току-що научих от комуникационната кула, че сме получили обаждане за вас от Щабквартирата на Съвета.

— За мен ли? — повдигнах вежди. — Сигурно грешите.

— Записът е излъчен преди няколко часа по новините в целия Съвет. С тази скорост стигат до нас на Огра. За беда, този запис има ограничение във времето. Съобщението е от Исае Бенесит. Ако желаете да отговорите, подгответе се да действате незабавно.

— Какво? — попитах аз. Усетих жужене в гърдите, подобно на бръмченето на потока, само че по-силно, по-дълбоко. — Трябва да отговоря незабавно?

— Да, иначе отговорът ви няма да стигне навреме до нея. Закъснението в комуникациите ни е непростимо, но няма как да бъде заобиколено. Може да направим записа тук и да го изпратим на следващия сателит, който ще напусне атмосферата ни след минути. В противен случай трябва да чакаме още час. Последвайте ме, моля ви.

Посегнах към ръката на Акос. Той ме хвана здраво и двамата тръгнахме след Иса през навалицата.

Иса беше спряла съобщението на пауза върху екрана на отсрещната стена. Той беше широк колкото разперените ми докрай ръце. Жената ме накара да застана върху един кръг на пода, изпъди всички наоколо, даже и Акос, и включи лампа, която хвърли жълта светлина върху лицето ми. Предположих, че това е заради камерата, която щеше да запише съобщението ми.

Майка ми ми беше давала съвети по въпросите на дипломацията, но само като малка. След смъртта ѝ нито баща ми, нито брат ми си бяха правили труда да продължат тази част от образованието ми. Те бяха предположили логично, че въоръжено момиче като мен няма да има нужда от такива познания. Опитах се да си спомня уроците ѝ. Не се прегърбвай. Говори ясно. Не се страхувай да обмислиш отговора си — мълчанието се струва по-дълго на теб, отколкото на тях. Това беше всичко, което помнех. Все трябваше да ми послужи.

Исае Бенесит се появи на екрана по-грамадна, отколкото някога е била на живо. Лицето ѝ беше открито — предположих, че след убийството на сестра си бе свалила маската, тъй като вече нямаше с кого да я сбъркат. Белезите изпъкваха върху кожата ѝ, но не натрапчиво. Лицето ѝ беше намазано с грим, но без тях. По нейно настояване, предположих аз.

Черната ѝ коса лъщеше прихваната назад, беше облечена в рокля с висока яка — така допуснах, защото я виждах само до кръста — от дебел черен плат, който изглеждаше почти втечнен. Встрани на врата ѝ грееше златно копче. На челото ѝ за корона имаше златна диадема, но без никакви украшения. Този канцлер не желаеше хората да го свързват с изобилието и богатството на Отир. Този канцлер водеше Осок, Шиса и най-вече Хеса. Сърцето на Тувхе.

Тя беше положила огромни усилия да не изглежда красива и нежна. Беше поразителна с внимателно очертаните си с чернило очи и с обичайния мургав цвят на кожата си, върху която не беше сложила нищо друго, освен малко пудра, за да не лъщи.

Аз обаче не се бях къпала като хората повече от седмица и бях облечена с тройно по-голям работен комбинезон.

Чудесно, няма що.

— Аз съм Исае Бенесит, орисан канцлер на Тувхе, и говоря от името на планетата-нация Тувхе — подхвана тя.

В помещението край мен се възцари тишина. Стиснах отпуснатите си ръце в юмруци. През тялото ми премина болка, пламна в ходилата ми и през краката плъзна към корема ми.

Премигнах, за да прогоня сълзите, насилих се да се съсредоточа и да стоя неподвижно.

— Това съобщение е адресирано до наследницата на тъй наречения шотетски трон — продължи тя. — След като смъртта на Ризек Ноавек беше потвърдена, по закона за наследственото право, спазван от шотетския народ, то трябва да бъде предадено на Сайра Ноавек преди изгрев-слънце, според днешния час в шест и тринайсет минути… През последните няколко сезона понесохме редица актове на шотетска агресия. При едно нападение беше убит нашият залязващ оракул, а изгряващият ни оракул беше отвлечен. Само преди броени дни сестра ми Ориев Бенесит беше отвлечена и убита на централен градски площад.

Беше се упражнявала с изявлението, защото не се запъваше, макар че очите ѝ святкаха от злоба. А може би си въобразявах.

— Ескалацията на тези агресивни действия повече не може да се пренебрегва. Тя трябва да бъде посрещната със сила. — Исае се покашля тихо, кратък миг на човечност. — Сега ще ви прочета условията на шотетската капитулация пред Тувхе… Първа точка: Шотет ще разпусне редовната си армия и ще предаде всичките си оръжия на тувхийската държава. Втора точка: Шотет ще предаде странстващия си кораб на Съвета на Деветте планети и ще се откаже от странстванията, за да се установи във и около местността, известна като Воа, на север от южните морета. Трета точка: Шотет ще разреши на войските на Тувхе и Съвета да окупират територията му, докато в страната се възстановят редът и мирното сътрудничество със Съвета и тувхийските власти. Четвърта точка: Шотет ще се откаже да се нарича суверенна държава и ще признае, че е част от тувхийската нация. Пета точка: Шотет ще изплати репарации на всички обществени здания и семейства, пострадали при шотетската агресия през последните сто сезона на планетата Тувхе и на другите планети, в размер, който ще бъде определен на по-късна дата от комитет на Съвета и тувхийските власти. Шеста точка: Всички шотетци, които се определят като изгнаници от режима на Ноавек, ще се завърнат на Тувхе и ще се установят в отделен от Воа район, където ще получат амнистия и пълно тувхийско гражданство.

Цялото ми тяло се сви като юмрук, пръст по пръст изцеди кръвта от кокалчетата ми. Вече не забелязвах болката от дарбата ми, макар че сенките се надбягваха по кожата ми с най-тъмното, най-гъстото си черно.

— Ще приемете условията в това съобщение, в противен случай ще обявя война на Шотет, след което кръвта на собствения ви народ ще тежи на съвестта ви — продължи Исае. — Отговорът трябва да бъде получен преди изгрев-слънце според днешния час в шест и тринайсет минути, или ще приемем, че животът ви е бил отнет, и ще се обърнем към следващия наследник от рода ви. Край на съобщението.

Лицето на Исае изчезна от екрана. Край мен всичко тънеше в мълчание. Затворих очи и се помъчих да овладея тялото си. Сега не му е времето, казах му, докато то се разкъсваше от болка. Сега не му е времето да запълваш мислите в главата ми.

Опитах се пак да си спомня майчините уроци, но си спомних само нея. Килнатата ѝ шия, студената ѝ усмивка, когато искаше да смрази някого. Начина, по който използваше плътния си спокоен глас, за да получи своето. Можех да опитам да ѝ подражавам, но нямаше да се получи. Вече бях разбрала, че аз не съм Илира Ноавек.

Единственият образ, който успях да приема, беше на Бича на Ризек, ала отчаяно мечтаех никога, никога вече да не съм нечий бич.

— Готова ли сте с отговора си, госпожице Ноавек? Имате на разположение само няколко минути — подкани ме Иса.

Не бях готова с отговора, не бях готова да действам като лидер на една разделена страна, която ми беше показвала единствено презрението си. Бях обградена от критичните погледи на изгнаниците, на избягалите от жестокостта на собствения ми баща и собствения ми брат. Те бяха обидени, че с мен се отнасят като с техен лидер, когато аз всъщност бях част от семейството на техните мъчители и преследвачи.

Но все някой трябваше да го направи и работата се падаше на мен. Налагаше се да направя всичко по силите си.

Изправих се. Покашлях се. И кимнах.

Иса кимна в отговор. Погледнах в камерите пред мен, които записваха образа и гласа ми, за да ги изпратят на Исае.

— Говори Сайра Ноавек, изпълняваща длъжността суверен на законната държава Шотет — произнесох аз и макар че гласът ми трепереше, думите бяха на място. Жълтата светлина изгаряше лицето ми, гледах право напред. Няма да трепна от сенките, няма…

Трепнах. Няма значение, окуражих се. Болеше ме. Естествено беше да сгърча лице.

— Шотет отхвърля условията на капитулацията, тъй като животът при тях ще бъде по-тежък от кръвопролитията, за които споменахте. Ризек Ноавек е мъртъв и престъпленията, извършени пряко или непряко от него срещу Тувхе, не представляват народа му.

Изчерпих деловите си фрази.

— Мисля, че това ви е известно — казах аз. — Била сте сред нас, видяхте с очите си усилията на съпротивата.

Замълчах. Помислих какво искам да кажа.

— Народът на Шотет изразява почтителното си желание за спиране на военните действия дотогава, докато се срещнем и обсъдим договор между нашите две страни. Ние не искаме война. Но не правете грешка, макар и разделени между Огра и Урек, ние сме една нация и ще се отнасяте с нас като с такава. Край на съобщението.

Едва когато свърших, осъзнах, че току-що бях разкрила на Исае Бенесит местонахождението на изгнаническата колония, която досега беше тайна за всички, освен за огранците. Но беше късно да променя това.

Преди някой да си отвори устата, вдигнах ръка, за да привлека вниманието на Иса.

— Може ли да запиша още едно послание? Него ще пратите незабавно до сателитите във Воа.

Иса се поколеба.

— Моля те — добавих аз. Нямаше да навреди.

— Добре — съгласи се тя. — Но трябва да е кратичко.

— Съвсем кратко — обещах.

Изчаках знака ѝ, за да започна. Това послание можех да кажа, без да се замислям, без да репетирам. Когато Иса ми кимна, поех си въздух и подех:

— Воанци, говори Сайра Ноавек. Тувхе обяви война на Шотет. Предстоят военни действия. Незабавно се евакуирайте на странстващия кораб. Повтарям, незабавно се евакуирайте на странстващия кораб. Край на съобщението.

Превих се на две, подпрях се на колене и с мъка си поех дъх. Толкова много ме болеше, че краката ми всеки момент щяха да поддадат. Акос се спусна към мен, стисна ме първо за раменете, после за ръцете. Подпрях се на него, сгуших се, облегнах челото си на рамото му.

— Добре се справи — прошепна ми той. — Добре се справи. Държа те, държа те.

Когато хвърлих поглед над рамото му, видях нерешителни усмивки, чух почти одобрителен шепот. Беше ли прав Акос? Наистина ли се справих добре? Не можех да повярвам.

Предстоеше война. И все едно какво казваше Акос, все едно какво щяха да кажат отсега нататък всички останали, аз бях тази, която я ускори.

Глава 12

Киси

— Тази Сайра Ноавек — казва Аст, докато върти гладко камъче в лявата си ръка. Забелязвам, че той вечно шава — или коляното му ще подскача, или ще гризе еластичния край на гребена си, или ще си играе с нещо между пръстите си. — Има ли шанс да приеме условията?

Засмивам се. Мисълта, че Сайра Ноавек, която не се отказа от борбата на арената даже след като собственият ѝ брат ѝ обели кожата от главата, може да предаде страната си на Тувхе доброволно, е направо нелепа.

— Е, аз не я познавам — оправдава се Аст.

— Извинявай, не исках да ти се присмивам, но тя ще се бие и със стена, ако се изпречи на пътя ѝ.

— Не, не очаквам да се предаде. — Исае отговаря, все едно седи далеч от нас, а не на масичка до прозореца в другия край на стаята. Намираме се от онази страна на сателита на Съвета, която не гледа към слънцето, и вместо Тувхе през прозореца се виждат звездите, Космосът и потокът. На този фон Исае изглежда още по-дребничка и по-млада, отколкото обикновено. — Шотетците не са създадени да се предават. Председателят на Съвета имаше право — те са като… нашествие на насекоми. Мислиш си, че са дребни и ще ги смачкаш, а те все прииждат ли, прииждат.

Смразявам се, щом чувам думата нашествие. Така не се говори за народ даже ако ти е кръвен враг. И Исае обикновено не говори така за хората даже когато е ядосана.

Тя се изпъва, сключва ръце в скута си и казва:

— Трябва да реша какъв ще е следващият ми ход. В случай че обявяването на война бъде получено според плановете ни.

Аст гали с палеца си камъчето. То е от родната му планета, някакво мрачно небесно кълбо по периферията, с номер вместо име и въздух, който не става за дишане без хрип — жаргонната дума за каквото там е името на устройството. Той ми разказа, че за да оцелее, през по-голямата част от живота си е носил обемист апарат на лицето си. Колкото време ти е отредено, трябва да го изживееш добре, каза ми, все едно го е казвал хиляди пъти преди, все едно изречението е толкова далеч от манифест, колкото и един незначителен разговор.

— Мисля, че трябва да ги удариш здраво — казва той след няколко кръгчета на палеца си. — Шотетците нямат уважение към нищо друго. Удари ги здраво, иначе може хич да не ги удариш.

Исае свежда главата си, сякаш е разочарована, само аз знам, че не е това, а просто носи голям товар. Тя води своя вътрешна борба, а също и войната, която искат планетите от Съвета, както и войната срещу скръбта, която в този момент се надига у нея и я кара да казва и върши неща, които иначе не би казала и извършила.

— Мога да ударя пъпа на Воа. Там живеят повечето от поддръжниците на Ноавек.

През пъпа на Воа бяхме минали, за да стигнем до амфитеатъра. От една сергия там си купих чаша чай, а очите на продавача се набръчкаха по края, когато ми я подаде. Тя не може просто ей така да удари пъпа на Воа.

— Хем ще видиш сметката на лакеите на Ризек, хем ще заявиш намеренията си — отбелязва Аст. — Идеята е добра.

— Това не е военна мишена — намесвам се аз.

Аст поклаща глава.

— Сред шотетците няма цивилни. Всички знаят как да убиват. С Исае знаем това по-добре от всеки друг.

Бях научила, че баща му е бил убит при същото нападение, което оставило на Исае белезите. Същото, което беше отнело живота на родителите и приятелите ѝ. Корабът им, корабът, който беше давал убежище на Исае през по-голямата част от живота ѝ, бил завладян от странстващи шотетци, за които плячкосване означавало грабежи и убийства. Този епизод беше оставил и двамата с еднакви предразсъдъци и ги свързваше един с друг по начин, който не проумявах съвсем.

— Какво оръжие ще използваш? — пита Аст. — Пехотинците ще бъдат лоша стратегия срещу шотетците, като знаеш какво могат обикновените граждани.

— Те не са шотетски граждани — строго изрича Исае. — Фактически те са бунтовници срещу законното ми управление.

— Знам — отвръща тихо Аст.

Исае захапва едно от кокалчетата си, зъбите ѝ се впиват надълбоко. Иде ми да дръпна ръката от устата ѝ.

— Все още чакам потвърждение от лидерите на Пита, но ще използваме тяхното оръжие. Наричат го антипоточен заряд… Дава резултати. Мога да го насоча срещу амфитеатъра, където убиха Ори, а оттам разрушенията ще се разпрострат. Машината ще срине сградата със земята.

Дъхът ми излиза плитък. Ето затова дойдох тук — за да попреча на Исае да извърши нещо, за което ще съжалява, да се погрижа Тувхе да не кривва от правия път. Значи трябва да я успокоя. Трябва да ги спра навреме, докато още набират скорост. Пращам дарбата си като извита вълна, която ги връхлита едновременно. Аст трепва както винаги, но Исае не забелязва. Представям си как водата повдига тежестта от тялото ѝ и тя се понася на повърхността, сетне леко придърпва крайниците ѝ и се връща при мен.

— Има закон срещу атакуването на цивилни мишени без необходимост — изричам спокойно.

Исае ме поглежда лениво, сякаш е полузаспала. Долната ѝ устна е изцапана в червено.

— Извън пределите на Воа има казарма — предлагам аз.

— Където дори не знаем дали ще има жива душа — възразява Аст. — Във Воа цари пълен хаос. Войниците най-вероятно са влезли в града, за да поддържат реда. Ако атакуваме казармата, рискуваме да съборим десетина постройки и палатки — и толкова.

Исае продължава да хапе кокалчето си. Червена струйка ми показва, че то вече кърви. Обхванала я е същата дива сила, както преди да убие Ризек, само че сега няма цел, която да я погълне. Аст ѝ предлага място, в което да вложи разрушителната си енергия, но на каква цена? Невинни човешки животи? Старци, деца, дисиденти, ренегати, куци, сакати и бедни?

Да не говорим какво ще ѝ струва на нея като човека, който е дал заповедта за това разрушение.

Хайде, мисли.

— Убийството не е единственият начин да получиш резултат — обаждам се аз. — Шотетците ценят малко неща. Езика си…

Раздразнението на Аст лумва и аз се задавям, дарбата ми пречи да отговоря, не ми позволява да продължа.

— Да, дай да се впуснем в отвлечени разсъждения, вместо да ударим действителни цели — тросва се Аст. — Защо не!

Пак пускам дарбата си, нова вълна. Сега Исае се нуждае от малко мир и покой. И все едно колко близки са с Аст, той не може да ѝ ги даде.

Аз мога.

— Шшът, Аст! — Исае вдига ръка. — Ки, продължавай.

Изчаквам свитото ми гърло да се отпусне. Затова Аст трябва да се успокои и не просто да се успокои, ами да се засрами, че не ми позволи да говоря. Едва когато лицето му хубаво се е усмирило, мога пак да заговоря.

— Те ценят езика си, както и оракулите, които са извън въпрос, и странстванията.

— Странстванията. — Исае кима. — Имаш право. — Очите ѝ грейват. — Може да ударим кораба. Тъкмо се завърнаха, затова на борда ще бъде само основният екипаж. Жертвите ще бъдат минимални, но символичната победа ще е огромна.

Това не е мое решение, но не е и на Аст. По-добре от нищо, предполагам.

Аст се намръщва, очите му както винаги гледат вторачено в недалечна неизвестна точка. Известно време не е ставал, летящият бръмбар водач с цъкане и цвърчене е кацнал на рамото му и антенките му се местят също толкова накъсано като механичните му очи.

— Мек удар — казва той.

— По-добре да съжалявам, че съм била прекалено мека, отколкото прекалено твърда — с отсечен глас изрича Исае и показва, че обсъждането е приключило. — Ще се свържа с генерал Ден. Ще се погрижа да разполагаме със снимки на кораба, които не са отпреди половин сезон.

Усмихва ми се с прекалено свирепо лице, за да съм спокойна. Това означава, че Исае, която уби Ризек, още се спотайва някъде в душата ѝ и изчаква да нанесе отново удара си. Но няма от какво толкова да се тревожа. Това в крайна сметка ме привлече у нея на първо място — тя е способна, решителна. Не се нуждаеше от ничии грижи, най-малкото от моите. Никога не би си признала, че сега това се е променило.

Но когато се влюбиш, искаш да се грижиш за другия. Това ще правя и аз.

Вечеряме заедно — аз, Аст и Исае. Аст не отговори добре на дарбата ми и трябва да се уча как да се оправям с него като всички други — опит и грешка. Затова този път го разпитвам за детството му на кораба с Исае и това го отпуска. Разказва как учел Исае да поправя двигатели, това, с което се е занимавал баща му, а тя искала само да отвърта болтовете. Веднъж го накарала да отиде с нея на урок по обноски и той така я разсмял, че тя изпръхтяла чая през носа си.

— Излезе ми чак през окото — казва тя през смях.

Бавно, но сигурно решавам — ще се наместя между тях. Не за да ги разделям, а за да съм сигурна, че тя постъпва правилно, разумно. Съобщението ѝ до генерал Ден звучеше достатъчно непоколебимо, а сега се смее, докато разказва случки от миналото си, но аз продължавам да се тревожа. След като си видял как някой убива човек с кухненски нож, има за какво да се тревожиш.

Аст си тръгва, щом облизваме чиниите, и аз също се приготвям да си вървя. Исае е уморена от днешните решения. Но тъкмо когато се надигам от стола, тя ме хваща за ръката и казва:

— Имаш ли нещо против да останеш за малко?

— Не, разбира се.

Тя изгубва спокойствието си, все едно се разсъблича, крачи покрай прозорците, после се обръща и тръгва назад. Опитвам се да ѝ помогна, но както се случи на кораба на ренегатите на път към килията на Ризек, дарбата ми изневерява. Тя подръпва косите си възбудено и те се къдрят още по-ситно около ушите ѝ.

— Моята дарба също си има трудности — казва тя след няколко обиколки на стаята. Дълго време си мислех, че дарбата на Исае е най-обикновена — тя вижда спомените на другите хора, щом ги докосне. Но не е само това. Тя живее, а миналото вечно я тегли, мъчи се да я отнесе с течението си. — Откакто Ори… — Млъква, преглъща, пак започва. — Затъвам в спомени. Което е добре, когато са хубави, като тези с Аст, но когато не са и ме навестят в сънищата…

Тя трепва и разклаща глава.

— Да си поприказваме за нещо по-ведро — предлагам аз. — Докато заспиш.

— Не знам… не мисля, че ще се получи. — Тя продължава да клати глава. — Чудех се дали… глупаво е, но…

— Каквото и да е, стига да ти помогне.

— Чудех се дали няма да ме пуснеш в твоите спомени. Ако ги видя чрез дарбата си, може би ще намеря покой за известно време.

Колебая се. Хубавите спомени, между които мога да избирам, не са чак толкова много. Онези от детството ми са примесени с тъга, защото всички водят към отвличането на Айджа и Акос и бащиното ми убийство. Онези след тях, когато се мъча да извадя мама от вечното ѝ помрачение, също не са хубави. Едва когато се събрахме с Ори, облаците започнаха по-често да се разведряват и отчасти причината беше, че опознавах Исае…

— Извинявай, не биваше да те моля, това е нахлуване в душевния ти мир — изрича тя.

— Не! Не е това. Мислех си, че много от хубавите ми спомени са свързани с теб и Ори, и не знаех дали няма да е неловко.

— О! — Тя се дръпва. — Не, няма нищо.

Отивам до леглото ѝ и сядам на ръба, където покривката още стои гладка, затъкната под матрака. Потупвам мястото до мен и тя сяда настрани, за да може да ме гледа в очите.

— Дай ми една секунда — казвам аз.

— Секунда. — Тя се усмихва. — Това е една от любимите ми думи на хесански.

После затварям очи, за да си спомня. Не само за да си спомня кога я срещнах или кога почувствах, че наистина сме се сприятелили. Всичко е в детайлите. Уханието на въздуха, студеното време, с какво бях облечена. А това не е толкова лесно. Бях ученичка, затова първите пъти вечно бях с униформата си — дебела роба, която покриваше дрехите ми, за да не се нацапат с прашец, кори и стебла от растенията…

— Хайде, давай — подканих я аз и си спомних резливия мирис на зелената кора от соления плод, който белех.

Тя и преди е използвала дарбата си върху мен, докато се опознавахме, затова очаквам докосването на ръката ѝ по лицето ми. Пръстите ѝ са студени и малко лепкави, но бързо се сгряват на бузата ми, закотвят се на челюстта ми. След това двете заедно се връщаме в миналото.

Стоях зад въжената бариера и тълпата ме притискаше в гърба. Нямах нищо против, защото ме топлеше, пазеше ме от вятъра и снега. Пак бях принудена да свия в юмруци ръцете си в ръкавиците, за да сгрея пръстите си, но не усещах оня мраз, оня дълбок мраз, от който чак зъбите те заболяват.

Дълго чакахме, преди корабът да се появи в небето и да се спусне направо на площадката за кацане. Беше малък и непретенциозен хесански превозен кораб. Хората околовръст ахнаха, когато разпознаха очукания му метал, топлинните му клапи, които предпазват двигателя от замръзване. Разчетох тези белези като послание — аз съм като вас, една обикновена тувхийка. Това беше манипулация.

Хесанският кораб кацна, вратата се отвори и навън се показа жена в черно. Лицето ѝ, естествено, беше покрито от носа надолу. Но за разлика от нас не носеше защитни очила, затова успях да видя черните ѝ леко полегати очи със залепнали в кожата над тях мигли.

Когато я зърнаха, всички нададоха радостни възгласи. Без мен — аз се мъчех да разбера дали не ми се привижда. Това бяха очите на Ори, но аз от години не я бях срещала, а тя си беше… ами беше си Ори.

Секунда след това зад първата жена излезе втора — сестрата на канцлера, помислих си аз, макар че можех да се закълна, че виждам двойно. Бяха еднакви на височина, носеха еднакви палта, еднакви предпазни маски покриваха лицата им. Еднаквите им очи огледаха тълпата безучастно.

Рамо до рамо жените тръгнаха към сградата. Не се спряха да стиснат ръцете на хората, а помахаха с ръкавици. Очите им се набръчкаха в усмивки, които не можехме да видим. Походката на едната беше плавна, сякаш се носеше по земята на колелца. Другата вървеше отривисто и главата ѝ сякаш подскачаше нагоре-надолу на всяка стъпка. Когато минаха покрай мен, не се сдържах — свалих защитните си очила, за да видя по-добре лицата им, за да видя с очите си дали това е Ори.

Единият чифт очи се спря върху моите. Крачките леко се забавиха. А в следващия момент двете изчезнаха.

По-късно същия ден на вратата ми се почука.

Живеех в общежитието точно до болницата, с която ги свързваше покрит мост. Понякога опирах чело в стъклото и съзерцавах полята с ледоцвет. Оттам се виждаха само цветните петна на сградите в Осок, които висяха в небето като полилеи.

Стаите ми бяха тесни, натъпкани догоре с вещи. Предимно от плат. Хартията, а следователно и книгите бяха лукс на планета почти без дървета, но от стеблата на ледоцвета предяхме конци, които киснехме в есенция от листенца на непорочниче, за да омекнат. Боядисвахме ги във всякакви цветове — убити и ярки, тъмни и светли. Всичко друго, само не в сиво, което беше пред очите ни през повечето време. Окачвах платовете по рафтовете, за да скрия предметите по тях, увесвах ги на стените, за да завия олющените места. В повечето случаи стаята ми служеше за кухничка. Имах малки котлони тук-там, върху които къкреше нещо и според деня във въздуха се носеше пара или дим. Не беше чисто, но беше топло.

Жилището обаче не подхождаше на гостите ми в онзи ден. Обърсах си ръцете в престилката, отворих вратата и по челото ми изби пот. Пред мен стоеше много висок намусен мъж.

— Техни височества Бенесит желаят да им окажете честта на своето гостоприемство — изрече той.

Не беше тувхиец, личеше си по разкопчаните копчета на врата. Беше облечен в светлосиво, което ще рече, че беше от Съвета, и официалният му тон го потвърждаваше.

— Ъхъ — успях да измрънкам. После пуснах в ход дарбата си и позата му се отпусна, а с него и аз. — Разбира се. Добре дошли са, а също и вие.

Мъжът се подсмихна под мустак.

— Благодаря ви, госпожо, но работата ми е да стоя пред вратата.

Той провери апартамента, за да е сигурен, че не крие опасност, мина през всяка стая и огледа всичките ми вещи. Надникна и в банята, за да види дали някой не клечи с нож във ваната, или поне така си помислих. После излезе през вратата, кимна на някого, който не се виждаше, и те се появиха. Две високи, стройни жени в черни рокли, закопчани до брадичката, с качулки и защитни маски на лицата. Отдръпнах се, за да влязат, но не ги поздравих. Стоях и ги зяпах.

Тогава едната от тях мина край мен да затвори вратата и ми се усмихна. Познах по набръчканите ѝ бузи.

— Киси — каза ми и тогава разбрах, наистина разбрах, че беше тя.

— Ори!

Двете се хвърлихме да се прегърнем, сблъскахме се, стиснахме се здраво и се разсмяхме.

Над рамото ѝ видях как сестра ѝ обиколи малкия ми апартамент, като галеше с пръст всичко, покрай което минеше. Спря се пред лавицата, където зад прозрачна завеса държах семейните снимки, така че да не ги гледам, ако много се натъжа.

Отдръпнах се от Ори, която свали качулката и покривалото на лицето си. Изглеждаше точно както и очаквах — все същата, но по-проницателна, по-зряла. Черната ѝ, права като клечки коса беше хваната на кок на тила ѝ и се беше разрошила от качулката. Устата ѝ, чиито краища вече се бяха вирнали нагоре, се изви в широка усмивка.

— Не мога да повярвам!

Не мога да повярвам, че ти си сестрата на канцлера, не мога да повярвам, че си тук — това исках да кажа, но не можах.

— Много съжалявам. — Тя сведе очи. — Де да имаше друг начин…

Как си могла да ме лъжеш през целия ни живот? — помислих си аз, защото знаех, че нямаше да мога да го изрека на глас. Всъщност мълчах като риба.

Хванах я за лакътя и я поведох към възглавничките, които бях натрупала около единия котлон и дебелото гърне с накиснат в него чай. Изучавах полезното действие на студено накиснатия ледоцвет в сравнение с топло накиснатия.

— Къде отиде? — попитах аз.

— На кораба на Съвета. Исае беше там и се… лекуваше.

Тогава погледна сестра си и аз разбрах, че името на канцлера е Исае. Тя се настани на единственото кресло в стаята, близо до Ори. За секунда ръцете ѝ останаха скръстени в скута, после тя извъртя очи и свали защитната маска от устата и носа си. Ако се съдеше по яркия им червен цвят, противните белези, които разполовяваха лицето ѝ, бяха отскоро.

Не бяха красиви. Като всички белези.

— Тя иска да каже, че се лекувах от това. — Исае махна с ръка пред лицето си.

Опитах да се усмихна.

— Сигурно не е било лесно.

Исае изсумтя.

— Значи ти си най-голямата Кересет. Напоследък си влязла в устата на всички в системата. Семейство Кересет — оракул, предател и… онази, която трябва да внимава с ножовете. „Първородното дете на семейство Кересет ще падне от нож“, нали това е ориста ти?

Задавих се. Брат ми не е предател. А аз ще боравя с ножовете толкова небрежно, колкото ми се ще, по дяволите! Махай се от къщата ми! За коя се мислиш, мътните те взели? Но от устата ми не излезе нито една от тези думи.

— Исае! — скастри я Ори.

— Сигурно не бива да повдигам неприятни теми, без да са ме молили — продължи Исае, — но такава е действителността за това коя си ти, коя съм аз, коя е сестра ми. А аз обичам да гледам действителността в очите.

— Държиш се невъзпитано — обвини я Ори.

— Няма нищо. — Най-сетне езикът ми се развърза. — И по-лошо съм чувала.

Исае се засмя, сякаш знаеше какво се опитвам да кажа. Може би не се заблуждавах. Тя се бе учила в Съвета поне за кратко, а там по-добре от всякъде другаде знаеха как да кажат две неща едновременно.

— На кораба на Съвета щяха да те харесат — с тих глас ми рече тя.

— Казах хубави спомени, а не такива, в които те е яд на мен! — Исае ме изважда от миналото, връща ме отново на кораба и макар че ме смъмря, прави го през смях.

— Съжалявам, нямам власт над спомените си! — засмивам се аз.

— Държала съм се ужасно с теб. — Очите ѝ светят леко, когато пак ме поглежда. Имат хубав цвят — тъмнокафяви, с малко топлинка в тях като плодородна почва. — А ти как изобщо стана моя приятелка?

— Влез отново и ще ти покажа.

Най-напред ме връхлетя миризма на подправки. Ръцете ми бяха заровени, потопени в топка тесто колкото главата ми. Бухнах го в масата и край лицето ми се вдигна брашнен облак. Не си идвах често вкъщи, но беше часът на Угасването, а аз никога не пропусках Цъфтежа в Хеса, затова се бях прибрала за пет-шест дни.

На масата зад мен седеше Исае Бенесит. Беше отказала да отиде в храма с Ори, която искаше да пита оракула — мама — за нещо. Затова Ори я беше оставила при мен, все едно беше дете, което трябва да се наглежда, макар да знаеше, че с нея много не си допадаме.

Пред Исае стоеше пълната ѝ чаша с чай. Даже не я беше близнала, откакто ѝ я приготвих преди час.

— Е — поде тя, след като превих тестото на две и пак го бухнах. — Идваш ли си често у дома?

— Не — отвърнах аз и се учудих на остротата на отговора си.

Обикновено дарбата не ми позволяваше да бъда толкова рязка с хората.

— Някаква определена причина?

Замълчах. Не бях сигурна дали ще мога да отговоря на въпроса ѝ. Повечето хора не искаха да слушат за неприятностите ми, даже и да питаха, което значеше, че буквално трябваше да мълча. Скръбта караше хората да се чувстват неловко.

— Къщата е пълна със сенки — реших да заобиколя темата.

— Аха — рече Исае. А сетне за моя изненада попита: — Искаш ли да ми разкажеш за тях?

Засмях се.

— Ти искаш ли да чуеш за тях?

Тя сви рамене.

— Разговорът за дреболиите и бездруго не ни върви, а и аз нямам време за тях. Тъй че — да, искам да чуя за тях.

Кимнах и плеснах тестената топка в масата. Облизах суровото тесто от пръстите си, после се измих над мивката и се изтрих в суха кърпа. След това я заведох в дневната. От хляба в цялата къща миришеше на мая и подправки. По панталоните ми още имаше тестени отпечатъци от пръстите ми.

Посочих едно място на пода, което по нищо не се отличаваше от останалите протрити дъски.

— Ето там падна тялото му.

Исае не ме попита за кого говоря. Историята ѝ беше известна — всички в Тувхе я знаеха. Тя клекна до мястото, където издъхна баща ми, и прокара пръсти по грубите шарки.

Стоях там и не помръдвах. А сетне думите се заизливаха:

— Минаха часове, преди да го измия. Седях до тялото му и част от мен чакаше… Знам ли какво… Може би той да се събуди. Или аз да се събудя от кошмара. — Изхлипах тихо и болезнено. — А сетне трябваше да се хвана на работа. Да увия тялото му. Да намеря кофа и да я напълня с топла вода. Да събера стари кърпи. Представи си да стоиш пред шкафа и да се мъчиш да определиш колко кърпи ще ти трябват, за да измиеш кръвта на баща си.

Задавих се, но този път от сълзи. Не бях плакала пред друг човек, откакто дарбата ми се прояви. Вярвах, че сега това е невъзможно, както беше невъзможно да задавам груби въпроси на хората или да им се присмивам, когато някой падне на заледен път.

Исае зашепна молитва. Това не беше молитва за душевен покой, не беше и молитва за мъртвец. Беше благословия над свещено място.

Исае смяташе, че лобното място на баща ми е свещено.

Коленичих до нея, исках да чувам гласа ѝ, докато изрича думите. Ръката ѝ се уви около моята, беше повече от необичайно да докосвам човек, когото не познавам и даже не харесвам. Но тя ме стисна силно, за да не я пусна, и довърши мълчешком молитвата.

И аз продължих да държа ръката ѝ.

— На никого досега не съм разказвала това. На хората им става неприятно.

— На мен само това няма да ми стигне, за да ми стане неприятно — отвърна Исае.

Хладните ѝ пръсти ме погалват нежно по скулата, изтриват сълзите ми, затъкват къдрав кичур зад ухото ми.

— Трябва да поработим над определението ти за хубави спомени — шегува се тихо и с много нежност.

— Дълги сезони не бях плакала, освен когато оставах сама. Нямаше кой да ме утеши, даже и майка ми. Трагедиите в живота ми са непосилни за повечето хора. Но не и за теб. Ти можеш да понесеш всичко, каквото и да ти разкажа.

Ръката ѝ още стои зад ухото ми.

После се вплита в косите ми, навива кичурите ми на пръстите си.

Аз я целувам. Веднъж — нежно, кратко.

Отново, по-настойчиво, тя отвръща.

Отново, сякаш не можем да търпим да сме разделени.

Буйните ми ръце напипват тила ѝ и ние се притискаме, нагаждаме се, оплитаме се.

Заравяме се надълбоко в това малко джобче от щастие.

Глава 13

Акос

Настаниха изгнаниците във временни жилища, където леглата бяха накамарени едно над друго и бяха заврени в стените в опасани с метал жлебове. Тази уредба не беше за постоянно, но за два-три дни щеше да свърши работа, или поне така беше казал изгнаникът, който им показа леглата.

Сайра взе най-горното — не ставаха за двама души, затова щяха да спят поотделно, — защото се катереше като катерица, а Тека, която беше също толкова пъргава, зае това под него. Сифа и Айджа се настаниха на двете най-долни легла и тъй Акос се озова точно по средата. Между две шотетки и двама тувхийци. Ориста сякаш беше изоставила всяка изтънченост и беше решила да му се подиграва.

Макар че метална плоскост го отделяше от леглото на Тека, той цяла нощ чуваше шумоленето на чаршафите, докато тя се въртеше. Събуди го жената от съседната колона, която скочи под него с присвити нозе. Имаше нещо в движенията ѝ, в стойката ѝ, което му беше познато.

— Явно губя пъргавината си, щом те събудих — с дрезгав глас изрече жената и навлече панталона си. Вдигна поглед към него.

— Познавам те отнякъде — каза ѝ той, преметна краката си над ръба на леглото и също скочи на пода. Пръстите му се свиха от студената земя.

— Бях там, когато си заслужи бронята. Една от наблюдателките ти. Ти си Кересет.

Ритуалът изискваше трима свидетели. Дълго време му отне да склони Вакрез Ноавек, генерала, да се съгласи да ги призове заради него. Вакрез се беше присмял над мисълта, че човек, който не е роден на шотетска земя, може да убие Брониран. Малан, съпругът му, успя да го придума. Ако се провали, какво толкова? — каза той, кимайки към Акос. — Ще докажеш, че един тувхиец не е годен да носи бронята ни. Ако успее, това ще говори добре за обучението ти. И в двата случая печелиш.

После смигна на Акос, а той остана с усещането, че Малан постига своето в болшинството от случаите.

— Радвам се, че си си стъпил на краката — рече жената. — Тази история с Бронирания беше малко необикновена.

Тя кимна към китката му, където беше отбелязал убийството на животното, както щеше да отбележи с клеймото на смъртта живота на всеки друг. Странна се виждаше тази работа на тайния шотетски съвет, който официално му беше дал бронята. Той обаче беше сложил диагонална черта върху клеймото, както му каза Сайра.

Не скри клеймата, докато жената ги разглеждаше, както би направил пред близките си. Ала прокара пръст по линията, която принадлежеше на Вас Кузар. Още не беше решил дали да мисли за нея като за триумф, или за престъпление.

— Стига сте бъбрили! — изръмжа Тека от леглото отгоре, хвърли възглавницата си и уцели с нея жената по главата.

Предишната вечер Акос беше получил чифт дрехи от един изгнаник горе-долу с неговия ръст, затова се облече и си наплиска лицето, за да се разбуди. Студената вода потече по врата му, а оттам и по гърба му. Той не си даде труд да се подсуши. Огранците поддържаха жилищата си топли.

Когато излезе навън и понечи да тръгне към стола, му хрумна, че за първи път от много време никой нито му казва къде може или не може да отиде, нито го преследва. Той подмина помещението за хранене — един стар склад, който шотетците бяха превърнали в столова — и се насочи към шотетско-огранското селище Гало.

Шотетците толкова добре се бяха приспособили тук, че през повечето време той не ги различаваше от огранците, въпреки че според Тека селото беше пълно с изгнаници. Пътьом дочу няколко шотетски думи — на една от сергиите на пазара застарял шотетец се препираше за цената на огрански плод, който приличаше на мозък и от някакъв прашец излъчваше слабо сияние. А върху покривката, която една жена изтръскваше от прозореца си, беше зашита картата на Воа.

Сградите се бяха накривили една към друга, много стени се бяха огънали от старост. Някои от вратите си пречеха при отварянето и воюваха за господство пред магазините. Улички с ширината на раменете му водеха към още магазинчета, закътани зад първата редица.

Никъде не се виждаха табели и човек трябваше да наднича вътре, за да разбере какво продават. Половината от нещата му бяха и бездруго непознати, но му направи впечатление, че огранците обичат дребни и сложно изработени вещи.

Беше като на тръни, сякаш някой щеше да го сгащи, че се разхожда из пазара, и да го накаже. Вече не си затворник — не спираше да си повтаря той. — Можеш да отидеш където ти душа иска. Но му беше трудно да го повярва.

Тогава долови аромат във въздуха, който силно му напомни за прах от завистник, и не се стърпя. Мушна се в една от уличките, обърна се странишком, за да не отърка ризата си в мокрия камък, и бавно се приближи. От недалечен прозорец се виеше пара и когато надникна между решетките, видя наведена над печката старица, която бъркаше нещо в желязно гърне. Над нея на върви висяха наръчи растения, а от пода до тавана, където можеха да се вместят рафтове, бяха наслагани буркани, надписани на шотетски. В претрупаната стаичка имаше ножове, мерни чашки, лъжици, ръкавици и пълни до пръсване гърнета.

Жената се обърна и Акос понечи да се скрие, но закъсня. Очите ѝ го впримчиха в клопката си, бяха яркосини като на Тека. Носът ѝ приличаше на клюн, а кожата ѝ беше светла почти колкото неговата. Тя подсвирна между зъбите си и му подвикна:

— Хайде, влизай де, тъкмо ще ме отмениш на печката.

Той се наведе, за да влезе. Струваше му се, че е твърде едър за тясното ѝ магазинче — дали беше магазинче? — и твърде едър за собственото си тяло. Жената му стигаше до гърдите, беше слаба, с яки ръце въпреки възрастта си. Тук няма място за тънкокожи, каза си той. Би питал Сайра какво стана с тънкокожите, които дръзнаха да не се подчинят на семейство Ноавек, но не желаеше да чуе отговора.

Той взе лъжицата.

— По посока на часовниковата стрелка. Стържи дъното. Не много бързо — нареди старицата и той се постара.

Чегъртането по дъното на гърнето го дразнеше, но нямаше какво да се направи. Наоколо не се виждаше дървена лъжица. Дърветата сигурно се опитват да те убият тук, ако речеш да ги отсечеш.

— Как ти е името? — грубо подпита жената.

Стоеше до един шкаф с ширината на хълбоците ѝ и кълцаше отгоре му непознати за него листа. Но точно под носа му висеше пачка листа от сендес. Откъде се беше сдобила с тях? Можеха ли да растат на Огра? Надали.

— Акос — отвърна той. — Как си се снабдила с листата от сендес?

— Вносни са. Е, мислиш ли, че климатът е достатъчно студен за ледоцвета?

— Не мисля, че топлината е единствената пречка. Липсата на слънце е проблемът.

Тя изсумтя нещо, което прозвуча като съгласие.

— Рядко рискуват да докарат нова стока. Не искаш ли да знаеш името ми?

— Да, аз…

Тя се засмя.

— Аз съм Зенка. Не подскачай така де, няма да те изям жив, задето обичаш растенията повече, отколкото те обичат мен. Това би било чисто лицемерие. По-полека, че с тази трескавост ще пребиеш до смърт горкичките същества.

Акос погледна ръката си. Без да се усети, беше почнал да бърка по-бързо.

Той намали темпото. Явно беше отвикнал.

— Получавате ли тихоцвети тук? — попита я.

— Не са ми много от полза. Не знам какво да ги правя, а с тях шега не бива.

Той се засмя.

— Да, знам. В моя град сме вдигнали зид, който предпазва хората от наранявания.

— Кой е градът ти? — попита жената.

Той твърде късно се усети — не искаше да разгласява пред непознати, че е тувхиец. Но толкова отдавна не беше срещал човек, който да не го познава.

— Хеса — отвърна, след като не можа да се измъкне. — Но вече не е мой, предполагам.

— Ако някога е бил. Името ти е Акос. Това е шотетско име.

— Казвали са ми.

— Значи познаваш ледоцвета.

— Баща ми беше фермер. Мама също ме научи на едно-друго — отвърна той. — Но не знам нищо за растителността на Огра.

— Огранските растения са свирепи. Те се хранят с други растения, с месо, с потока или и с трите. Тъй че ако не си опичаш ума, ще ти отхапят ръката от рамото или ще те съсухрят целия. Прибирането на реколтата тук прилича повече на лов, а на всяка крачка в гората може да се отровиш. — Тя се поусмихна. — Но ако ги хванеш, може да ти влязат в употреба. Обикновено се налага да се сварят. Това отнема част от силата им.

— Какво приготвяш с тях?

— Един лек, който ще отслаби мощта на потока за хората, чиито дарби се усилват тук. Много шотетци трудно виреят на Огра. Добре ще ми дойде помощта ти, стига да ти се кълца, бели и стърже.

Той се усмихна леко.

— Може би. Още не знам какво друго ще правя, докато съм тук.

— Не смяташ да останеш задълго.

Тя говореше за престоя му на Огра, но Акос първоначално го изтълкува по-широко. Колко още ще живее, преди да срещне ориста си? Ден, сезон, десет? Струваше му се, че е дълбокодънна риба, хванала се на кукичка, която теглят към повърхността. Той нямаше избор и отиваше натам, накъдето го теглеше въдицата, а над водата го чакаше смъртта. Но нямаше начин да се спаси.

— Моите намерения вече нямат никакво значение.

Когато Акос влезе в столовата с позеленели пръсти от едно огранско стъбло, което беше разчупил на Зенка, там цареше неестествена тишина. Хем беше прекалено тихо, хем прекалено оживено, всички търчаха нагоре-надолу и никой никъде не стигаше. Той търсеше с очи Сайра, когато Джорек го доближи с оголените си мършави ръце и ако се съдеше по оръфаните краища на раменете му, сам беше откъснал ръкавите на ризата си. Може би със зъби.

— Ето те и теб. Къде беше? Всички са обезумели.

Акос тозчас се почувства толкова капнал, че щеше да се строполи на пода върху захвърлена коричка хляб.

— Какво става?

— Преди малко огранският сателит донесе вести. Ще ги излъчат тук при първа възможност. Изглежда е станало нещо ужасно. Не казват нищо, но са проследили Сайра и според мен не само защото Исае Бенесит смята, че тя е нашият суверен.

Акос зърна отсреща лъскавата сребърна кожа на Сайра, която беше навела глава към Аза — един от лидерите на изгнаниците. Гледаше навъсено, но той знаеше, че не е ядосана, нищо че така изглежда. Когато побеснееше, тя приличаше на статуя. Когато се смееше, я хващаше страх до смърт. А когато гледаше смръщено… е, и той не знаеше със сигурност какво става.

Запъти се към нея, но тогава екраните — в помещението имаше четири, които висяха на грозд в средата като полилей — светнаха и излъчването започна. Отначало вървяха обичайните новини, а след това в кадър се появи лицето на мъж — светлокож, с дълбоки бръчки и волево чело. Беше слаб, с тесни рамене, но не изглеждаше неустойчив, тъкмо обратното всъщност. Изглеждаше жилав и неуморен човек. Но най-странни бяха посипаните лунички по носа му, които бяха твърде младежки, за да принадлежат на такова сурово и състарено лице.

Всички в столовата притихнаха.

— Аз съм Лазмет Ноавек, законният шотетски суверен.

Глава 14

Сайра

Лицето на баща ми е искра.

И всичките ми спомени лумват.

Хиляди мигове, в които очите му се плъзват по мен, докато оглежда някое помещение. Възлестите му, жилави ръце с безкрайните редици клейма на смъртта. Вената, която пулсира в средата на челото му, когато някой си навлече яда му. Това беше образът, който бях запечатала в съзнанието си за него, но този не беше най-лошият.

Така и не видях най-свирепия му гняв, защото никога не ме покани в залата — сега знаех, че ми е направил услуга, но по онова време се чувствах отхвърлена. Но канеше Ризек. Когато беше малък, той присъстваше на екзекуциите, разпитите и жестоките тренировки, в които шотетските войници бяха захвърляни като носни кърпички. А когато поотрасна, беше принуден да участва, за да научи изкуството на болката така, както други учеха музика и езици, и да си създаде същата ужасяваща слава, каквато имаше баща ми.

И тъй, най-лошите ми спомени от Лазмет бяха спомените за Ризек и майка ми, която най-сетне беше получила разрешението му да се оттегли. Ръцете ѝ треперят леко, докато сваля огърлицата или разкопчава роклята си. Ризек затиска с две ръце устата си, за да не чуе някой сподавения му плач — само че аз знаех за какво да се ослушвам, — или крещи безпричинно по Вас, докато прегракне.

В момента Лазмет Ноавек се взираше в мен от екрана над главата ми и аз си наложих да изправя гръб. Гледаше в летяща камера, не в мен, но аз се почувствах като онзи първи път, когато ме погледна в очите, и ми се щеше да издържа на критичния му поглед. Той въплъщаваше телом най-лошата страна на Ризек, но аз не спирах да искам одобрението му, бащиното си одобрение.

Ами ако не е бащиното? — обади се едно гласче в главата ми.

— Аз съм Лазмет Ноавек, законният шотетски суверен — произнесе той.

Изглеждаше отслабнал в сравнение с последния път, когато го видях, и по-сбръчкан, но иначе си беше все същият. Когато косата му оредя, беше започнал да си бръсне главата и темето му беше гладко, с изключение на костите, които стърчаха от всяка страна под остър ъгъл. Очертаните мускули, които обгръщаха скелета му, и бронята, която носеше и сега, не можеха да скрият тесните му рамене. Лицето му беше загоряло и обветрено — не беше тъмнокож като мен, приличаше на бял човек, който дълги сезони е бил изложен на палещите лъчи на сурово слънце. По лицето му беше набола груба четина.

Само Ризек и Вас присъстваха на смъртта му по време на странстването. Те бяха изпратени на отделна секретна мисия — да намерят и заловят оракул. Откакто баща ми научи братовата ми орис — първородният син от семейство Ноавек ще загине от семейство Бенесит, — двамата не спираха да търсят изход. Всяко странстване беше нов шанс да заловят оракул. По време на въпросното странстване били нападнати от местна войска, която числено ги превъзхождала. Лазмет паднал и принудил Ризек и Вас да си плюят на петите. Тяло липсваше, но нямаше причина Ризек да е лъгал. Досега.

Стана ми чудно дали изобщо са били нападнати. Къде е бил Лазмет през всичките тези сезони? Не може да се е укривал. Той никога не би се предал доброволно. Сигурно е бил хвърлен някъде в затвора. Но как се е измъкнал оттам? И защо се връща сега?

Лазмет се покашля и сякаш едри камъни се сринаха с грохот по скален скат:

— Всичко чуто досега от устата на жената дете, която взе живота както на съпругата ми, така и на сина ми, трябва да се пренебрегне, тъй като според нашите закони за наследственото право тя не е лидерът на Шотет.

Отвсякъде хората заизвръщаха очи към мен, после пак ги насочиха към екрана. Все ми е едно, казах си. Но си спомних как ръката ми с ивиците сянка се стяга около майчината ми, за да я отблъсне, и потреперих. Аз не съм убила Ризек, но не съм невинна за майчината ми смърт.

Никога вече няма да мога да кажа, че съм невинна.

— Говоря от името на шотетския народ, който в продължение на стотици сезони е бил презиран, обиждан и унижаван от планетите-нации в Съвета. Народ, чието могъщество нарасна въпреки вечното презрение. Ние отговаряме на всички критерии за присъединяване към Съвета. Установихме се на планета, но продължиха да не ни зачитат. Създадохме могъща армия, но продължиха да не ни зачитат. Получихме орисано семейство, което беше пророкувано от всички оракули в слънчевата система, но продължиха да не ни зачитат. На това ще бъде сложен край.

Въпреки че ме беше страх от него, усетих прилив на гордост от народа, културата, езика и да — държавата ми, в която продължавах да вярвам, въпреки че не приемах методите, които семейството ми беше използвало за създаването ѝ. Думите му повдигнаха духа ми, при все че смисълът им ме уплаши, ала когато се озърнах наоколо, изпитах увереност, че не бях единствената. Тези люде бяха изгнаници, врагове на рода Ноавек, но си оставаха шотетци.

— Отхвърляме условията за мир на канцлер Бенесит — обяви той. — Между нас не може да има мир дотогава, докато липсва уважение. По тази причина най-резултатният курс на действие е да се борим против мира. Изпращам това послание, за да обявя война на държавата Тувхе, управлявана от канцлер Исае Бенесит. Ще се видим отново на бойното поле, госпожице Бенесит. Край на съобщението.

Картината на екраните се смени и се показаха кадри от върховете на Трела, където мъглата се виеше толкова нависоко, че се превръщаше в облаци.

В столовата край мен се беше възцарило странно мълчание.

Беше започнала война.

— Сайра!

Гласът на Акос ми подейства като мехлем. Боботенето му — така близко. Кои бяха първите думи, които ми беше казал? Ах, да, обясняваше ми дарбата си. Аз пресичам потока — беше казал. — Няма значение какво е действието му.

Ако животът ми беше друг вид поток — а той в известен смисъл е кратък и временен енергиен поток в пространството, — то Акос действително го беше пресякъл. И това беше за мое добро. Ала сега въпросът, който не ми даваше мира, откакто ме целуна за първи път — дали ориста му го свързва с мен, или не, — ми се стори по-важен, отколкото преди.

— Това беше баща ми — избълвах аз с нещо средно между хълцане и кикот.

— Приятен мъж, но прекалено учтив, не мислиш ли?

Шегата ме върна в настоящето. Ако допреди малко муха да беше бръмнала, щеше да се чуе, то сега се беше вдигнала шумна глъчка. Тека спореше разгорещено с Етрек — познах по пръста, който беше навряла в носа му, докато жестикулираше. Аза беше в групичка от неколцина души със сериозни лица, а своето беше прикрила наполовина с ръката си.

— Сега какво ще стане? — попита ме тихо Акос.

— Мислиш, че аз знам? — поклатих глава. — Та аз дори не знам дали нас с теб ни смятат за изгнаници. Нито дали Лазмет смята изгнаниците за шотетци.

— Може би с теб сме отделно от другите.

Каза го с искра надежда в очите. Ако не бях изгнаница, ако не бях и шотетка, тогава оставането му с мен не беше знак за неизбежното му предателство. Толкова отдавна семейство Ноавек е било за него синоним на Шотет, че ненадейното ми смаляване му допадна. Ала те не можеха да ме смалят, още повече че аз и не исках.

— Аз съм шотетка.

Отначало той се стресна и се поотдръпна. Но острият му отговор не закъсня:

— Тогава защо не ми вярваш, когато ти казвам, че аз съм тувхиец?

Не беше същото. Как можех да му обясня, че не е същото?

— Сега не е време да спорим!

— Сайра — изрече той и ме докосна както винаги нежно по ръката. — Сега му е времето да спорим. Как можем да обсъждаме накъде сме се запътили и какво ще предприемем, ако не сме поговорили за това кои сме и какви сме?

Имаше право. Той умееше да стига до сърцевината на нещата и в този смисъл приличаше на нож повече от мен, макар че от двама ни аз имах по-остър език. Спокойните му сиви очи се вторачиха в моите, сякаш наоколо ни нямаше тълпа от над сто души.

За лош късмет, аз не притежавах неговата дарба да се съсредоточавам. Мислите ми се пилееха сред целия брътвеж. Махнах с глава към вратата, Акос кимна и ме последва на тихата каменна уличка отвън пред столовата. Над рамото му се виждаше селцето, над което танцуваха бледи точици светлинка в най-различни цветове. Навяваше ми уют, какъвто не си бях представяла, че съществува на място като Огра.

— Питаш кои сме сега — вдигнах поглед към него. — А всъщност май трябва да отидем по-нататък и да си зададем въпроса има ли „ние“.

— Какво искаш да кажеш? — попита той с внезапна сериозност.

— Питам дали сме заедно, или аз съм някакъв… надзирател, само че този път ориста, а не брат ми те е хвърлила в затвора?

— Не опростявай нещата, когато са сложни. Не е честно.

— Честно ли? — разсмях се аз. — Кое в живота ти досега те е накарало да мислиш, че той ще бъде „честен“? — Разкрачих се и се почувствах като прикована за земята, все едно се готвех за спаринг. — Просто ми кажи, кажи ми дали сам ме избираш, или не. Просто ми кажи.

Хайде да приключваме с това, помислих си, защото вече знаех отговора. Бях готова, дори нетърпелива да го чуя, защото от първата ни целувка се подготвях за този отказ. Това беше вторичен продукт на личността ми. Уродлива и готова да смаже всеки изпречил се на пътя ми, особено ако беше добър като Акос.

— Аз съм тувхиец, Сайра. Никога не бих тръгнал против страната и дома си, ако знам, че имам избор.

Затворих очи. Заболя ме повече, много повече, отколкото очаквах.

Той продължи:

— Ала мама някога казваше „Изстрадай ориста си, защото всичко друго е илюзия“. Какъв смисъл има да се бориш срещу нещо, което е неизбежно?

Наложих си да отворя очи.

— Аз не искам да бъда нещо, което ще „изстрадаш“.

— Не исках да кажа това.

Той посегна към мен. Аз се отдръпнах. Поне веднъж болката, която обгръщаше крайниците ми, не беше проклятие за мен, но не беше и дар, само не и дар, а още една броня.

— Ти си единственото нещо, което прави живота ми поносим. — Неочакваното напрежение, заляло цялото му тяло, ми припомни как се беше готвил всеки път за среща с Вас. Имаше онази физиономия, когато се пазеше да не го заболи. — Ти си ярко светило. Ти си… Сайра, преди да те срещна, смятах да…

Повдигнах вежди.

Той въздъхна остро. Сивите му очи се изцъклиха.

— Преди да те срещна — започна той отначало, — не смятах да живея след спасяването на брат ми. Не желаех да служа на семейство Ноавек. Не исках да пожертвам живота си заради тях. Но когато става дума за теб… струва ми се, че все едно каква е, целта ще си струва.

На друг това щеше да се стори мило. Или поне приемливо. Човек не може да избяга от ориста си. В това беше целият въпрос. Ориста беше мястото, на което се събираха всички възможни пътища в живота, а когато оракулите казваха „всички“, това значеше всички. И тъй, действително ли беше толкова лошо, че съм нещо хубаво в ориста, от която Акос изпитваше ужас?

Може би не. Но за друг.

За лош късмет, аз не бях някой друг.

— С една дума, щом и бездруго ще ти отсекат главата, не би било зле поне дръвникът да е мек.

— Това е… — Той изпръхтя разгневено. — Това е възможно най-преиначеното тълкуване на думите ми!

— Ами? Е, аз така ги тълкувам — сопнах се. — Не искам да бъда подаръкът, който получава вече изгубилият. Не искам да бъда щастлива неизбежност. Искам да ме избереш. Искам да ме желаеш.

— Ти мислиш, че не те желая? Не ти ли го показах ясно? Аз те предпочетох пред семейството си, Сайра, и то не заради ориста!

Акос крещеше гневно, от устата му се разхвърчаха пръски. Добре. Аз исках битка. Умеех да се боря, бях тренирана да се боря с трудностите. Това ме беше спасило, а не бягството, защото кога ми е било възможно да избягам от болката? Не преструвката, че няма да падна, ме е спасявала, а съзнанието, че ще се изправя — всеки път, когато се наложи.

— Откъде знаеш? — попитах аз. — Какво потвърждава това, щом имаш чувството, че нямаш избор!

— Не се заблуждавай, това е гласът на собствената ти неувереност. — Той изричаше думите яростно, гневно, право в лицето ми. Бяхме на една педя разстояние, но никой не отстъпи назад. — Ти не вярваш, че някой би могъл да те пожелае, следователно и аз не те желая. Лишаваш себе си от нещо хубаво, защото смяташ, че не го заслужаваш.

— Защото никой никога не ме е искал! — изкрещях ненадейно аз.

Щом ме чуха, мотаещите се наоколо хора спряха, но ми беше все едно. Той отново и отново ме покосяваше, всеки път, когато не ми казваше това, което исках — че е избрал мен, че иска да сме заедно, че е сигурен в това, че не е свързано с ориста.

Исках от него да ме излъже, а от себе си — да му повярвам.

Но не се налагаше да съм оракул, за да разбера, че от всички бъдещи възможности тази беше неизпълнима. Аз нямаше да се хвана на лъжата. А Акос не би ме подвел.

— Влюбена съм в теб. Но поне веднъж в живота ми се иска някой да ме избере. Ти не ме избираш. Не можеш.

Отстъпихме назад и тутакси усетих промяна в настроението. Акос заприлича на ограбен — сякаш допреди малко ръцете му са били пълни, ала минал крадец и му взел всичко, което носел. С мен беше същото. Чувствах се с празни ръце.

— Нищо не мога да променя — оправда се той. — Не можеш да ме виниш за това.

— Знам.

Беше прав и затова нямаше смисъл повече да спорим. Поведох този разговор с настояване за честност, но честността трябваше да дойде от мен, не от него. Ориста му беше реалност и с нея той не можеше да ме обича така, както аз жадувах. А аз жадувах той да ме обича, защото ме беше подтиквал да ценя себе си повече. Бяхме се оплели в обърканата паяжина на причината и следствието, на избора и ориста.

— Значи ще останеш тук, защото ориста ти е да си до мен — рекох глухо. — И аз ще остана да им помогна да заловят баща ми. А аз и ти…

— Ще бъдем, каквито сме — изрече той. Съвсем тихо.

— Ясно. — Очите ми запариха. — Е, аз трябва да поговоря с тях за Лазмет. Ще потърсиш ли Тека, за да видиш дали е добре?

Той кимна. Аз кимнах. Двамата се върнахме в столовата, където всички продължаваха да се тълпят пред екраните, които тъкмо показваха трептящата мараня над пясъците на Тепес.

Глава 15

Сайра

Лошото на Огра, реших аз, е мракът.

Е, това се виждаше с просто око.

Само че мракът тук беше по-различен от местата, където можеш да запалиш лампа и да видиш всичко в стаята. Тук беше все едно какви лампи пришиваш за дрехите си или монтираш на стената — тъмнината се вмъкваше вътре и поглъщаше всичко.

Затова макар че всички в заслона — най-надеждните и най-способните измежду изгнаниците, така ми беше казал Джорек — носеха нещо светещо и макар че от тавана като лози на дълги вериги висяха фенери, все така ми се струваше, че съм заобиколена от сенки.

Бях поканена на тази среща благодарение на Джорек. При все че бях действала като лидер, когато ме повикаха, не си бях заслужила място между тях. Но аз знаех повече за семейство Ноавек от всички хора в тази стая, взети заедно, затова стоях тук редом с Джорек, който беше крайно огорчен от репликите, които си разменихме с Акос, за да обръща внимание на споровете на изгнаниците.

Бях му казала, че го обичам. Че го обичам. Какви ги мислех аз?

Джорек ме сръга с лакът. Той с жар беше прегърнал ярките украси на огранските одежди и по кантовете на якето му бяха пришити ярки ивици от по два пръста. Зелените ленти останаха пред очите ми за известно време, когато се обърнах към Сифа и Айджа в другия край на стаята.

Те бяха оракули все пак. Банда верни на ориста шотетци не можеха да не копнеят за огризките мъглява мъдрост, които двамата можеха да им предложат, ако изобщо можеха да им предложат нещо.

— Извинявай — покашлях се аз. — Какво каза?

Аза повдигна вежди. Изглежда, бях пропуснала нещо важно.

— Поисках ти съвет дали баща ти ще ни нападне тук, на Огра, или не — рече тя.

— О! — Бях си заслужила място тук като човек, който познава Лазмет, и сега беше време да пусна в действие знанията и опита си. Поклатих глава. — Той е достатъчно мъдър, за да не поведе война на два фронта, особено когато целите са толкова далече една от друга. Сигурна съм, че гледа на вас като на хора, които не заслужават вниманието му, затова ще съсредоточи силите си върху Тувхе.

Трепнах — донякъде от болка, донякъде от недодяланите си думи. Не бързай да си създаваш врагове, напомни ми Акосовият шепот, докато устните му погалваха леко ухото ми. Нямаше и ден оттогава, но сега всичко беше различно.

— Прекрасно — изрече остро Аза. — Благодаря ти за това прозрение, Ноавек.

— Трябва да го убием. — Отчаяни и слаби, думите излетяха от устата ми без предупреждение.

Всички се обърнаха към мен и аз бях благодарна за черните сенки по кожата ми и непреклонния огрански мрак, които скриха срама ми.

— Наистина — добавих аз. — Той е по-страшен за Шотет, отколкото канцлерът на Тувхе някога ще бъде.

— Простете, че се намесвам — изрече ироничен глас, който идваше от мъж с тънещо в сенки лице и доста остра брада в близост до Аза. — Но да не би да предлагате да насочим силите си срещу един човек, вместо да обърнем внимание на съобщението, с което току-що ни обявиха война?

— Един човек ли? — тозчас кипнах от яд. — Я ми кажете дали тувхийският канцлер преследва поколения наред едно семейство заради предателството му? Колекционира ли тувхийският канцлер очни ябълки в буркани? Не. Тувхе може да почака. Лазмет трябва да бъде заловен час по-скоро.

— Как смееш — излезе пъргаво напред брадатият мъж — да говориш за ужасните престъпления на баща си с такъв пренебрежителен тон? Как смееш да застанеш тук…

Прекрачих напред да го пресрещна. Бях готова, готова да се бия, готова да пищя. Баща ми се беше завърнал от мъртвите, а аз не знаех какво друго да направя с бушуващите в мен чувства, освен да фрасна този мъж право в идеално оформената растителност по лицето му.

— Това няма да ни доведе доникъде — изрече невъзмутим ясен глас от дясната ми страна.

Принадлежеше на местния ни оракул, естествено. Сифа застана между мен и моя противник, с ръце, затъкнати в ръкавите.

— Дръж се като зрял човек, моля те — смъмри тя мъжа, а на мен каза: — Ти също, госпожице Ноавек.

Инстинктивно понечих да ѝ се сопна, мразех да се отнасят с мен снизходително, но така щях да изглеждам още по-невъздържана в очите им, затова не се поддадох на порива.

Аза попита Сифа:

— Ще ни напътстваш ли, оракуле?

— И аз още не знам. Нещата бързо се менят.

— Кажи ни само дали да насочим силите си срещу Лазмет Ноавек, или срещу Тувхе — настоя Аза.

Сифа ме погледна.

— Тувхе е по-опасна — рече тя.

— И трябва да ти повярваме? — обадих се аз. — Без да знаем какво целиш?

— Ще говориш с уважение на оракула — смъмри ме Аза.

— Работата на оракула е да работи за най-доброто бъдеще на планетата ни — отвърнах ѝ аз. — Но за чие бъдеще? За тувхийското или шотетското? И ако е за шотетското, тогава за кого това е най-добрият път — за шотетските изгнаници или за привържениците на Ноавек?

— Да не би да намекваш, че досега съм предпочитала Тувхе? — Сифа ме изгледа навъсено. — Повярвай ми, госпожице Ноавек, аз можех да прикрия ориста на семейството ви и да накарам другите оракули да я отрекат, ако смятах, че това ще сбъдне най-доброто бъдеще за планетата ни. Но не го направих. Оставих семейството ви да използва новото си положение на орисани, за да оправдае узурпирането на шотетското правителство. Семейството ви дойде на власт, защото аз не му попречих. Направих каквото трябваше да се направи, затова не си и помисляй да ме обвиняваш в пристрастие!

Хм… Тя имаше право.

— Не се заблуждавайте. Ако сега подцените баща ми, ще съжалявате.

— Това заплаха ли е, госпожице Ноавек? — попита мъжът с брадата.

— Не! — Всичко излизаше наопаки. — Това е неизбежно. Повикахте ме тук, за да ви разкажа за семейството си — е, току-що го направих. Тувхе унищожава живота на шотетците, ала Лазмет ще унищожи шотетската душа.

Всички се опулиха насреща ми. Сигурно не трябваше да използвам толкова драматични думи, но ги казах най-искрено. Трудно беше да се обясни на човек, който се страхува за живота си, че срещата със смъртта не е най-лошото нещо. Ала срещата с Лазмет Ноавек е.

Глава 16

Акос

— Още ли спиш? — попита Джорек.

Лицето му се беше озовало точно до Акосовото, макар че леглото на Акос, или по-точно дупката му в стената, беше доста нависоко. Джорек сигурно беше стъпил на ръба на друг креват.

Акос не спеше, беше го събудила общата глъчка, когато хората се занадигаха от сън и се запътиха към столовата. Но за да стане, той трябваше да си наплиска лицето и врата с вода, да приглади косата си с гребена, да се преоблече, да хапне за закуска — все неща, до които не му беше точно тогава.

— И ако още спя? — потърка той лицето си с длан. — Да не би да съм забравил някоя работа, за която не знам?

— Не, предполагам, че не си. — Джорек се намръщи. — Но Сайра цяла сутрин се кара с изгнаниците и аз си помислих, че ще дойдеш с нея, след като двамата сте неразделни.

Вината загриза Акос. Единственото задължение, което му беше останало, беше да се грижи за Сайра, а напоследък той не я пазеше от болката, както се полагаше, при все че дарбата ѝ тук се засилваше.

— Е, как да стана, докато ми се пречкаш? — рече той.

Джорек пусна една усмивка и скочи на по-ниско легло. Акос преметна крака отстрани на леглото и тежко тупна долу.

— Още ли отказват да погнат Лазмет?

— Ние продължаваме да смятаме, че Тувхе е далеч по-голяма заплаха от Лазмет и трябва да впрегнем силите си натам — отвърна Джорек. — Пък и без това не знаем как да го заловим. Нито къде е. Нито как да преминем през стената от войници, с които несъмнено се е обградил.

— Ами ще го намерим най-лесно, ако тръгнем да търсим стената от войници. Такова нещо не се вижда всеки ден.

Джорек го погледна и трепна.

— Имаш малко лош вид, Кересет.

Акос изсумтя и напъха нозете в обувките си. Измий си лицето, вчеши се, иди на закуска, рече си той. Приближи се до една от мивките, които стърчаха насред помещението, и тикна главата си под крана.

Подпря се на ръба на мивката и въздъхна срещу отражението си. Наистина изглеждаше зле. Беше по-блед от обикновено, с черни кръгове, с избледняващи синини от боя с Вас в ъгъла на очите и на челюстта му. Луничките изпъкваха на носа му като сипаничави белези. Той приглади косата си с пръсти, после опипа синината на челюстта си.

Вас замахваше с юмрук, сцепените кокалчета летяха към него…

Стомахът го сви, повдигна му се.

— Добре ли си? — попита го Джорек.

— Добре съм. Ще приготвя нещо успокоително за болките на Сайра.

— Както кажеш — съгласи се Джорек, но беше свил загрижено вежди.

Акос почука по рамката на вратата на Зенкиното дюкянче. Тя се беше привела над масата и тъкмо забиваше някакъв прибор между нож и лъжица в кашестото месо на един огрански плод. При всяко ново бодване плодът проблясваше като премигващ фенер.

— Недей да драматизираш толкова — успокои плода Зенка. — Поживял си дълго.

— Не го укорявай, че се мъчи да оцелее — рече ѝ Акос.

Тя не се стресна, само вдигна поглед и изви вежди.

— Вече е изгубил тази битка. Това е лиек — докато е на лозата, пари, щом го пипнеш. Ако понечиш да го откъснеш, гори ръцете даже през ръкавици. Та щом е тук сега, значи, че съм си заслужила да го откъсна.

— И всички приемаме ориста, която сме си заслужили?

— Що за въпрос е това? Звучиш като някой огрански мистик.

Зенка извъртя очи, което му подсказа какво мисли за огранските мистици.

— Или като майка ми. Оракула. Може би заприличвам на нея.

— Рано или късно всички заприличваме на родителите си — рече Зенка и пак промуши плода. — За какво си дошъл, Тувхе?

— Трябва ми място да сваря отвара против болки. А също и… билки за нея.

— А луната в буркан не искаш ли?

— Огра има ли луна?

— Да, и честно казано, е толкова малка, че може да се побере в буркан.

Тя остави плода и прибора, с който изгребваше месото му.

— Готов съм да си изработя правото да ползвам дюкянчето ти — додаде той. — В случай че това не стана ясно.

— Така да бъде. Но ако се окажеш лентяй и негоден за нищо, аз си запазвам правото да си взема думата назад по всяко време.

— Съгласен — рече той.

Тя го накара да стрие на прах зъби на едно особено свирепо цвете.

— Стрито на прах, то помага на кръвообращението — обясни жената.

Акос беше разсеян, мъчно се съсредоточаваше върху работата си, но от дългите сезони опит ръцете му сами вършеха всичко.

Към края на деня тя взе в шепите си някакви семена, за да му покаже как светят и в какъв цвят. Надвесен над нея в дюкянчето, докато надничаше между пръстите ѝ, той се почувства отново като дете и от това така го преряза в душата, че трябваше да спре, за да си поеме дъх.

Единствено чезненето на биолуминесценцията, която снабдяваше планетата с естествена светлина, отбелязваше времето на Огра, а също и бурите, които шибаха вечер стените. Акос не разбра колко време мина, докато стриваше зъбите, преди Зенка да му позволи да почне с болкоуспокояващото. Тогава застана над главата му, докато той се зае да мери съставките. Беше донесъл малко от своя тихоцвет, но припасите му бяха на свършване. Зенка изрови един буркан от килера си и го разклати пред лицето му.

— Нали каза, че нямаш тихоцвет — рече ѝ той.

— Не, казах, че не знам как да го използвам. А и кой дрънка пред непознати, че държи подръка смъртоносна отрова.

— Имаш право — съгласи се той и се зае за работа.

Глава 17

Акос

Той започна да ходи рано сутрин в дюкянчето, преди другите още да са се събудили. По това време леглото на Сайра беше винаги празно, завивките бяха смачкани на топка в долната му част, все едно ги беше сритала в съня си, ако изобщо мигваше нощем. Акос не беше сигурен, че успяваше да си почине с усилването на дарбата ѝ. Той ѝ приготвяше болкоуспокояващи, но те не ѝ действаха така благотворно като на Воа. Трудно му беше да се съсредоточи.

Зенка вечно правеше отвари, когато той влизаше в дюкянчето. Тя не беше бъбривка, казваше му набързо какво да разбърка, да нареже на резенчета или да обели, а после избираше някое огранско растение, за което да му разкаже. Един ден това беше пихтиестото месо на плод, който растял само през най-горещите месеци. Той изглеждаше съвсем безобиден, но щом усетеше проводник на потока, например човек, покарваше шипове. Друг ден го научи как да отлепва крилцата на мъртъв бръмбар, така че гадинката да не изхвърли отрова след смъртта си.

Често пъти работата, която вършеше, беше по-занаятчийска. Две-три сутрини поред боядисва външната страна на плетени кошници с нещо, което пазеше храната от разваляне, а после те заминаха при огранските жътвари, за да си носят обяда в тях по пладне. Акос още не можеше да разбере как тук, където слънцето никога не се показваше, определяха, че е станало пладне.

Акос очакваше все някога да почувства липсата на слънцето и от време на време наистина я забелязваше, по същия начин, по който забелязваше температурата на въздуха. Но не страдаше за него повече, отколкото страдаше от жегата. Това беше поредното нещо, което тормозеше мислите му и го караше да си задава нови въпроси.

През повечето време Зенка мълчеше, обаждаше се колкото да му каже какво да прави. Но един ден му зададе въпроса, който той чакаше да му зададе още от първата им среща:

— Как така си попаднал сред шотетци, щом си отраснал в Хеса?

Акос едва не си сряза пръста, а после отвърна с насилено равнодушно изражение:

— Бях враг на Ризек Ноавек. Плениха ме.

Зенка се изсмя кратко.

— И какво от това? Всички тук сме врагове на семейство Ноавек. Пленени, каторжници, осакатени, измъчвани. Колония от опечалени. — Зъбите ѝ щракнаха, сякаш изръмжа. — Щом си си спечелил Ноавек за враг, ти си повече шотетец, отколкото какъвто и да е друг.

— Опитвам се да разбера защо настоявате, че да си шотетец е нещо различно от това, което е. Аз съм роден на Тувхе и съм тувхиец. Какво сложно има тук? — Замълча. — И ако кажеш нещо за езика на откровението, ще осакатя тези урести.

— Не е толкова просто — рече Зенка със странна мекота в гласа, каквато той не беше долавял досега. — Ти смяташ, че да си тувхиец значи да си роден от едната или другата страна на някаква въображаема граница на земята?

— Не, но…

— Ние дълги сезони сме били скитници без своя планета. Потокът ни беше дом повече, отколкото една буца пръст. Или корабът ни. Но сме по-тясно свързани с нашата идентичност от повечето народи, защото от край време ни се е налагало да се борим срещу пълното ни загиване. Ние се борим за вас, за собствеността ви, защото се борим за нашето съществуване. И ще се откажем от едното само когато се откажем от другото.

Акос стоеше неподвижно. За секунда му се стори, че стои насред словата ѝ. Нямаше и две-три седмици, откакто Исае беше казала нещо подобно — докосна го по лицето и му обясни, че той принадлежи на нея, на Тувхе. Ала смъртта на Ори разклати претенциите ѝ върху него. Същото не можеше да се каже за шотетците. Те си го бяха присвоили без неговото знание, без дори да искат съгласието му. Искаха само капките шотетска кръв, която течеше във вените му.

Той рязко си пое дъх.

— Ела да ти покажа нещо — подкани го Зенка.

Въведе го в съседната стая, като остави дюкяна отворен с всичко, което вреше вътре. Вратата беше на пружина и на влизане го фрасна по задника, та го сепна. Стаята явно беше всекидневната на Зенка, защото приличаше досущ на дюкянчето — същият хаос от буркани със семена и наръчи с билки, висящи от ниското таванче. В единия ъгъл беше разположено легло с намачкана покривка, а на отсрещната стена имаше писалище с отворена книга.

Зенка я взе и му я подаде. Беше натъпкана с толкова страници, че не можеше да се затвори добре и сама се разлисти. На страницата пред очите му имаше скица на растение от корените до цветчетата. А до него с дребен, сбит почерк беше написано нещо на шотетски, което не можа да разчете. Не му беше стигнало времето да научи цялата азбука.

— Какво е това? — попита той.

— Това е дневникът ми. Вътре записвам всички растения, които намирам — правя го от младежките си години. Понякога можеш да ги изсушиш и да ги залепиш на листа, но повечето ги скицирам. Правила съм това при всяко наше странстване, затова вътре имам растения от всяка планета. Това е гъвкава върба, която расте нарядко по върховете на Трела. Не става за лекове, но туфите им миришат сладко, затова е хубаво да си ги слагаш в обувките.

Акос се усмихна и обърна една от дебелите здрави страници. Там имаше огранско растение, което разпозна. Луковичният му плод приличаше на човек с издути бузи, а главният му корен растеше право надолу, стигаше надълбоко и беше по-голям от самото растение.

— Това е вома. Сокът му е най-мощното укрепващо средство, което съм срещала, по-добър е даже от вашите харва и сендес. Трябва и ти да си водиш такъв дневник. Смята се, че на двете планети, на които си бил, растат най-забележителните растения в системата. Трябва да си ги записваш. Ето тук.

Тя взе тетрадката от ръцете му и я остави, сетне зарови в купчина книжа до писалището. Когато не откри каквото търсеше, клекна до леглото и измъкна друга кутия с книжа. Намери един червен бележник с размерите на дланта му до върха на пръстите му и му го подаде.

Беше най-обикновен бележник, но той изтръпна от страх, щом го взе от ръката ѝ и прокара пръсти по корицата му. Дълго време не се беше решавал да има нещо свое, защото можеха да му го вземат. А тук — всяка страница беше място, на което да иде, нещо, което да види. Трябваше да се зарадва на новите шансове, на пълната свобода. Но те го съкрушиха.

— Листовете са празни. Запълни ги. Тъкмо ще си намериш работа и няма само да се влачиш унило наоколо.

— Не се влача унило — навъси се той.

Зенка се разсмя.

— Тогава значи толкова често го правиш, че вече си забравил какво е да не се влачиш. Ала днес си особено потиснат.

Акос отвори уста да ѝ обясни, но тя вдигна ръка.

— Не искам да знам, само отбелязвам.

Той притисна разтворената си длан в корицата на празния дневник. Щеше му се да го запълни, или по-скоро искаше му се да поиска това. Искаше му се да си спомни какво значи да имаш цел в живота, както беше, преди да го отвлекат. Че даже и след това, когато жадуваше да спаси Айджа, да се завърнат у дома, да помогне на Сайра. Само че мястото у него, което някога беше било пълно с плам, мястото, което познаваше копнежите, силата и постоянството, сега пустееше и пламъкът беше угаснал.

Когато не помагаше в дюкянчето на Зенка, Акос отиваше при Джорек. Виждаха се най-вече в стола, защото Джорек не пропускаше нито закуската, нито обяда, нито вечерята — не ядеше задължително, но изнасяше беседи пред слушателите си. Понякога те се проточваха и часове наред той разказваше случки, подканяше другите да разказват, барабанеше с лъжици, подвикваше обидни шеги на всеки, който влезеше. Но след два-три дни Акос осъзна, че между шегите, барабаненето и разказите се вклиняваха и други разговори — за Огра, Воа и Съвета. Така като вечно беше на разположение на хората, за да поговорят с него, Джорек събираше сведения.

Но в неговата компания му беше спокойно, защото Джорек не искаше нищо, даже и вниманието му. Той явно знаеше, че вечният му брътвеж отпуска душата, и му беше все едно, че Акос не му дава нищо в замяна. А Акос все чакаше Джорековата чаша на търпението да прелее заради „унинието“ му, както го беше нарекла Зенка, но досега това още не се беше случило.

— Ех, Кересет, ти ми даде чудесна идея! — Джорек плъзна подноса на съседното място.

— Не знам как е станало. От много сезони не са ми хрумвали чудесни идеи.

— При друг случай щях да поспоря с теб, но ти си човекът, който поиска да изкачи Сайра Ноавек от претъпкан амфитеатър само с едно въже и собствените си ръце. — Той замълча, за да има време Акос да оцени римата — а Акос изпъшка, — и чак тогава продължи: — Затова ти вярвам, че не си човек на идеите. Но ти запали искрата!

— Казвай де.

— Нали рече, че трябва да търсим стена от войници, за да открием Лазмет. И тъй, аз пратих известие до майка ми, която забелязала по-голямо от обичайното струпване на войници около имението на Ноавек. И си помислила, че трябва да вкараме вътре свой човек, в случай че ни потрябват сведения. — Той повдигна веждите си веднъж, дваж, три пъти. — Познай кой заминава за Воа?

Акос усети как тежестта в стомаха му става още по-мъчителна, ако това беше възможно.

— Ти?

— Да. — Чертите на Джорек се посмекчиха. — С моето име аз съм единственият изгнаник, който има влияние над Вакрез Ноавек.

— Хубаво. — Акос кимна. — Тъкмо ще постоиш при майка си.

— И това също. — Джорек го сръга с лакът. — Но ще се върна. Тази война няма да трае вечно я.

Акос не му обърна внимание, че войните не траят вечно, защото прекалено много народ загиваше в тях.

— Хубава идея. Кога ще отпътуваш?

Джорек сви рамене.

— След около седмица. Чакам един огрански превозен кораб. Знаеш ли, че огранците изнасят мъртви буболечки за Отир? Това място е странно.

Зенка му беше разказала, че Огра изнася за Отир основно екстракти от различни отрови и секрети. Едни бяха предназначени за целите на фармацията, но повечето се използваха в отирийската козметика — кожни кремове, мазила, етерични масла.

— Оракулът пристига — тихо рече Джорек. — Съжалявам, нямаш време да офейкаш.

Акос въздъхна.

— Отдавна ме отбягваш — изрече Сифа сухо и се намести на стола до него.

Първоначално той понечи да отрече, но от това нямаше да има полза. Щом веднъж си наумеше, че нещо ѝ е ясно, с майка му бе невъзможно да се спори, даже и да грешеше. Да си оракул не значи, че знаеш всичко — му се щеше да ѝ каже понякога. Но такива неща казваха децата.

— Защото с Айджа през цялото време раздавате пророчески мъдрости на изгнаниците. А аз съм чувал вече всичко, което мога да понеса от него. И пророчествата. И мъдростите.

Джорек изсумтя над храната си.

— Изгнаниците ни дадоха малък апартамент да го ползваме за храм, но сърцата им са преизпълнени със страхопочитание и те се допитват до нас по-нарядко, отколкото очаквах, затова ни остава доста свободно време. Колкото до Айджа… е, убедих го да започнем начисто, все едно досега не сме се срещали — рече тя, докато разбъркваше зърнестата каша в чинията си. Ако беше възможно да се бърка замислено с лъжица, тя го постигаше. — Опитай и ти същото.

— Мен не ме бива да се преструвам — отсече ядно Акос.

— И мен не ме бива, но предполагам, че имам преимуществото да съм виждала възможни варианти за бъдеще, където с него не се познаваме, където ми го отнемат по-рано или пък спомените му са напълно заличени, а не само променени.

Тя беше оракул до мозъка на костите си, беше осъзнал Акос. Дарбата ѝ беше подчинила цялото ѝ същество и за нея нямаше избавление. Трудно му беше да не я засипва с вина, макар да нямаше понятие какво значи да имаш такава натрапчива, упорита дарба, че да промени начина, по който гледаш на всяка страна на реалността. При него беше обратното. Понякога Акос дори забравяше за дарбата си.

— Моля те, остани! — Сифа сложи ръка върху неговата.

— Какво? Аз не си тръгвах…

Тогава до Сифа остави паницата си Айджа. В нея имаше само един плод. Акос помнеше как брат му тъпчеше устата си с каквото намереше в кухнята, и след вечеря ставаше да си отреже две порязаници хляб. Много неща се бяха променили.

Сифа го стисна по-силно.

— След малко ще ми трябва помощта ти — каза му тя.

В този момент очите на Сифа и Айджа едновременно се изцъклиха.

Малко след това и двамата запищяха.

Глава 18

Айджа

Все така ми е странно, че не усещам биенето на другото сърце, но се приспособяваме. Ако не друго, с едно тяло е по-лесно да се борим.

И все пак, когато се будим посред нощ в дупка в огранска стена, се усеща самота.

А когато го видим онзи Акос, никога не знаем дали е неприятел, или брат. Част от нас си спомня мъгляво как го гоним през ливадите или се смеем през масата на вечеря, ала друга вижда в него катализатор на беди, непредсказуем фактор в план, който трябва да остане предвидим.

Той всъщност докара гибелта ни, като насърчи Сайра да извърши предателството, подпомогна бягството ѝ, тикна я към ренегатите и изгнаниците. Стори го хем да ни помогне, хем да ни види сметката — и тези мисли са във вечно тревожно противоборство. Ала ние свикваме с напрежението на това противоборство между двете истории, двете имена, двете души. „Ние“ заприличва повече на „аз“.

Наблюдаваме го, ръката на оракула затиска неговата, пред нас е чинията с плода, за да засити глада, когато се появи.

Внезапен тласък, като от кука, която се е закачила за ребрата и неумолимо тегли. Но не ребрата на това тяло, а общото ни същество, Айджа и Ризек, шотетеца и тувхиеца, двете половини на цялото.

Сетне сме кораб. Не малък транспортен съд, нито пътническа машина, а боен кораб, дълъг и тесен, гладък отгоре и отдолу, но назъбен отстрани като склон на канара. Спускаме се през гъст слой бели, студени и мъгливи облаци. Когато излизаме от тях, сушата под нас също е бяла — далечно яркобяло, което преминава в бежово, златисто и кафяво към екватора, където земята се затопля.

След това не сме кораб, а малко дете, което стои на ръба на пръстен покрив. Ние пищим за татко, а тъмните очертания се спускат и хвърлят сянка над пъстър град и част от нас разпознава Воа.

— Това странстващият кораб ли е? — питаме татко ни, който идва до нас.

— Не — отвръща той и пак потегляме.

Не сме дете, а работник по поддръжката, облечен в комбинезон с кръпки на коленете. И двете ни ръце са заврени в контролна кутия, между зъбите ни има инструмент, докато пипнешком търсим тази част, която ни трябва. Натискът около корема и бедрата ни издава, че сме в седалка с предпазни колани и висим отвисоко на стоманено въже над някаква метална повърхност. Част от нас услужливо ни подсказва, че се намираме на странстващ кораб и правим ремонт.

Над нас пада сянка, ние вдигаме глава назад и виждаме гладката долна страна на кораб. Името му е изписано по дъното на непознат език и ние не можем да го разчетем, но знаем, че корабът не е шотетски.

Ние сме жена, увила на врата си стегнат шал, надиплен под брадичката ѝ, и тичаме към странстващия кораб. В ръката си стискаме детска ръчичка. На рамо сме преметнали тежка мека чанта с дрехи в нея, но на всеки две крачки ръбът на книга ни боде в кръста.

— Хайде, хайде — подканяме детето. — На странстващия кораб ще бъдем в безопасност!

Ние сме млада жена с екран в ръка, която стои до вратите на товарната рампа, а тълпа народ се блъска да се качи на кораба. Вкопчили сме се в една дръжка на стената, за да не ни отнесат хората, които все напират ли, напират, напират… Изкрещяваме на някакъв младеж зад гърба ни:

— Колко се евакуираха досега?

— Няколко стотици! — изкрещява в отговор младежът.

Поглеждаме нагоре към големия мрачен кораб. От долната страна на металния корпус се отваря двойна врата и още една. Точно над нас се показва отвор. Съдът се рее над странстващия кораб, който е кацнал на метален остров насред морето недалеч от Воа, за да можем да поправим повредата и да го стегнем навреме за следващото странстване.

— Кораби ли пускат? — питаме ние, макар да знаем, че мъжът зад нас няма отговор.

Нещо се изсипва от правоъгълника, нещо огромно, тежко и блестящо под слънчевите лъчи.

А сетне — ярка, ослепителна светлина.

Пак сме детето на покрива и наблюдаваме как бялата изгаряща светлина поглъща странстващия кораб и се разпространява като слънчеви лъчи. Ала те са извити — като корени, като вени, като черните пръсти, които обгръщаха лицето на предателката Сайра Ноавек, докато убиваше нашия суверен.

Сиянието се разпростира над океана, разпръсква водата и тя се издува на гигантски вълни към бреговете на Воа. Огънят му преминава през облаците, стига високо чак до атмосферната обвивка, или така изглежда. Стена от светлина, която тутакси се срива като две ръце, удрящи се една в друга.

А сетне вятърът, тъй мощен, че бучи в ушите ни и те звънят, тъй мощен, че ни поваля, и не само ни поваля, ами ни захвърля върху пръстения покрив на пет-шест метра напред. Преминава ураганно над нас и ние губим съзнание.

Стотици сме със замиращи сърца.

Глава 19

Сайра

С шотетските изгнаници стояхме притиснати един в друг около екраните в столовата. Врагове, приятели, любими, непознати рамо до рамо наблюдавахме как странстващият кораб се превърна в прах.

А той беше толкова много неща едновременно. Историята ни. Свободата ни. Свещен кораб. Работно място. Символ. Проект. Спасение.

Дом.

Докато гледах безкрайните повторения на кадрите, си спомних как разчистих дрехите и обувките от майчиния ми гардероб, които в по-голямата си част бяха прекалено малки и изискани, за да ги нося аз. В джобовете и кутиите за обувки бях намерила закътани тайни — любовни писма от баща ми, когато е бил по-мил човек; етикети от шишетата на болкоуспокояващи и хартийки от лекарствата, които взимаше, за да избяга; размазано върху шал чуждо червило от някаква авантюра. Историята на проваления ѝ живот, разказана с лекета и листчета хартия.

А аз бях запълнила това пространство с моята история, моята захабена печка, проблясващите брони под светлината на лампичките, които нанизах на връв над леглото си, безбройните рафтове с филми от други светове, които танцуваха, бореха се, възраждаха се и загиваха. Това не бяха обикновени предмети, а спасение, когато болката не се търпеше и исках да изляза от тялото си. Утеха в отчаянието ми.

На същото място се бях влюбила.

А сега него го нямаше.

На четвъртото повторение усетих нечии пръсти до моите. Инстинктивно се отдръпнах, защото не желаех да прехвърля дарбата си върху някой друг, но ръката настойчиво стисна моята. Обърнах се и видях до мен Тека с плувнали в сълзи очи. Може би искаше да опита болката ми или да ми даде утеха, но което и да беше, аз я стиснах, като я пазех според силите си да не я полазят сенките ми.

След малко тя ме пусна, но и това ми стигаше.

Стояхме и гледахме поредното повторение на кадрите, без да извръщаме поглед.

По-късно зарових лице във възглавницата и се разридах.

Акос се покатери в леглото ми, гушна ме и аз не го отпъдих.

— Аз им казах да се евакуират. Аз съм виновна, че корабът е бил пълен с народ…

— Ти се опита да им помогнеш. Нищо повече.

Това не ме успокои. Все едно е какво се мъчи да направи човек, важно е какво се получава накрая. А тук накрая бяха загинали стотици хора. Тази загуба тежеше на моите плещи.

В един справедлив свят щях да отбележа на ръката си с клеймата на смъртта всеки един живот, за да ги нося с мен навеки. Но кожата нямаше да ми стигне за това.

Акос ме прегърна по-силно, така че усетих ударите на сърцето му с гърба си. Пак заплаках.

Заспах с лице върху мократа възглавница.

Глава 20

Киси

— Код 05032011 потвърден. Действайте.

Има моменти, които човек помества в малки файлове в главата си, защото разбира важността им, и думите, с които Исае Бенесит дава сигнала за нападение над Воа, са един от тях. Произнася ги ясно, всяка съгласна е чиста, не се колебае. Когато приключва, се оттласква от бюрото, където разговаря с генерал Ден, изправя се и се отдалечава, отблъсквайки протегнатата ръка на Аст.

Скоро започва и нападението. Антипоточният заряд, даден ни назаем от Пита, прелита до Тувхе на кораб, построен специално за тази цел. Екипажът на борда е от питарци, но според тувхийските закони бутона натиска генерал Ден, командирът на тувхийската армия.

Представям си как след това вратите на люка се отварят и оръжието — дълго и тясно, с четвъртити краища — пада дълго, дълго. В това има поезия, доколкото поезията може също да бъде толкова примитивна, жестока и странна.

С Исае и Аст наблюдаваме всичко от нейната стая. Корабът на Съвета е обърнат към слънцето, затова стените са матови и върху тях се вижда картина от снежната виелица в Шиса. От време на време за камерите се лепват снежинки, затова през повечето време изгледът е неясен — бели петна на фона на черното нощно небе. Между тях виждам сградите, висящи от облаците като провесени във времето капки дъжд. Шиса не ми е дом, но там ходех на училище, там намерих живот настрани от мама и нейните вечни пророчества, затова и досега обичам града.

Разглеждам Шиса, когато на екрана тръгват новинарските кадри, и за част от секундата виждам разрушението на странстващия кораб — тогава затварям очи. Исае сподавя острия си вик.

— Какво има? — пита Аст.

Нито един робот водач не можеше да му помогне да види нещо от екрана.

— Видя ли, около кораба имаше хора? — възкликва Исае. — Но защо?

Пускам звука на новините точно навреме, за да чуем: „Според първоначалните данни около кораба са се намирали няколкостотин шотетци, които са се опитвали да се евакуират от града…“

Изключвам екрана.

— Няколко… — ахва Исае. — Няколкостотин…

Аст поклаща глава.

— Стига, Исае. Жертвите са минимални.

— Минимални — повтарям аз и повече от това не мога да кажа.

По изчисленията на генерал Ден жертвите щяха да бъдат около трийсетина. Не стотици.

— Да — обръща лицето си към мене Аст. — Минимални. В сравнение с това, което можеше да бъде. Нали затова предложи странстващия кораб, не помниш ли?

В главата ми се ниже поток от думи — стотици, мъже, жени, деца, старци, младежи, хора на средна възраст, добри, зли, отчаяни, хора, хора, хора — но го пресичам като две ръце, които смачкват буболечка. По-добра съм в това, отколкото трябва да бъда, след като несметни трагедии отровиха спомените ми. Така оцелявам.

Не отвръщам на Аст. Заяждането му ми дотяга. С цялата си воля придърпвам дарбата към себе си и се надявам, че ако Исае се почувства неспокойна, ще го изгони.

Тя стои с лице към танцуващия сняг, скръстила ръце. Сградите в кадрите от Шиса грейват в зелено, лилаво, розово. Напомнят ми за дрънкулките, които продаваха на пазара в Хеса в началото на сеитбата и хората ги окачваха на прозорците си за късмет.

Раменете на Исае се разтрисат. Треперят. Тя тръшва ръка на стъклото, за да не падне.

С Аст скачаме, жадуваме да ѝ помогнем, но нито той, нито аз знаем как.

Исае се превива, обръща се, така че виждам профила ѝ.

Смее се.

— Всичките тези… хора… — задъхва се тя. — Съборихме ги като кегли!

Челюстта на Аст увисва уплашено, но аз знам какво става.

— Исае, дишай дълбоко!

— Всичките тези…

Коленете ѝ се огъват. Ръката ѝ скърца по стъклото, докато се плъзга надолу.

Отивам до банята и пъхам една кърпа под студената струя, докато подгизне. На връщане оставям по пода мокри следи. Тя клечи до прозореца, смее се, хлипа.

Залепвам мократа кърпа на тила ѝ и я галя по гърба. Аст най-сетне се опомня, малко късно според мен, като някакъв кръгъл глупак, и изпраща Паза с изсвирване напред, за да може цъкането му да го доведе при нас. Той прикляква, мълчи, но е тук. По-близо досега не сме били с него. Делим един въздух.

— Всичките тези хора — хленчи Исае.

Наблюдавам Аст, докато разгъвам дарбата си като знаме и покривам с нея и трима ни. За първи път той не протестира.

— Тя ми липсва — прошепва по-късно Исае, докато седим край прозореца и наблюдаваме потока.

Взимам ръката ѝ и я допирам в бузата си.

Показвам ѝ спомен с Ори, която е заспала на кухненската ни маса, върху подробна скица на тихоцвет. По бузата ѝ имаше размазано мастило. Баща ми посръбваше чай и любящо ѝ се усмихваше, а майка ми цъкаше с език, макар че очите ѝ се усмихваха.

Баща ми се наведе, прегърна я и я отнесе във всекидневната. Наблюдавах как дългите ѝ крака подскачат при всяка негова крачка.

— Е — рече ми мама, — все пак ще я кръстим „стаята на Ори“.

С Исае бавно изплуваме от спомена и тя ми се усмихва. Ръката ѝ продължава да стои между бузата и дланта ми.

Държа я да не се разпадне, мисля си аз.

И още: Какво ще стане, когато вече не мога?

2.

Киерта. Съществително име: От огрански: „нещо, което под напор е добило нова форма“

Глава 21

Киси

Спускането на Огра едва не ме убива.

Трябваше да проявя известна хитрост, а също и умело да използвам дарбата си, но убедих Исае да замина при шотетските изгнаници и да започна разговори за мир. Ще работим заедно, за да свалим Лазмет от поста. Изгнаниците не са наши врагове. Техните цели не са по-различни от нашите. Мина известно време, докато думите ми пуснат корен, ала даже и сега тя е настроена недоверчиво, но поне се съгласи да разузная положението.

Седем дни след нападението във Воа тя ми намира място на транспортен кораб, който доставя храна за Огра. Намушквам се на една седалка, между грамадна щайга с плодове, произведени в отирийска лаборатория, и хладилник, натъпкан с треланско птиче месо. Екипажът е от треланци, чийто език не говоря, затова не мога да се включа в шегите им. А треланският се говори без всякаква интонация, затова дори не мога да си давам вид, че слушам музика. От дъжд на вятър те ми се усмихват. Ясно ми е, че не ми обръщат внимание, но това не ме учудва. На мен рядко някой ми обръща внимание, макар че надали се досеща защо.

Капитанът на кораба, който е дебел от краката до раменете, а от ризата над гърдите му стърчи снопче косми, ми казва на развален отирийски:

— Колана! Веднага!

Имаме късмет, че никой не ме предупреди какво да очаквам, защото щях да ги накарам да обърнат назад.

Всички лампи в кораба угасват едновременно, а после аз пищя и е тъмно, и пищя. Не мога да дишам и съм сигурна, че кислородът свършва, а аз ще умра тук в купчина месища. Стискам толкова здраво каишите, които покриват гърдите ми, че ръцете ми се вдървяват, а може би това е от ужаса. Последно ми минава през ума, че така и не се чух с мама.

После лампите се включват, гравитацията ме застига, а целият екипаж ме гледа, все едно ми е поникнало трето око. Смеят се, а аз се мъча да им пригласям, но цялото ми внимание е погълнато от дишането.

Не след дълго стъпваме на огранска земя.

Огранка на име Иса — „Ии-са“ повтаря ми тя бавно, след като не я чувам първия път — ме отвежда при изгнаниците с малка лодка, която реже като нож светлоивичестите води. Тя говори отирийски, все едно брои бобчета, проронва думите една по една, но това е единственият език, който знаем и двете, затова си разменяме празни приказки, докато пак стъпваме на твърда земя.

Иса ме повежда по неравните улички на селище, в което един до друг живеят шотетци и огранци. Показва ми разни неща — сергия с лъскави камъчета, които ѝ харесват, мястото, откъдето си купува зеленчуци, мъничките дялани кукли, от които сънувала кошмари като малка. Не ми обяснява как на Огра разбират, че е нощ, и когато ръкомаха, светещите гривни потракват на китката ѝ.

— Кой е брат ти? — пита ме тя.

— Много снажен и висок, светлокож като теб. Пристигна със Сайра Ноавек.

— О, тежкият — казва тя.

— Тежък ли? — питам объркано. — Не, той е строен.

— Не, не. Не с тежко тяло. Той носи товар. Не знам думата.

— Аха.

Никога не съм мислила по този начин за брат ми. Високият страшен мъж, който се сби, избяга от болницата в Шиса и влезе в затвора на амфитеатъра, не ми приличаше на налегнат от тегла — напротив, струваше ми се по-пъргав и по-подвижен от всички други наоколо. А може би аз не успявах да го видя. Има едно особено проникновение, което осенява някого при срещата му с непознат, и точно това се е случило с Иса.

— Ще те заведа на мястото, където се събират — казва тя. — Може да е там, а може и да не е.

— Чудесно, благодаря ти.

Тя ме отвежда до стар склад, по чиито външни стени се катерят пукнатини. Над вратата има закачен надпис с някакви знаци, които не разчитам. Приличат на шотетски.

Влизаме вътре и мястото определено е шотетско във всички отношения, които са ме учили да очаквам. Масите са избутани до стените, а хората или са насядали по тях, или са се покатерили отгоре им в кръг.

При влизането ни те блъскат по масите в повтарящ се ритъм и толкова оглушително, че първоначално не различавам нищо. След това поглеждам към случващото се в средата.

Сайра Ноавек, вързала косата си на дълга опашка, се хвърля срещу мъж великан. Тя е гъвкава и силна като нож, запратен от ловка ръка. Едрият мъжага, наистина едър, щом жена с нейния бой изглеждаше толкова фина, я улови, преметна я през рамото си и я захвърли на земята.

Ахвам, когато пада на пода, който е постлан с черги, но пак е достатъчно твърд, за да се натърти. Тя обаче вече се претъркулва, сякаш тялото ѝ е направено от каучук, ухилва се, в очите ѝ проблясва свирепост, която познавам. Така гледаше Ризек Ноавек, преди да одере кожата от черепа ѝ. Така гледаше и Исае, преди да извърши убийството.

Тя пак му се нахвърля с вик и тълпата реве.

Това продължава известно време и пред очите ми Сайра набира скорост и решителност. Тъкмо бързината ѝ плаши противника ѝ — той се чуди накъде да гледа и как да се пази от нещата, които тя хвърля по него, макар че от тях все едно го хапят бълхи. Сайра се мъчи да го събори, той я сгащва, притиска я, но тя извива тялото си около него като огърлица. Заключва врата му в клопката на краката си и той се задавя.

Великанът докопва с едната си ръка крака ѝ, тя го пуска и се плъзга до земята. Гъмжилото реве, тя отива да глътне вода от една чешма до перваза на прозореца.

— Тук е така е през цялото време — обяснява Иса. — Не знам защо го правят. Да не би да мислят да влязат в ръкопашен бой с тувхийците?

Сайра ме зърва от другия край на помещението. Искрата в очите ѝ угасва.

Тръгва към мен и когато ме наближава, виждам синини и ожулвания по голите ѝ ръце — навярно от други двубои. Иса се присламчва до мен, изпъчва рамо отпред.

— Помолиха ме да се грижа за сигурността на госпожица Кересет, докато е между нас — казва ѝ тя. — Моля те не усложнявай работата ми.

Сайра спира на една плюнка разстояние и за миг ми щуква, че тъкмо това се кани да стори — да ме наплюе. Само че тя пита:

— Какво търсиш тук? — Вдига ръка. — И недей да ми пускаш тоя номер с дарбата си. Точно сега не ми трябва спокойствие.

Толкова машинално става, че даже не си дадох сметка какво правя. Отдръпвам дарбата си, доколкото мога. Нейните сенки пак са се скрили под кожата ѝ и я покриват като черни паяжини. Тя скърца със зъби.

— Дойдох, за да… — Замълчавам. Не искам да се издавам. — Дойдох да се видя със семейството си.

— Не си добре дошла. Или си пропуснала да чуеш, че ви обявихме война?

Не за първи път ми се приисква да можех да насоча дарбата срещу себе си, себе си да отпусна, само за малко. Но не мога да залича буцата в гърлото ми, нито да се освободя от тежестта на вината. Аз помогнах на Исае да избере мишената. Преди пристигането ми тук бях уверена, че съм сторила нещо добро според възможностите, които имах — убедих я да не се хвърля с главата напред срещу Воа, нали така? Бях спасила доста хора само със сладкодумие и дарбата си — и с нищо друго.

Ала сега стоя насред народ, който изгуби много. Приятели, семейства. Едно специално, дори свещено място. Тогава как да мисля, че съм сторила добро? Как да мисля, че тези хора са по-различни от моя народ и заслужават жестокост и смърт?

Не мога. Не разсъждавам така.

Но като всички и аз ще направя каквото е необходимо.

— Кажи ми къде да открия Акос.

— Акос. — Сайра изсумтява. — Искаш да кажеш, верния слуга, който е решил да загине заради мен? — За миг тя притваря очи. — Да, знам къде да го намериш. Малко по-надолу по пътя.

Глава 22

Сайра

Всичко ме болеше, но пет пари не давах вече.

Е, давах де, защото никой не обича да го боли. Инстинкт за оцеляване. Но дотолкова, доколкото разсъдъкът ми беше в състояние да превъзмогне физическото ми състояние, аз прегръщах болката, подчинявах се на неистовото движение, в което ме хвърляше. Бях плувнала в пот, капнала от умора и готова за още. Каквото ще да е, само да забравя в какво горящо, гърчещо се същество съм се превърнала.

Не ми се щеше да заведа Киси Кересет до тихото местенце, което след нападението Акос беше приел за свое — дюкянчето на старицата в една пряка на Гало. Там, сред врящите гърнета и почукването на ножа в дъската за рязане, витаеше голяма част от духа му.

Когато с Киси и Иса излязохме от столовата, една девойка с гъсто накъдрена и късо подстригана коса се изплю до краката ми.

Нарече ме орузо.

В буквален превод това означава „огледален образ“, но смисълът на думата е, че един човек се е превърнал в друг или така е заприличал на него, та не можеш да ги различиш. И тъй, след нападението над Воа голяма част от изгнаниците бяха почнали да ми викат орузо — наследник на Ризек, на Лазмет, на рода Ноавек. С този прякор ме обвиняваха за погубените хора в евакуацията, която се провали заради глупостта ми. Ако не им бях изпратила онова съобщение, ако не ги бях подканила да побегнат…

Но времето не може да се върне назад.

Вървях бързо пред Иса и Киси, за да не се налага да разговарям с тях. Киси беше заминала с онази жена, жената, която разруши дома ми, и аз нямаше да го забравя.

Когато стигнахме до дюкянчето, Акос се беше привел над едно гърне и топеше пръст в каквото там вареше — най-вероятно болкоуспокояващо, тъй като напоследък въображаемият му дълг към мен беше единственият му източник на мотивация. Той засмука пръста си, вкуси отварата и гръмогласно изруга на тувхийски.

— Пак ли не се получи? — попита го старицата.

Беше седнала на столче и белеше нещо в една купа.

— Единственото нещо, за което ме бива и което не успявам да направя като света! — ядно се сопна той.

Вдигна глава към мен и се изчерви като домат.

— О, здрасти.

— Дойдох да… — Спрях се. — Сестра ти пристигна.

Отстъпих встрани, за да я види. Двамата дълго и мълчаливо стояха на това разстояние един от друг. Акос изключи котлона, прекоси стаята и я прегърна. Тя го стисна силно в ръцете си.

— Какво правиш тук? — попита я тихо той.

— Дойдох да започна преговори за мир с изгнаниците.

Изсумтях. Не само че идваше с абсурдна мисия — как може да водим разговори за мир с нация, която беше разрушила странстващия кораб? — но и ме беше излъгала за нея.

— Съжалявам, че те излъгах — добави тя през рамото му. — Помислих си, че ще ме фраснеш, затова се измъкнах с най-удобното оправдание за пристигането ми.

— Сайра никога не би те ударила — възрази Акос.

Как го каза само — без да се поколебае, без да се усъмни, — чак гърдите ми се стегнаха от болка. Никой друг никога не беше мислил добро за мен.

— Ако ще ми стоите тук и само ще бърборите, обирайте си крушите — каза старицата и се изправи. — Дюкянът ми е твърде тесен, а фитилът ми — твърде къс за такъв род глупости.

— Съжалявам, че ти прахосах билките, Зенка — извини ѝ се Акос.

— Аз се уча от грешките ти, както и от успехите ти — успокои го тя мило. — А сега се омитайте.

Набръчканото ѝ лице се извърна към мен и тя ме измери с поглед.

— Госпожице Ноавек — поздрави ме, докато аз отстъпвах назад.

Кимнах в отговор и се измъкнах навън.

На уличката нямаше място да вървим един до друг, затова тръгнахме в нишка по един, като Иса вървеше най-отпред, а Акос остана на опашката. Над рамото на Иса видях, че Сифа и Айджа ни чакат на отъпкания път в края на уличката. Сифа си даваше вид, че разглежда малките светещи рибки във високите цилиндри с вода на близката сергия, само че аз не бях вчерашна. Нас чакаше.

Айджа надзърна тревожно над рамото си. Косата се къдреше вече зад ушите му — беше пораснала дотолкова, че да се вижда естественият ѝ вид. Тънката лента, пришита на раменете на ризата му, светеше слабо в синьо. Повечето хора тук заимстваха някои елементи от огранското облекло, за да се виждат в тъмното. Но не и аз.

Знаех, че нямам място на това импровизирано семейно събиране, което навярно беше нагласено от оракулите, ако присъствието на Сифа и Айджа означаваше каквото си мислех. Понечих да си тръгна с намерението да изчезна във вечната нощ, но Акос ме познаваше добре. Усетих как ръката му се притисна за кратко в кръста ми. Полазиха ме тръпки.

Пипни ме пак, помислих си аз.

Никога повече не ме пипай, помислих си още.

— Извинявай — изрече той тихо на шотетски. — Но… ще останеш ли?

Зад мен Киси и Сифа се прегърнаха, ръката на Сифа помилва къдриците на Киси с нежност, каквато помнех от майка си.

Сивите очи на Акос ме умоляваха да остана. Лицето му беше по-жълтеникаво, отколкото се полагаше да бъде. Бях се откъснала от него в седмицата след нападението, като отказвах утехата му, освен ако не беше под формата на болкоуспокояващи. Не можех да търпя близостта му сега, когато знаех, че е тук само заради собствения си фатализъм. Но от него краката ми се подкосяваха. Както винаги.

— Добре — приех аз.

— Надявах се, че ще дойдеш — говореше Сифа на Киси, чиито очи се бяха залепили върху Айджа.

Той стоеше настрана от другите и хапеше кожичките на пръстите си. Стойката и жестовете му още приличаха на маниерите на починалия ми брат. Беше… смущаващо.

— Айджа смяташе, че е възможно да пристигнеш — продължи тя. — Той е само начинаещ, но има силна интуиция. И тъй двамата улеснихме един определен път.

— Аха, този път си признаваш? — скръстих ръце, за да скрия, че съм ги свила в юмруци.

Пръстите на Акос ме докоснаха по лакътя и пропъдиха болката. Устоях и не го погледнах.

— Да — отвърна Сифа. Косата ѝ беше вдигната на темето в купчина от къдрици, забодени в средата с игла за шапка, за да не падат. Дребните скъпоценни камъни в края ѝ светеха в бледорозово. — Елате. Чакат ни на друго място.

— Може би — уточни Айджа.

— Може би — повтори тя.

— След срещата с вас ми се ще да стоя по-далече от оракули — признах си аз.

Устните на Акос се извиха в усмивка.

— Колко жалко! — отвърна сухо Айджа. — Само ние губим от това!

Зяпнах го. Никога досега не бях чувала Айджа Кересет да се шегува, още по-малко за моя сметка.

Нямаше време да му отвърна остроумно, защото се обърнах и видях заплашителна гледка — очертанията на огрански транспортен кораб. Краищата му бяха опасани от бели тумбести лампи, но упоритият мрак ги сплескваше и цялото чудо заприличваше на лицето на увиснал във въздуха звяр. Прибраните назад крила се превръщаха в уши, отворът под предния фюзелаж беше устата, а едничката антена — опашката.

Към нас се приближи огранец в летателен костюм. Имаше тъмна кожа, но очите му преливаха в цветовете на дъгата като рибешки люспи. Те улавяха светлината наоколо и я отразяваха обратно яркосребриста. Бях сигурна, че това е проява на дарбата му, но за какво служеше тя, все още беше загадка.

Някъде от дясната ми страна Иса измърмори нещо под носа си, което прозвуча като огранска ругатня.

Глава 23

Акос

Акос се опита да разгледа огранския кораб, но му беше трудно в мрака. Когато пристигнаха на Огра, той смяташе, че небето винаги си е едно и също, но то се менеше — понякога беше кадифеночерно, друг път — като изтъркана черна мантия, случваше се и да е почти синьо. А сега беше най-черно и от кораба се виждаха само светлините, които очертаваха контурите му.

Иса прекрачи напред.

— Пари, здравей!

Гласът ѝ не прозвуча точно студено, макар че и бездруго никога не звучеше топло. Но нещо в нея се беше изменило. Тя познаваше този човек.

— Иса — поздрави я огранецът. — Учудвам се да те видя тук.

— Изпратиха ме като посланик на нашия народ при шотетците. И ти се учудваш, че ме виждаш сред тях?

Акос веднага се усъмни в тези двамата. Разговаряха прекалено фамилиарно един с друг. Може би бяха бивши любовници?

— Исках да кажа, тук с… с двамата тувхийски оракули — отвърна мъжът на име Пари. — Беше глупаво от моя страна.

Акос усети, че Сайра стана неспокойна под ръката му. И действително тя попита:

— Кажете по каква работа сте тук. Идвате насред семейното ни събиране.

— Госпожице Ноавек! Вас също ви очакват — рече Пари с широка усмивка. — Дошъл съм по молба на огранския оракул. Тя ви кани на среща, всички вас, а моята задача е да ви отведа при нея начаса. Тя живее от другата страна на Огра, на границата с пустошта, затова ще летим дотам, за да стигнем навреме.

Естествено, помисли си Акос с немалка доза презрение. Майка му и Айджа бяха дошли в селцето, където почти не стъпваха, точно с тази цел. Мразеше това усещане как всички нишки на съдбата се събират и сплитат на възел. Същото чувство го беше спохождало, когато баща му загина и той уби Вас…

Вас с лъсналото си от пот лице и една синина в ъгълчето на окото кой знае откъде…

— Ами ако откажем да тръгнем? — попита Сайра.

— Това ще бъде неразумно. Според огранските закони трябва да се подчините на оракула. А като шотетски изгнаници вие сте задължени да спазвате най-висшите ни закони, освен ако не желаете да изложите на риск статута си на бежанци.

Сайра погледна Акос.

— Оракули — сви той рамене, защото нямаше какво повече да каже.

Вътрешността на огранския кораб беше направо смайваща.

Апаратът беше жив по начин, който Акос нито беше виждал досега, нито би повярвал, че е възможен. Конструкцията беше метална, но навсякъде имаше растения — едни зад стъкло, други на открито. Акос разпозна две-три познати от Зенкините уроци, макар че ги беше виждал я изсушени, я скицирани, я накълцани. Едно от растенията зад стъклата приличаше на съвършена сфера, докато дебелите му нащърбени венчелистчета не се обелиха и не разкриха същите зъби, които се беше научил да стрива на прах. То щракна с тях, когато Акос мина край него.

Като привлечена от магнит, Киси се приближи до една цъфнала лозница, която се увиваше около подпорните греди на кораба. Тъмнозелен ластар се протегна към пръста ѝ и се уви нежно около него. Акос се втурна към нея и го перна леко, за да се отдръпне.

— Както изглежда, в началото са дружелюбни, а после освирепяват — предупреди я той. — Но ако не им обръщаш внимание, обикновено не те закачат.

— Тук всички растения ли се опитват да те убият? — попита Киси.

— Почти всички. Има и такива, които се опитват да се сприятелят с теб, за да ги пазиш от враговете им.

— Забележете, че на Огра няма животински видове — мимоходом обясни Пари. — Дължи се на високото развитие на растенията. Имаме огромно разнообразие от насекоми, които разплождат растенията, но ние сме единствените топлокръвни животни, които стъпват по тази планета.

Пари се настани на капитанското кресло. Акос не видя нито втори пилот, нито помощник — само Пари и редиците копчета, ръчки и лостове. Но Иса все пак седна до него. Предната част на кораба беше достатъчно просторна, за да ги побере на седалките с предпазни ремъци. От това, което Акос беше узнал за склонността на планетата да воюва срещу всичко и навсякъде, според него им трябваше нещо повече от едни защитни ремъци, но кой ли го питаше.

— Оракулът загатна ли защо ни вика? — попита Сайра, докато си слагаше коланите.

Щом свърши, тя се протегна — както изглежда, без да се замисля, — за да помогне на Киси. Акос седна от другата ѝ страна в края на редицата от седалки.

— Не ми влиза в работата да питам — отвърна Пари.

— Оракулът не е много… — Иса замълча, търсейки думата на отирийски. Попита на шотетски: — Как казвате „пряма“?

Акос повтори на Киси думата на отирийски.

— Оракулът не е длъжен да отговаря на такива въпроси — намеси се Сифа. — Нашата работа е да пазим галактиката и нищо повече. Нас не ни занимават маловажните въпроси, които се струват съществени на другите хора.

— О, значи маловажни въпроси като „Ти, сине, си ми най-малкият и утре ще те отвлекат“? — изрече гневно Сайра. — Или „Сайра, Исае Бенесит се кани да убие брат ти. Защо не вземете да се помирите с него?“

Акос искаше да каже на Сайра да не използва скръбта му като оръжие срещу собствената му майка; искаше да каже на майка си, че Сайра е права. Но безнадеждността на усилието така му натежа, че се отказа, преди да е започнал.

— Ти настояваш да чуеш от огранския оракул неща, които ще узнаеш до края на деня — отвърна ѝ ядно Сифа. — Яд те е, че не ти казват това, което искаш да знаеш, точно когато ти искаш да го знаеш. Сигурно животът много те вбесява, след като не отговаря на всяка твоя нужда начаса!

Сайра се изсмя:

— Всъщност наистина ме вбесява!

От нападението над странстващия кораб насам се държи така, помисли си Акос. Готова за битка все едно под каква форма, все едно с кого. Сайра по природа си беше кибритлийка и това му харесваше. Но сега беше различно. Тя не спираше да се хвърля към стена с надеждата, че не след дълго стената все ще я надвие.

— Тишина на палубата! — предупреди Пари. — От вашите спорове не мога да си събера акъла.

Иса се включи в „танца“ по подготовката на кораба и като следеше движенията им, Акос си помисли, че са го правили стотици пъти. Ръцете им — светлите с луничките и черните без петънце по тях — се кръстосваха и протягаха, без да си пречат. Хореографията на интимността.

Корабът се наклони и потрепери, после се издигна от земята. Двигателите зареваха, а лозниците и растенията запърхаха и се развяха, все едно духаше вятър. Акос видя как цъфналата лиана се уви по-здраво около подпорната греда; растението зад стъклото се сви на топка и грейна предупредително в оранжево.

— Ще летим над ураганите, за да няма повреди — уведоми ги Пари след излитането. — Полетът ще бъде тежък.

Акос се поддаде на любопитството. Откакто пристигнаха на Огра, не минаваше и ден да не се скрият от ураганите, щом чуеха сигнала за тревога. Но досега още не беше чул хубаво и точно описание какво представляват.

Корабът не летеше плавно като шотетските. Друсаше, тресеше се и доколкото Акос можеше да каже, беше бавен. Но се изкачиха на прилична височина, откъдето се виждаха малките светещи кръпки на селищата, а след тях и едрото ярко петно на огранската столица Погко, където сградите се извисяваха достатъчно високо, за да начупват хоризонта.

Докато набираше височина, корабът им обърна гръб на огранската цивилизация и пое към черния пущинак, където се разстилаха южните гори. И там, както навсякъде другаде, беше пълно със светлинки, само че те бяха скрити под гъста зеленина и отдалече не се виждаше нищо друго, освен една бездна.

Корабът подскочи и Акос слепешката сграбчи Сайра за ръка. Ако се съдеше по смеха ѝ, неволно я беше стиснал по-силно. Постепенно гъсти облаци смениха ясната гледка към огранската земя. И тогава цвят и светлина се сляха точно както беше станало при преминаването на странстващия кораб през потока.

Браздата на една синя светкавица преряза облаците и се протегна надолу. Корабът толкова силно клатушкаше насам-натам главите им, че чак зъбите им тракаха. Нова светкавица, този път жълта, изникна току до тях. Пари и Иса си крещяха нещо на огрански. Акос чу, че някой повърна — може би беше Айджа, на когото от край време винаги му прилошаваше на път.

Пред очите на Акос Огра взе грейналите цветове, с които останалата част от планетата гордо се надуваше, и грубо и неумолимо ги запрати срещу тях. Както Пари им обеща, минаваха точно над бурята, която ги пораздруса, но не свали кораба. От парливата воня на бълвоч и постоянното клатушкане на главата му се повдигна, но той се удържа. Сайра обикновено обичаше всичко, което изкарваше акъла на другите хора от страх, но дори на нея ѝ беше дошло до гуша и зъбите ѝ скърцаха, при все че той се грижеше за дарбата ѝ.

Дълго време мина, докато Пари обяви, че кацат. До него Сайра си отдъхна. Акос усети как корабът се насочи към някакъв гъст лес на земята, който по нищо не се отличаваше от всичко друго наоколо.

Но когато наближиха, дърветата сами се разтвориха и разкриха купчина постройки. Отдолу ги огряваха вирове със светеща вода, просмукана — предположи Акос — от все същите бактерии като в каналите из Гало. Това бяха ниски дървени постройки с високи заострени покриви, свързваха ги пътеки, които грееха ярко на фона на иначе мрачния пейзаж. Навсякъде се щураха светли точици и бележеха пътя на летящите насекоми.

Корабът се приземи на площадка за кацане зад една каменна стена.

Бяха пристигнали в храма на Огра.

Глава 24

Сайра

Наведох се да пипна пътеката под нозете ни. Беше от гладък, плосък камък, бял на цвят, нещо рядко за Огра. Това място гъмжеше от светещи гадинки в градините, вировете и във въздуха наоколо.

Пари ни поведе към една от по-големите постройки. Бяхме кацнали в подножието на хълм и за да стигнем до някое място, все едно кое, трябваше да се катерим, а аз предположих, че оракулът живее на върха. Въздухът ухаеше сладко след задушливия страх на борда на транспортния кораб — никога повече не исках да пътувам по време на огранска буря — и аз го поглъщах жадно, като вървях в крак с Пари, а другите ни следваха.

Докато прекосявахме една от градините, където повечето растения бяха прибрани зад оградна мрежа, по която, както забелязах, течеше потокът, Иса се обади откъм гърба ми с тон на сдържан страх:

— Пари!

Обърнах се и видях едър бръмбар с дължината на дланта ми да лази по бузата на Акос. По крилцата му имаше ярки сини петна, а светлите му антенки го разглеждаха внимателно. Друг един беше кацнал на гърлото му, трети — на ръката му.

— Не мърдай — каза му Иса. — Останалите, отдръпнете се назад.

— Дявол да го вземе! — изруга Пари.

— Да разбирам, че гадинките са отровни — обади се Акос и адамовата му ябълка подскочи, когато преглътна с особено затруднение.

— Много — потвърди жената. — Държим ги тук, защото светят много ярко, когато летят.

— Плюс това избягват да се навъртат около всяко нещо, което е силен проводник на потока — добави Пари. — Като… хората. Повечето хора.

Акос притвори очи.

Излязох напред леко смръщена. Пари ме улови за ръката, за да ме спре, но не можа да понесе болката, ръката му се изплъзна и аз продължих. Приближих се бавно още по-напред, докато застанах току пред Акос и усетих топлия му дъх на челото си. Повдигнах ръката си точно над бръмбара на лицето му и за първи път през главата ми мина мисълта, че дарбата ми може да се използва и за добро, не само за лошо.

Едно черно ластарче се отви от пръста ми, подчини ми се, подчини ми се и смушка бръмбара по гърба. Светлинката в него грейна ярко и той изхвърча от Акос, а другите го последваха. Акос отвори очи. Гледахме се, без да се докосваме, но бяхме достатъчно близко, за да виждам луничките по клепачите му.

— Добре ли си? — попитах го. Той кимна. — В такъв случай не се отделяй от мен. Но не ме пипай, защото ще превърнеш и двама ни в магнит за отровните буболечки.

Когато се завъртях, срещнах очите на Сифа. Тя ме наблюдаваше с такъв поглед, все едно тъкмо я бях ударила. Усетих присъствието на Акос близо зад мен. Той хвана ризата ми между пръстите си малко над кръста ми.

— Ех, колко вълнуващо! — обади се Айджа.

Нещо такова щеше да излезе и от устата на Ризек.

— Я да мълчиш! — сопнах се аз, без да се замислям.

На хълма бяха разположени красиви просторни помещения, където мебелите бяха покрити с чаршафи, за да не се прашат, дъските на дървения под бяха оцветени в различни шарки, плочите образуваха геометрични фигури в спокойни зелени и приглушени розови отсенки. Топлият огрански въздух се носеше безпрепятствено през всяко помещение, през което минавахме, повечето стени бяха сгъваеми. Но Пари не ни заведе в нито едно от тях.

Заведе ни до редица постройки, където щяхме да нощуваме.

— Тя иска да се срещне с всеки от вас поотделно, така че няма да стане бързо — предупреди ни той. — Тук е спокойно, затова се възползвайте от възможността и си отдъхнете.

— Кой ще я посети първи? — попитах аз.

— Разбира се, почитаната посестрима на оракула Сифа Кересет — и Пари кимна с глава към майката на Акос.

— За мен е чест — отвърна тя и двамата се отправиха нанякъде.

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — попитах Иса. — Доколкото разбирам, ти си живяла по-рано тук? Струва ми се, че знаеш за това място, колкото и Пари.

— Да, с него работехме тук, преди да ме пратят като посланик. — Тя премина на шотетски. — Страхувам се, че няма с какво да ви бъда от полза, но знайте, че оракулът е далеч по-мъдра, отколкото изглежда на пръв поглед, и щом иска да се срещне с всеки от вас поотделно, значи има да ви каже по нещо специално.

С малко забавяне Акос повтори на Киси това на тувхийски. Не бях виждала Киси такава — не точно изплашена, но напрегната, сякаш събираше силите си.

Не ми се случваше често да мисля за ориста ѝ, но сега си я спомних. Първородното дете на семейство Кересет ще падне от нож.

Къщичките, където Пари ни беше казал, че ще отседнем, бяха построени в кръг около градинка и всички стени бяха отворени, така че по всяко време се виждаше кой влиза или излиза. Сифа не се завърна от оракула, но Пари дойде да вземе Айджа, който все по-често ме оставяше с усещането, че пак се намирам в присъствието на Ризек.

Акос дойде при мен в градинката, след като се увери, че наоколо не хвърчат отровните бръмбари. Застана близо до мен, по-близо от обикновено.

— Какво мислиш, че ще каже оракулът? — попитах го аз.

Той въздъхна и аз усетих как въздухът раздвижи косата ми.

— И аз не знам. Вече съм се отказал да гадая какво ще ми кажат оракулите.

Засмях се.

— На бас се хващам, че ти е дошло до гуша от тях.

— Да.

Той пристъпи към мен, гърдите му се опряха в гърба ми, мушна нос в косите ми и го наклони надолу, тъй че в тила си почувствах диханието му. Нямаше да ми коства никакво усилие да се отместя. Той не ме държеше, всъщност не ме докосваше.

Но, небето да ми е на помощ, аз не исках да се отместя.

— До гуша ми е дошло от всичко. И непрекъснато е така.

Той пак въздъхна тежко.

— Но най-много ми тежи, че не съм до теб.

Отпуснах се, притиснах в него като в гореща стена целия си гръб. Той подпря ръцете си на хълбоците ми, пръстите му се плъзнаха под ризата ми точно толкова, колкото да притъпят болката ми. Ако щат, нека ни отровят проклетите бръмбари, помислих си аз и усетих целувка по врата, точно зад ухото.

Знаех, че с това ще си навлека повече болка. Ориста му не му позволяваше да ме избере, а дори да не беше така, подозирах, че дълбокият кладенец на мъката му няма да го остави да избира. Но ми беше втръснало да постъпвам правилно.

Без да бърза, той ме целуна там, където шията се среща с рамото ми, езикът му вкуси кожата ми, която навярно беше солена от потта. Вдигнах ръце и зарових пръсти в косата му, притиснах го в себе си, сетне извих врата си и устите ни се сблъскаха една с друга. Зъбите ни изтракаха и при друг случай двамата щяхме да се отдръпнем и да се разсмеем, но сега на никого не му беше до смях. Дръпнах го за косата, а той ме стисна за кръста тъй здраво, че ме заболя, но болката беше приятна.

След унищожението на странстващия кораб и рухването на илюзиите между нас се бях отдала на яростта. Сега се отдадох на копнежа си, увих се в него, ръцете ми жадно поглъщаха която част от тялото му свареха. Пожелай ме, молех се с всяко стискане. Избери ме. Пожелай ме.

Отдръпнах се назад, за да го огледам. Правата линия на носа му, поръсен с лунички. Кожата му имаше цвета на пясъчник, на пудрата, която хората си слагаха, за да не им лъщят лицата, на пликовете за писма, които майка ми употребяваше. Очите му ме гледаха настойчиво, цветът им беше като завихрила се над Воа буря и носеха същото предчувствие и страх, че мога да спра. Разбирах го. Аз също се страхувах от това. Затова пак се притиснах в него, преди да съм се отказала.

Запрепъвахме се заедно към една от стаите, изсулихме обувките си. Дръпнах завесата към градинката, но в действителност не давах пукната пара дали някой ще ни види, не давах пукната пара дали ще ни прекъснат, копнеех само да грабя, да грабя, да грабя всичко, което той беше готов да даде, с ясната мисъл, че това беше последният път, когато се оставях на желанията си.

Глава 25

Киси

Пророческата зала, където ще се срещна с огранския оракул, е просторна и внушителна, както подсказва и името ѝ. Изглежда горе-долу, както очаквам — приличат си със залата в храма в Хеса, където едно време все висях при мама, докато работеше там.

Огранската зала обаче не е толкова колоритна като хесанската. Стените са облицовани с ламперия от тъмно дърво, в което са изрязани и гравирани изящни шарки, доколкото виждам — с формата на огрански растения. Те сякаш се гърчат и щракат със зъби като живи точно пред мен.

Под тавана има прозорци без стъклописи, които, изглежда, се осветяват отвън, защото сияят с неестествена за Огра светлина. Самата зала е дълга и тясна, със скулптури, разположени на една ръка разстояние една от друга. Част от тях са грижливо изваяни като резбата по стените, ала други са груби и гротескови, но във всички се таи някаква заплаха. Както в почти всичко на Огра.

Оракулът стои пред една от по-високите статуи от метални плочи, които се извиват дъгообразно към тавана и се увиват една в друга. Всички са излъскани от едната страна и необработени от другата, а големи колкото юмрука ми болтове ги пристягат една в друга. Оракулът е сключила ръце пред себе си. Одеждите ѝ са в тъмно, наситено синьо, краката ѝ са боси. По-закръглена и по-ниска е от мама. Поглежда ме и ми се усмихва.

— Киси Кересет. Аз съм Вара. Ела да видиш това.

Усмихвам ѝ се в отговор, заставам до нея и поглеждам нагоре към статуята. Правя го от учтивост. Нищо не разбирам от изкуство.

— Тази статуя беше построена преди трийсетина сезона, когато Погко започваше да се разраства. Хората се гневяха, че губехме част от онова, което наричаха огранско смирение. Според традиционните вярвания на огранците нашата планета ни смирява — напомня ни, че има неща, които не можем да надмогнем. — Вара свива рамене. — Неща, които не бива да се мъчим да контролираме.

И ме поглежда някак странно. Не съм сигурна как да я разбирам. Инстинктът ме подтиква да я успокоя. Опитвам с вода — най-полезната от всичките ми материи, но виждам, че не ѝ действа. Чудя се какво благоразполага огранците. Вятърът, топлината на огъня, мекото одеяло? Прехвърлих през ума си две-три, преди да се спра на нещо, което ми се струва уместно — усещането на хладно стъкло под дланите.

Вара повдига веждите си.

— Винаги съм се чудила какво е да пипнеш хладно стъкло. Опияняващо е да бъде докоснат човек от твоята дарба. Лесно се поддава на въздействието ѝ.

— Съжалявам, не исках…

Вара извърта очи нагоре.

— Хайде, момичето ми. Можеш да заблуждаваш хора, които не те знаят, но аз, а и всички други оракули от моето поколение те виждаме от раждането ти във виденията си. Знам, че владееш дарбата си по-добре от повечето хора. Знам също, че се опитваш да правиш добро, когато я използваш срещу тях. Затова, Киси, дай да поговорим за Исае Бенесит.

Прямотата ѝ изпъва нервите ми и всички думи, които мога да изрека в своя защита, засядат на гърлото ми. Кимам, защото само така мога да ѝ дам знак, че съм я чула.

— Наистина ли си загрижена за нея? Или я използваш като маша за собствените си цели?

— Моите цели… — пелтеча задавено.

— Да, знам — ти се стремиш да правиш добро според собствените си разбирания. Но в действителност взимаш едностранни решения за бъдещето на галактиката, затова целите са твои и ничии други.

Не ми се нрави мисълта, че Исае ми служела за маша. Нещата не са толкова простички. Де да можеше Вара да разбере с каква тревога за нея живеех понякога. С каква лекота тя отне живота на Ризек и заповяда да нападнат невинни във Воа. Какво безумство плува в очите ѝ, когато се задавя от гняв, и какво спокойствие я обзема, когато я измъквам обратно. Тя се нуждае от мен.

Което ме връща към първоначалния ѝ въпрос — дали ме е грижа за Исае.

— Загрижена съм за нея. Аз я обичам. Но тя ме тревожи. В един справедлив свят Исае щеше да има период, в който да изживее скръбта си, а сега дори няма време да се опомни през какво минава, не и след избухването на войната.

Вара сбира набръчканите си устни.

— Може би имаш право. В такъв случай трябва да те предупредя да внимаваш с Аст, монтьорчето, което съм виждала в някои от вариантите на бъдещето ти.

— Той усеща дарбите, нали? Винаги знае кога използвам моята, даже когато много внимавам.

— Така изглежда — съгласява се Вара. — Но подозрението му към теб расте. Расте и гневът му, струва ми се, че Исае не те подозира.

Кимам.

— Благодаря ти за предупреждението.

— Пази се, момичето ми.

Вара хваща ръката ми и я стиска силно. Прекалено силно. Като на повечето огранци, зениците ѝ са разширени от липсата на светлина, но аз виждам тънкия зелен пръстен на ирисите ѝ около тях.

— И не се доверявай на отирийците. — Тя ме стиска още по-силно. — Не я оставяй да се съгласи. Направи каквото трябва.

Не разбирам какво намеква, но знам, че чака да кимна, и аз кимам.

Глава 26

Акос

Беше станало късно, когато оракулът най-сетне повика него, или по-скоро тях, защото Вара пожела да види него и Сайра едновременно.

По-рано сънят ги беше налегнал с оплетени тела, а растенията в градината хвърляха мека светлина през завесата, която Сайра беше дръпнала. Усещаше на гърдите си хладната сребърна кожа от едната страна на главата ѝ, там, където тя настоя да полегне, за да слуша биенето на сърцето му.

Той не разбираше какво го прихвана в градината, когато я прегърна, знаеше, че това е себично, че не може да задоволи желанията ѝ по нейно настояване. Трябваше да я послуша, даже да скъса напълно с нея, защото от ориста му нямаше отърване, а нямаше и как да убеди нито себе си, нито нея, че нещата щяха да са същите, ако не го чакаше смърт в служба на семейството ѝ.

Но копнежът по нея беше пронизал мъглата, забулила сетивата му през последните седмици, и той с облекчение се зарадва, че най-сетне чувства нещо, и сърце не му даде да потисне това. Копнежът му не секна, докато се мъчеха да се приближат все повече и повече един към друг. Сякаш тялото ѝ не му стигаше и никога нямаше да му стигне.

Не можеше да я хване за ръката, защото това щеше да привлече бръмбарите, а той не гореше от желание да го накацат по лицето, но вървеше близо до нея, така че усещаше топлината на тялото ѝ. Сенките ѝ се стрелкаха по врата, скриваха се под якичката ѝ и на него му се щеше да може да направи нещо повече от това да ѝ даде едно слабо болкоуспокояващо на тръгване.

Пари ги отведе до върха на хълма, но не в голямата, ярко осветена зала, а на приземния етаж, където таванът се спускаше твърде ниско към главата му, за да ходи изправен, и дъските скърцаха на всяка стъпка. Трябваше да се приведе, за да прекрачи прага, а сетне се озова в кухничка. Жена на възрастта на майка му месеше тесто. По ръцете ѝ имаше лунички, сивата ѝ къдрава коса беше подстригана на паница.

Усмихна им се, когато влязоха, с топлина, каквато той се беше научил да не очаква от оракулите, които вечно бяха дистанцирани и груби с него, даже и залязващият оракул на Тувхе преди смъртта си.

— Сайра, Акос, добре дошли. Заповядайте, седнете.

Посочи им пейката от другата страна на масата. Акос седна, но Сайра остана права, със скръстени ръце. Жената попита Акос:

— Ще се чувстваш ли по-добре, ако ръцете ти са заети? Знам, че те влече да приготвяш еликсири. Тук има корени за кълцане, колкото ти душа иска.

— Не, благодаря — отвърна той и лицето му пламна.

— Име имаш ли си? — попита Сайра без заобикалки, както винаги. — Или да ти викаме Оракул?

— Ах, простете грубостта ми. Казвам се Вара. Понякога забравям, че аз познавам хората, а те мен — не. Какво да направя за теб, за да смиля озлоблението ти, миличка? — Тя кимна на Сайра. — Или ти е добре да стоиш права?

Лека браздичка се появи на бузата на момичето, както ставаше винаги, когато потискаше усмивката си.

— Добре, ще седна — отстъпи тя. — Но не му отдавай прекалено голямо значение.

— Не бих посмяла.

Сайра седна на края на пейката до Акос. Даже седнали, двамата бяха по-високи от Вара, която беше нисичка и закръглена в кръста. Имаше нещо познато у нея.

— Вие с Иса да не би да сте роднини? — попита той.

— Набито око имаш, миличък. Тя ми е дъщеря. Беше доста късно… увлечение. Метнала се е в тялото на баща си. Висока, с дълги крайници. Останалото е взела от мен.

Тя откъсна парченце от тестото и го мушна в устата си.

— Така — рече, след като преглътна. — Сигурно се чудите защо не съм си сложила традиционните огрански одежди и не ви посрещам в Пророческата зала като истински оракул.

— Мина ми през ума — отвърна Акос.

— Не бих очаквала по-малко от оракулски син — изрече Вара с все същата добродушна усмивка. — Да си остане между нас, но мразя онази зала. Кара ме да се чувствам ниска. Точно като одеждите! Шили са ги за последния оракул, а той беше много по-едър от мен. Пък и си рекох, че като знам какъв разговор ни чака, тук, в кухнята, ще ви е по-добре.

Акос изтръпна, сякаш изведнъж го бяха потопили в ледена вода. Като знам какъв разговор ни чака…

— Значи вестите не са добри — иронично се обади Сайра.

Винаги когато беше уплашена до смърт, тя се осланяше на сарказма. Ръцете ѝ, които стиснаха ръба на пейката, също я издадоха.

Вара въздъхна.

— О, истината рядко е добра, момичето ми. Някой от вас знае ли думата „киерта“?

Сайра и Акос поклатиха отрицателно глави.

— Разбира се, кой друг говори огрански, освен огранците? — Смехът на Вара приличаше на тънко процеждаща се вода. — Виждате ли, за нас работата на оракулите е да освобождават бъдещето, да. — Тя грабна един дебел метален цилиндър от рафта зад гърба си и с него разточи тестото. — Но миналото предизвиква бъдещето, ала често остава скрито и придава форма на живота ни по начини, които не разбираме. Ала понякога трябва да си пробие път в настоящето, за да промени онова, което се задава.

Тя накъса тестото на три големи парчета и ги разточи между дланите си, докато станаха дълги и тънки като опашки. После се зае да ги сплита.

— Киерта е откровение, което премества оста на света. Дълбока истина, която, щом я узнаеш, неизбежно променя бъдещето ти, при все че вече се е случила и следователно не би трябвало нищо да изменя.

Тя завърши тестената плитка и с въздишка я премести встрани. Изтупа ръцете си, седна срещу тях и се облегна на ръцете си.

— Във вашия случай киертата идва от имената ви. Цял живот сте живели като Акос Кересет и Сайра Ноавек, когато всъщност сте Акос Ноавек и Сайра Кересет.

Тя се отпусна назад.

Акос спря да диша.

Сайра се изсмя високо.

Глава 27

Сайра

Затиснах устата си с ръка, за да спра зловещия си, пресилен и безрадостен смях.

Сайра Кересет.

Не за първи път изричах името наум. Един-два пъти си бях мечтала някой ден да захвърля фамилията Ноавек и да приема Акосовата, в едно недостижимо бъдеще, в което с него се венчавахме. Според шотетския обичай онзи измежду съпрузите, който заемаше по-ниско обществено положение, вземаше името на другия, но можеше да направим изключение, за да се отърва от моето, което ненавиждах. Името Сайра Кересет за мен се бе превърнало в символ на свобода и сладостна нереалност.

Но Вара не искаше да каже, че се казвам Сайра Кересет благодарение на някаква възможна женитба в далечното бъдеще. Тя искаше да каже, че се казвам Сайра Кересет сега.

Най-трудно ми беше не да повярвам, че не съм Сайра Ноавек. Подозирах го, откакто брат ми ми беше казал, че във вените ни не тече една кръв, а може би откакто кръвта ми не отвори генната ключалка на вратата му. Най-трудно ми беше да повярвам, че съм част от същото семейство, което беше възпитало добротата у Акос и го беше научило на всичко за тихоцвета — това беше съвсем друго нещо.

Не смеех да погледна Акос. Не знаех какво ще видя на лицето му.

Свалих ръката от устата си.

— Какво? — сподавих аз нова порция смях. — Какво?!

— Сифа щеше да разкаже историята по-добре, но за зла беда, задачата се пада на мен, защото на косъм виси бъдещето на Огра. Когато си се родил, Акос, в семейството на Илира и Лазмет Ноавек, Сифа видяла само черни пътища пред теб. По същия начин пътеките били черни пред теб, Сайра, родена в дома на Сифа и Осех Кересет. Тя изгубила надежда и за двама ви… И тогава се случило нещо, което не се било случвало от много време. Появила се нова възможност. Ако успеела да кръстоса пътищата ви и да смени местата ви, се отваряли нови възможности, а малко, много малко от тях не водели до гибел. И тъй тя се свързала с Илира Ноавек — жена, която не била срещала по-рано и никога повече нямало да срещне, за да ѝ представи решението. Извадили късмет, че Лазмет още не бил ходил да види детето си. Имали късмет още, че родословните дървета на двете ви семейства са толкова пъстри и богати, че хората нямало да повдигнат вежди пред нито една комбинация от черти на лицето и цвят на кожата… Срещнали се на Границата при перестата трева, която разделя Шотет от Тувхе, и си разменили децата, за да избегнат те най-черните си пътища — довърши Вара с тон на безвъзвратност. Пръстите ѝ бяха целите в кафеникаво брашно, ноктите — изгризани до месо. — На Лазмет казали, че са му съобщили грешно, че има син. Вестоносецът бил екзекутиран, а Лазмет те приел за своя дъщеря, Сайра, и всичко минало, както Сифа се надявала.

Представих си живо как Сифа подава повитото ми в пелени телце в ръцете на Илира Ноавек, а зад тях се люшка перестата трева. Откъснах се от фантазията и внезапно кипнах от яд.

— Значи ми казваш… — приведох се над масата и насочих пръста си в нея. — Казваш ми, че майка ми се е отказала от мен и ме е дала на шайка зверове да ме отгледат — и аз какво? Трябва да съм ѝ благодарна, защото това било за мое добро?

— Ти сама ще решиш какво да изпитваш — рече Вара и ме погледна с топлите си черни очи. — Аз мога само да ти разкажа какво се е случило.

В душата ми като в гърне кипяха неукротим гняв и истерия. Идеше ми да я разтърся, да премахна топлия поглед в очите ѝ или да се изсмея в лицето ѝ. Но най-много от всичко ми идеше да скоча, да избягам от болката, която препускаше по всеки изит от кожата ми и ме покриваше с черни петна.

Когато най-накрая се осмелих да погледна Акос, видях, че той стои напълно неподвижен и с каменно лице. Това ме изплаши до смърт.

— Едва ли има нужда да ви подсказвам, че във всяко зло има и по нещо добро — обади се Вара. — Ориста на всеки от вас.

— Какво за нея? — недоумявах аз.

— Неслучайно ориста не посочва име. Второто дете от рода на Ноавек ще премине Границата. Третото дете от семейство Кересет ще умре в служба на рода Ноавек. Момиче, ти си третото дете от семейство Кересет. И подозирам, че ориста ти вече се е сбъднала.

Допрях мелодраматично два пръста отстрани на шията си, за да проверя пулса си.

— Гледай колко съм била глупава да си мисля, че не съм умряла в служба…

Млъкнах.

Но това не беше истина, нали така?

Брат ми се беше опитал да ме принуди да изтезавам Акос в подземния затвор, където ни държеше в плен и насила ни беше накарал да коленичим. Бях прибрала дарбата навътре в тялото си и вярвах, че силата ще поддържа живота ми. Но тя ми изневери за миг, колкото да се счита за смърт. Сърцето ми спря, а после пак заби. Бях се върнала.

Бях умряла за семейство Ноавек, бях умряла за Акос.

Гледах го учудено. Ориста, от която бе живял в ужас, ориста, на която беше позволил да определи характера му, откакто за първи път я беше чул да излиза от братовите ми устни… беше моята орис.

И се беше изпълнила.

Глава 28

Акос

Бяха му отнели всичко, което беше…

Орисан предател, Кересет, тувхиец…

Бяха го оголили.

Все мълчеше, откакто оракулът ги беше поканила да изпият по чаша чай с нея и Сайра ѝ беше отказала. Истината беше, че не му бяха останали думи. Дори не знаеше на кой език да заговори. Категориите, с които си служеше да ги определя — тувхийския, език на дома и народа му; отирийския, език на другосветците; шотетския, език на враговете му — вече изобщо не важаха.

Сайра като че ли разбираше какво се случва с него. А може би не разбираше — и как ли би могла? Беше грейнала като подпалена борина, когато Вара им съобщи истината. Тя притежаваше емоционална жилавост, можеше да потуши яростта си така бързо, както избухваше у нея. Но дори да не го разбираше, поне не му вадеше душата.

Само беше го докоснала колебливо по рамото, когато му каза: „Знам. И аз не исках да ме свързва една кръв с тях.“

И с това се изчерпваше всичко, нали. Тя делеше едно минало с рода на Ноавек, а той делеше една кръв. И не можеше да определи кое беше повече за окайване.

Не му се спеше. Бродеше по пътеките около храма, без да си прави труда да отбягва хищните храсти и дървета, които растяха навсякъде, нито бръмбарите, дето можеха да го отровят с едно ухапване. Повечето от растенията му бяха непознати, но не всичките, и нарочно търсеше тъкмо тях, само и само да има за какво друго да мисли поне за малко.

Бръмбарите прелитаха, без да го закачат, но един дребничък кацна на ръката му, грейналите му крилца потръпнаха, антенките му се размърдаха. Акос седна на камък в една от градините да го разгледа.

По някаква причина той му напомни Бронирания, когото беше убил заради кожата му. Беше излязъл в полето извън Воа, където скитаха Бронираните и през повечето време страняха от него. Мина известно време, докато схване, че не се канеха да го нападнат. Не той разпалваше яростта им, а потокът; той им носеше облекчение, точно както носеше на Сайра.

Може би с този бръмбар беше същото и той отбягваше всички проводници на потока, защото не можеше да понесе суровата им енергия. Шарките на гръбчето му бяха като разсипано мастило, без определена форма. Когато грейваше, светеше в успокояващ синьо-зелен цвят.

След известно време боцкането на вкопчилите се в кожата му крачета спря да го притеснява, точно както и опасността от солидните му щипки. Беше малко чудовище — като него самия. Но не беше виновно, че така се е родило.

Като сгънато на много катове листче хартия, откровението на оракула продължаваше да се разгъва. Най-напред му разкри онова, което вече не беше. А сетне му показа това, което беше — шотетец. Ноавек.

Мъжът, който му беше взел всичко — баща, семейство, сигурност и дом, — е бил негов брат.

А мъжът, който беше създал Ризек — Лазмет. Баща му. Който беше още жив и още плашеше Сайра — непоколебимата, решителна Сайра — дотолкова, че тя се разтрепери само като видя лицето му.

— Какво да правя сега? — попита той бръмбара на ръката си.

— Това нещо положително няма да ти отговори — чу се гласът на Пари откъм гърба му. — Обаче не твърдя, че разбирам чуждите дарби.

Акос тутакси се извърна. За щастие, бръмбарът на ръката му не помръдна.

— Не се приближавай повече. Бръмбарите са убийци и прочее.

— Изглежда, те харесват — отвърна Пари. — Много си странен, какъвто и да си.

Акос кимна. По този въпрос спор нямаше.

Пари стоеше на безопасно разстояние пред него, с ръце в джобовете.

— Казала ти е нещо тежко.

Акос не знаеше дали точната дума беше тежко. Бръмбарът изпълзя от палеца по ръкава му, чуваше се тракането на щипците му. Дано не правеше това, преди да нападне. Но Акос не вярваше, че бръмбарът ще го нападне.

— Мнозина в слънчевата система смятат, че оракулите предпочитат по-личните хора — рече Пари. — И раздават орис, а следователно и важност само на определени родове. За хората, които не разбират как действа ориста и че на оракулите не им е позволено нищо да избират, това им се струва като напразен показ на предпочитанията им. Но орисаните знаят най-добре какво им е.

Очите на Пари отразяваха оранжевото сияние на градинско цвете.

— Ориста е клетка — рече той. — Освободиш ли се от клетката, можеш да избираш, да правиш каквото поискаш, да отидеш където поискаш. Можеш, в известен смисъл, най-сетне да откриеш кой си.

Мислите на Акос бяха заети прекалено задълбочено с рода му, за да се занимава с ориста, но беше сигурен, че Сайра мисли точно за това. Сигурно трябваше да се радва, че вече не е орисан да умре, но той така се беше вкопчил в ориста си, че сега му беше трудно да свикне. Беше като човек, който толкова дълго време е ходил с воденичен камък на шията, че е забравил какво е да живее без него, и сега се чувстваше олекнал, сякаш всеки миг щеше да се понесе във въздуха.

Ами истинската му орис? Второто дете от рода на Ноавек ще премине Границата.

Е, той вече беше минал през ивицата переста трева, която отделяше Тувхе от Шотет. И то повече от веднъж. Ориста му се беше изпълнила и Пари имаше право. Можеше всичко да избере. Да направи всичко.

Да замине.

Където поиска, където изпитваше нужда да иде.

В главата му тъкмо се оформяше решение, когато чу пронизителния дращещ писък. Последва го вой, а сетне и нисък вик. Три гласа се вдигнаха като потвърждение на болката. Тримата оракули.

Вече знаеше какво значат воплите — имало е ново нападение.

Бръмбарът отлетя от ръката му, когато хукна нагоре по хълма към стаята, където спеше брат му. Дръпна завесите и видя Айджа, който стенеше седнал в леглото и дърпаше къдравите си коси. Много време беше минало, откакто го беше виждал в такъв вид. Ризата му се беше извила около тялото и на половината от лицето му се беше отпечатал ръбът на възглавницата.

На прага на стаята Акос се поколеба. Защо беше дотичал тук, вместо да отиде при майка си? Беше изгубил парченцата от Айджа, които с такава решителност се бе канил да спаси, а сега знаеше, че каквото се е запазило от Айджа, даже не е свързано с него в кръвно родство. Тогава какво все го теглеше назад?

Айджа повдигна глава, впи очите си в неговите.

— Баща ни. Напада ги.

— Айджа, бъркаш се. Баща ни е…

— Лазмет. — Айджа се клатеше напред-назад, продължаваше да се държи за главата. — Шиса. Той нападна Шиса.

— Колко са умрелите? — Акос пипна Айджа по рамото и брат му — брат му ли? — се отдръпна.

— Не, недей, трябва да видя…

— Колко са? — настоя Акос, макар че дълбоко в душата си разбираше, че е все едно дали са неколцина, дузина, или…

— Стотици. Вали стъкло.

И Айджа избухна в сълзи, а Акос приседна на ръба на леглото.

Да, беше все едно, че бяха стотици. Пътят му си оставаше същият.

Глава 29

Айджа

— Трябва да намериш начин да стъпиш здраво на земята — каза ни Сифа. — Иначе виденията ще те обсебят. Ще затънеш във всички възможни светове и няма да можеш да изживееш своя живот.

Попитахме:

— Нима е толкова лошо да живееш хиляди животи вместо само твоя?

Тя присви очи насреща — тази жена, която едновременно ни беше майка, оракул и чужда непозната. Ние бяхме дали заповедта да убият мъжа ѝ, ние самите изстрадахме загубата на онзи мъж. Какво странно нещо — хем да причиниш толкова голяма мъка, хем в същото време да тъжиш за нея. Докато душите ни се омесваха все по-плътно една с друга, все по-дълбоко усещахме противоречията, присъщи на съществото ни. Но нямаше какво да се направи. Противоречията бяха налице и трябваше да ги прегърнем.

— Дошъл си на света по някаква причина — отговори Сифа. — Но не за да се превърнеш в съсъд на чужди преживелици, а да имаш свои.

Свихме рамене и тогава се заредиха картините.

Намираме се в тялото на нисък и набит мъж, който стои пред пълна с книги количка. Във въздуха се носи миризма на прах и страници, рафтовете се издигат високо над главата му. Той поставя тежък том върху подноса, който се подава от лавицата, и въвежда код в апарата в ръцете си. Подносът се издига към горния рафт, вляво от главата му, където е мястото на книгата.

Той въздъхва и отива до края на пътечката, за да надникне през прозореца. Разпознаваме града, това е Шиса в Тувхе, претъпкана с реещи се високо над земята сгради, откъдето ливадите с тихоцвет приличат на пъстри кръпки сред снега. Те сякаш висят от облаците. Отсреща има стъклена постройка с формата на диамант, която нощем свети отвътре в зелено. От лявата ѝ страна заоблен мамут грее в мека бяла светлина като земята под него.

Красиво място. Познаваме го.

Сега не сме мъж. Сега сме ниска жена, която трепери под твърда шотетска броня без ръкави.

— Защо му е на някого да живее в тази проклета страна? — пита тя мъжа до нея, чиито зъби шумно тракат.

— Заради тихоцвета — свива той рамене.

Жената разкършва ръце в опит да сгрее премръзналите си пръсти.

— Шшшът! — спира я мъжът.

Напред една жена от шотетските войници допира ухо във врата. Притваря очи за малко, после се отдръпва и дава знак на другите да дойдат. Те блъскат по вратата с метален цилиндър и след няколко удара я разбиват. Катинарът се счупва и изтраква на циментовия под. Зад вратата има нещо като апаратна, която прилича на навигационната палуба на транспортен кораб.

Въздухът се раздира от вик. Хукваме презглава напред.

Стоим до прозорец, с едната ръка се подпираме на студеното стъкло, с другата дърпаме перде. Над нас е Шиса — неизменните гигантски гроздове, които се спускат като драперия. Още от детските ни години градът е шарената ни утеха нощем. Без сградите небето изглежда пусто и голо, затова не обичаме да пътуваме.

Откакто ги съзерцаваме, сградите не помръдват даже и в най-силния вятър. Това се дължи на питарската технология, която ги държи изправени и се контролира от малки кули на земята, близо до нивите с ледоцвет. Не разбираме как става това. Ние сме полски работник. В края на работния ден ботушите с шипове за лед още са на краката ни, ожулените рамене още ни болят от машините, които влачихме.

Както гледаме, яркочервеният куб на болницата точно над нас се разклаща.

Потреперва.

И пада.

Пада и от дробовете ни се изтръгва вик. Движи се бавно, като нещо изтървано в кофа с вода, макар че сигурно само така ни се струва. Докато се спуска, снежинките се стелят в смътна бяла ивица. Сетне кубът се удря в земята.

Ние сме детенце на легло в болницата. Телцето ни е дребничко и слабо. Косата ни е залепнала за врата ни — тук е горещо. Оградката е вдигната отстрани на леглото, все едно сме някакво бебе и ще се изтърколим на пода в съня си.

Леглото подскача под нас, ние се сепваме и се хващаме за пръчките на оградата. Само че не леглото пропада, а подът. Подът пропада. Градът се плъзва покрай прозорците, ние се вкопчваме в пръчките, скърцаме със зъби…

След това запищяваме…

Шотетката, ние, тичаме и дърпаме ремъците на бронята. Стегнали сме ги много и те се забиват в ребрата ни, пречат ни да бързаме.

Звукът от падащата сграда не прилича на нищо, което сме чували досега. Хрущенето, трясъкът… виковете, воят, пъшканията… въздушната струя… ще ни пробият тъпанчетата. Запушваме ушите си с ръце и продължаваме да тичаме към транспортния кораб, към спасението.

Виждаме черна фигура, която се хвърля от покрива на болницата.

Затънали сме до колене в снега. Мъжът от по-рано крещи нещо до нас, което не чуваме. Бузите ни горят. С учудване разбираме, че лицето на шотетката е мокро от сълзи.

Това е възмездието, което заповяда Лазмет Ноавек. Но то прилича повече на ужас.

— Хайде! — крещи другият войник. — Трябва да тръгваме!

Но как да потеглим, когато толкова много хора се нуждаят от помощ?

Как да заминем, когато толкова много загиват?

Как да заминем?

Глава 30

Сайра

Акос излезе да се поразходи в градината и аз останах сама. Бузите ми се мокреха от влажния огрански въздух и ми се прииска да си измия лицето. Затътрих парещото си изстрадало тяло до банята, завъртях кранчето и облегнах челото си в плочките на стената. Сякаш водени от непреодолимо желание да избягат, сенките се събираха в пръстите ми и те винаги ме боляха най-силно.

Наплисках лицето си с вода и се избърсах в предницата на тениската. Сайра Кересет, мислено опитах звученето на името. Стори ми се фалшиво, все едно си обличах чужди дрехи. Но и това място с разхвърляните завивки, където бяхме лежали оплетени с Акос, също ми се струваше чуждо. Докато лежах в леглото с ухо върху гърдите му, аз бях друга жена.

Изведнъж взе да не ме свърта на едно място. Тръгнах към кораба на Пари от другата страна на хълма, по-далече от градините, за да не срещна Акос. Натиснах копчето и вратата на кораба се отвори, вътре запалените лампи ме отведоха до една седалка, близо до оградените огрански растения.

Седях оборила глава в ръцете си пред растението, което приличаше на гигантска паст, когато вратата пак се отвори. Повдигнах глава — бях сигурна, че е Акос, че най-накрая ще можем да поговорим за чутото. Но не беше той.

Беше Сифа.

Не затвори вратата и аз продължих да чувам жуженето на буболечките и шепота на вятъра, а тя стоеше и ме гледаше. Отвърнах на погледа ѝ. Сепнах се от болката, която ме обзе, докато я наблюдавах и си мислех на кого ме беше дала. Не смеех да мръдна, за да не се издам. Не треперех, не се вълнувах, не охках. Не правех нищо, което молеше за утеха. Не исках тя да вижда, че може да ме нарани.

— Говорила си с Вара — рече най-накрая.

Изправих се в креслото и преметнах плитката си през рамо.

— Да, между другото, благодаря ти за това. — Трепнах леко, когато една сянка пробяга по лицето ми. — Какво по-хубаво да научиш от непозната, че майка ти те е изоставила.

— Трябва да знаеш… — поде тя и аз скочих на крака, заковах ботушите си върху решетъчния под, между стъпалата ми — ивица пътеводна светлина.

— Да, моля те, кажи ми какво трябва да знам — викнах троснато. — Как те е боляло, когато си захвърлила собствената си дъщеря в семейство на зверове? Или как цял живот си лъгала сина си? А може би как си го направила за доброто на Тувхе, Шотет или проклетия поток? Защото аз искам да знам колко тежко ти е било!

Усетих се грамадна като стена от мускули. Тя не беше хилава, притежаваше известна жилавост, но не беше яка като мен в хълбоците и раменете. С един удар можех да я поваля на земята и част от мен копнееше да опита. Може би онази част, която беше Ноавек и която нямаше да я има, ако ме беше отгледала при себе си, вместо да ме разменя.

Сифа стоеше до вратата, лампичките на малката писта зад нея очертаваха силуета ѝ. Вързана на една страна, косата ѝ висеше на чорлави парцали, все едно от дни не беше виждала гребен. Оракулът изглеждаше на ръба на силите си. Пет пари не давах за това.

— Какво, какво си видяла в бъдещето, че да се решиш да ни размениш? Каква е тая лоша орис, че си предпочела да ме дадеш у Ноавек, вместо да ме оставиш да я изстрадам?

Тя затвори очи, лицето ѝ се изопна и аз усетих по гърба да ме полазват ледени тръпки.

— Няма да ти кажа. — Сифа отвори очите си. — По-добре да ме мразиш, отколкото да знаеш какво видях, че се случва с теб, с Акос. Избрах за вас най-добрия път, с най-много възможности.

— Ти нямаш право да избираш пътя ми вместо мен — изрекох с тих глас.

— Пак бих го сторила.

Пак ми мина през ума да я ударя.

— Стой далеч от мен!

— Сайра…

— Не, ти си решавала какво ще става между нас, когато аз съм била пеленаче, но вече си изгубила тази власт.

Не помръдвах. После тръгнах към вратата, но тъкмо когато я подминавах, позата ѝ се измени. Тя се отпусна непривично до вратата, главата ѝ клюмна, косата се разсипа край лицето ѝ.

Тогава гласът ѝ се извиси в изтерзан вик.

Ново видение значи. Нещо страшно.

Отначало стоях и я слушах, гласът ѝ стържеше в мозъка ми. После тя се свлече по стената и аз коленичих пред нея — не желаех да я утеша, но не ми се щеше да си тръгна, без да науча какво е видяла.

Мина време, докато тя притихна. Викът ѝ секна задавено. Отдавна бях научила, че ако я питам направо, няма да постигна нищо, затова мълчах. Чаках свита в мрака, а сенките изгаряха корема ми. Зад мен цветето паст щракна трошливата си челюст.

Сифа толкова дълго мълча, че краката ми се схванаха.

— Нападнали са Шиса — изрече тя запъхтяно. — С любезната заслуга на Лазмет Ноавек.

Макар че миг след това се засрамих от нея, първата ми мисъл беше: Е, и?

Тувхийците първи ни удариха. Страшно беше човек да мисли за армия под бащиното ми командване, но това беше война, а на война падаха жертви и от двете страни.

Но не бях забравила мъката си, когато странстващият кораб се взриви над Воа. Където и да се намираше Акос, и той щеше да мине през същия ад. Въпреки яда ми срещу враговете ни, не можех да пожелая това на любим човек.

Оставих Сифа — жената, която ми беше дала живот, а после се беше отказала от мен. Не можех да я утеша и нямах желание да го правя. Хукнах с все сили към градините по белокаменната пътека, за да го намеря. Но тя пустееше, бръмбарите жужаха необезпокоявано. Затова се завтекох към стаята, където спахме. Леглото беше празно.

Тръгнах от стая в стая да търся леглото на Киси. Беше празно. Но в стаята на Сифа заварих Иса. Червената ѝ коса беше залепнала за бузите ѝ, сякаш тъкмо излизаше от банята.

— Съжалявам — посрещна ме тя.

— За какво? За нападението ли? — За странно нещо е намерила да ми се извинява.

— Нападение ли? — попита тя, явно още не знаеше. — Какво нападение?

Поклатих глава и попитах нетърпеливо:

— За какво съжаляваш, Иса? Бързам да намеря Акос.

— Тъкмо за това. Той замина.

Имах чувството, че ще избухна в пламъци като отровните лиани в огранските гори, които пламваха, ако ги бутнеш лекомислено.

— Пари потегли преди малко с Киси и Акос. Смятат призори да отлетят от Огра на същия кораб за Воа, на който ще пътува и Джорек Кузар.

— Не са оставили съобщение — изрекох аз.

Не попитах.

— Де да знаех повече. Пари нищо не ми каза. Знам, че сигурно си объркана…

Само че не бях объркана. Ако бях нормална, ако бях отраснала с друго име, щях да се смутя.

Акос се беше освободил от ориста си, от дълга си към мен. И беше заминал, тръгнал си беше за вкъщи. Защо му е да оставя две-три прощални думи или обяснение на Бича на Ризек? Това щеше да е прекалено мило. Прекалено много, за да го очаква човек като мен.

Седнах тежко върху куфара в долния край на леглото на Сифа. Сенките се движеха нагъсто по кожата ми.

Акос беше заминал.

И пак бях сама.

3.

Орузо. Съществително име. От шотетски: „огледално отражение“

Глава 31

Сайра

В ъгълчето на устата ми се стече пот. Облизах солените капки и се засилих. Беше рисковано, но се надявах да го изненадам със сила, за каквато не бе подготвен.

Противникът ми беше висок и жилест мъж. Етрек, онзи, който още с пристигането ми ме беше нарекъл в убежището Бича на Ризек и изричаше прозвището при всяка наша среща. Но сега той беше само конфигурация от крайници, материя с определена плътност. Нахвърлих му се с цялото си тяло, забих косо лакти в слабините му.

Школата на съзнанието, елметахак, нямаше да одобри риска. Рискувай само когато не ти остава друг избор, казва учението. В този случай не го следвах. Сметките ми излязоха криви.

Ръката на Етрек се стовари като чук върху рамото и гърдите ми и ме просна възнак. Навсякъде край мен тълпата зарева от удоволствие.

— Умри, орузо! — присмя се някой от множеството.

Във виковете им чух спомен. Бях коленичила на платформа с опрян на гърлото нож. Над мен стоеше брат ми, в очите му се смесваха страх и ярост. Народът крещеше „предателка“, народът монотонно напяваше, че иска кръвта ми. Сребърната кожа на главата ми настръхна.

И даже тук, на Огра, те продължаваха да реват за кръвта ми. За тях аз си оставах Ноавек и по-добре да бях мъртва, отколкото жива.

Погледнах отдолу към стената, към Етрек, който се канеше да се наведе и да нанесе последния удар. Познавах го аз него. Казваше ми „съюзник“, биеше се с мен за спорта, но дълбоко в душата си искаше хубаво да ме насини.

И тъй, нежно като любовница, аз плъзнах ръка и го притеглих към себе си. Разбий ми носа, казваше ласката ми. Хайде, давай. Той се дръпна като ужилен, което си беше самата истина, и падна назад. Изпълзях отгоре му, затиснах го, замахнах с лакът, но спрях, преди да го фрасна, и повдигнах вежди.

— Да, да, победи ме — призна Етрек и тълпата задюдюка.

Беше им дошло до гуша да гледат победите ми. Беше им дошло до гуша да гледат победите на всички Ноавек.

А че в жилите ми не течеше Лазметовата кръв, че дори не бях шотетка — това не ги засягаше.

А мен засягаше ли ме?

По-късно, когато лидерите на шотетските изгнаници ме помолиха да представлявам народа ми пред огранския съвет, без да знаят, естествено, че не съм истинският наследник на трона след брат ми, си спомних как се чувствах, докато лежах по гръб на земята, докато хората искаха загубата и кръвта ми.

Те ме мразеха. Не ме приемаха. Не искаха да ги представлявам.

— По-големият традиционалист от двамата огрански лидери цени много високо закона, а ти си законната наследница на трона — ми каза с нотка на отчаяние лидерът на изгнаниците Аза.

Тека додаде:

— Нуждаем се от помощта ти, Сайра.

Огледах я — косата ѝ изглеждаше проскубана от влажния огрански въздух, тъмният кръг под здравото ѝ око издаваше умората ѝ. И изведнъж Шотет не беше вече безименната тълпа, която неведнъж ме беше обграждала. Шотет беше тя. И Джорек. И даже Има. Хора, които властимащите бяха тъпкали, точно като мен. Хора, които се нуждаеха от тази дреболия, за да дадат отпор.

И аз им я дължах. Аз бях призовала хората да се евакуират. Аз се бях изтървала, че изгнаниците са на Огра. Аз носех наследството на Ноавек, даже и да не бях от тяхната кръв. Дължах на хората поне това заради стореното от мен.

— Добре — приех смирено.

— Изглеждам смешно — казах на отражението си.

Или по-скоро го казах на Тека, която стоеше зад мен със скръстени ръце и смучеше бузата си, от което ѝ се беше появила трапчинка.

Бях облечена в куртка, която се спускаше до пода, беше с остри рамене и копчетата ме стягаха на гърдите. Всеки бод беше извезан със сияещ конец и ми се струваше, че приличам повече на огрански космически кораб, отколкото на човек. Яката, която беше изработена изцяло от светещ плат, огряваше лицето ми отдолу и тъй сенките изглеждаха особено кошмарни, когато плуваха по кожата ми.

А това се случваше непрекъснато. И малкото контрол, който бях запазила при кацането ни на Огра, се беше изпарил, сякаш Акос го беше отнесъл със себе си, когато замина.

— Аза искаше да е сигурна, че ще приличаш на суверен, нищо че не си. И наистина приличаш — рече Тека. — Освен това тук всички изглеждат смешно, така че по нищо не се отличаваш от тях.

Тя посочи себе си. Беше облечена като мен, само че куртката ѝ стигаше до коленете, не до глезените, и беше сива — за да допълва цвета на лицето ѝ, беше казала огранската шивачка. Беше обула подходящ панталон, а светлата ѝ коса беше вързана на пригладен кок. Моята беше сплетена на дебела, неравна плитка, прехвърлена през рамото от другата страна на сребърната кожа.

Отивахме на среща с представителите на Огра в столицата Погко. Бяха ни поканили да обсъдим „молбата“ — по-скоро настояването — на тувхийското правителство огранците да спрат да дават подслон на шотетските изгнаници след нападението над Шиса.

Бях неспокойна. Единствената причина за искането на Тувхе беше, че аз неволно разкрих на Исае къде се намираме. Сенките ми се движеха нагъсто и бързо, а тясната куртка не помагаше. Но не можех да отрека, че тя приятно подчертаваше високия ми ръст.

— Без грим ли ще ходиш? — попитах Тека и обърнах гръб на огледалото. — Защо не сложиш поне малко чернило около окото си?

— Всеки път, когато пробвам, накрая изглеждам нелепо.

— Дай на мен да опитам. Мама ме научи, когато бях малка.

— Само да не ме парнеш с дарбата си — малко кисело ме предупреди Тека.

В едно от дюкянчетата в Гало бях намерила малък черен молив за очи. Опитах да се спазаря с хитрата собственичка, но огранката се престори, че не разбира произношението ми, затова накрая се отказах от играта и го купих на пълната му цена. Свалих капачката, застанах пред Тека и се наведох на нивото на лицето ѝ. Не можех да се подпра на нея, затова подпрях ръцете си една в друга.

— Може да поговорим — предложи Тека. — За заминаването му. Хей така, без дори да се сбогува. Може да поговорим, стига ти… нали разбираш. Ако искаш.

Без да се сбогува. Той беше решил, че не заслужавам да се прости с мен даже от кумова срама.

Стиснах зъби.

— Не, не може.

Ако отворех уста, щях да запищя, а куртката ме стягаше ужасно в гръдния кош. По същата причина отбягвах Сифа и Айджа, които напоследък бяха вечно заедно и почти непрекъснато обсъждаха бъдещето с изгнаниците. Нямаше да мога да го понеса.

Очертах клепача на Тека с леки, отмерени движения, на почивки, тъй като дарбата ми ту прииждаше, ту се отдръпваше като прилив, а с другия край на молива го туширах. Когато я срещнах за първи път, тя беше готова по-скоро да ме намушка, отколкото да ме остави да я доближа, и макар че би го отрекла, ако я попитах, аз знаех, че сърцето ѝ се стопля към мен, така както моето се беше сгряло към нея.

Топлото сърце беше дар, все едно дали е получен лесно, или с неохота. И аз никога вече нямаше да го приема за даденост.

Тя отвори окото си. Опасано от черното, синьото изглеждаше още по-бляскаво. На другото око носеше „празничната си превръзка“, както я наричаше. Тя беше чиста и черна и се прихващаше за лицето ѝ с панделка, а не с ластик.

— Готово — обявих аз. — Почти безболезнено.

Тя се огледа в огледалото.

— Почти — съгласи се, но не изтри молива и аз разбрах, че ѝ харесва.

Стараех се да не мисля за Акос, да не копнея за него, да не си представям разговорите ни за преживените от мен неща. И бездруго едва сдържах гнева си срещу Тувхе — не ми трябваше да наливам още масло в огъня.

По време на полета до Погко си позволих кратък миг на слабост, преди да се смъмря сама.

Докато корабът се плъзгаше между високите сгради, по-високи от онези във Воа, толкова високи, че щяха да остържат основите на разрушените в Шиса, си представих почудата на лицето му, ако ги беше видял.

А аз щях да кажа нещо в този дух: Когато построявали Погко, огранците запазили доста дървета и затова до ден-днешен градът под нас прилича на гора.

Той щеше да се усмихне, както винаги развеселен от знанията, с които бях натъпкала главата си.

Но не достатъчно развеселен, за да ми даде едно проклето обяснение преди…

Стига! — спрях се аз и премигнах с очи да прогоня сълзите. Боляха ме коленете, тазът, лактите и раменете, болеше ме цялото тяло. Не можех да си го позволя.

Чакаше ме работа.

Корабът се скачи със здание близо до пъпа на Погко, където сградите бяха толкова нагъсто, че можех да надникна в кабинетите и всекидневните на непознати хора и да разгледам украсата им. Огранците обичаха разкоша, затова повечето помещения бяха претъпкани с лични вещи и изящно изработени предмети. Всички притежаваха едни и същи декоративни ковчежета от полирано дърво с дребни резбовани шарки.

Вратата се отвори и аз потреперих, защото подухналият вятър беше силен и ако се съдеше по ниската температура, явно бяхме по-нависоко, отколкото предполагах. Един техник от станцията насочи моторизирана пътека към вратата. Тя нямаше нито перила, нито някакво видимо защитно средство срещу падане. Огранският ни капитан, дебел човек с внушително шкембе, мина по нея с грацията на танцьор. Последва го Иса, а току зад гърба ѝ вървях аз и нарочно гледах нагоре към отворената врата, която беше крайната ми цел.

Ако Акос беше тук, щях да го държа за ръка, а моята щеше да се опъне назад като флаг.

Но Акос го нямаше и аз прекосих разстоянието сама.

Двама души управляваха огранците — жена и сема, шотетската дума нито за мъж, нито за жена. Знаех, че на Огра съществуват две големи политически фракции, от които само едната се поддаваше на промени. На всеки десет сезона всяка от тях представяше приемлив кандидат и двамата управляваха — къде с компромиси, къде с пазарлък. На мен тази система ми се струваше невъзможна, но явно работеше, след като досега се беше задържала в продължение на двеста сезона.

Семата се представи като Рокха, имаше късо подстригана коса с цвета на пясъците на Урек, лунички и изящни свити устни. Жената, Луша, както се нарече, докато се ръкуваше с мен, беше по-висока, по-закръглена и с по-тъмен цвят на кожата от моя. Моливът над миглите ѝ блещукаше слабо и осветяваше очите ѝ отгоре. Подхождаше ѝ.

— Ти си Сайра Ноавек — обърна се към мен Рокха, докато стояхме скупчени преди откриването на срещата.

Зад мен Луша разговаряше с Иса и Аза — разбрах по смеха ѝ, който не спираше да пълни главата ми с радост.

— Така говорят — отвърнах аз.

Рокха се разсмя.

— По-висока си, отколкото си те представях. Навярно до Ризек Ноавек всеки изглежда нисък.

— Изглеждал е — поправих семата аз.

За мен това беше само граматическа грешка, любезност към човек, който не говори шотетски като роден език. Но лицето на Рокха се изопна заради проявената безчувственост.

— Приеми извиненията ми. Толкова скоро го изгубихте.

— Бих казала, че нищо не съм изгубила.

Рокха повдигна вежди. Луничките по клепачите ми напомниха за Акос, мрежа от сенки се разпростря по очните ми ябълки и аз свих лице от болка.

— Не мога да разбера дали се шегуваш, или не.

— Трябва да си доволен. Нали огранците обичате мистериите — отвърнах кисело, а Рокха присви озадачено очи.

Луша откри срещата.

— Да говорим направо — поде тя и Рокха изсумтя.

Луша набърчи нос насреща му, както дете би направило на брат си. Знаех, че от двамата огрански лидери тя е по-големият традиционалист, затова беше склонна да говори надуто и строго да държи на условностите. Едва не се разсмях, когато Рокха ми намигна над ниската масичка. Бяхме насядали на столчета около нея. Тежкият плат, който ме покриваше от врата до глезените, се събра в краката ми и светещият конец заблещука.

— Добре — съгласи се Аза. — В такъв случай, щом ще говорим направо, ние се учудваме, че Огра се замисля дали да не ни изгони, след като толкова време съжителстваме в мир на тази планета.

— Нямаше да се замисляме, ако натискът идваше само от Тувхе — въздъхна Луша. — Но зад Тувхе стои Съветът, а и те търсят силни съюзници. Разузнаването ни докладва, че в тази минута канцлерът е на път за Отир.

Погледнах към Тека. Притеснението, което ме измъчваше, се четеше по лицето ѝ, в увисналите краища на устата ѝ. Ако Тувхе се съюзеше с Отир, войната фактически приключваше. Никой нямаше да се опълчи на Отир, не и без по-голяма кауза от тази „да спасим от заличаване Шотет“.

Доколкото знаех, Отир винаги е била най-богатата и най-могъщата планета в галактиката. Някога на нея изобилствали природните блага, но с напредъка на расата ни те загърбили работата на полето и в рудниците и се отдали на умствени занимания. Сега отирийците разработваха компютри и правеха изследвания. Почти всяко откритие в областта на медицината, космическите пътешествия, хранителните технологии или личните удобства е дошло от Отир. Ако една планета поискаше да скъса връзките си с Отир, тя щеше да изгуби нещата, на които всички бяхме свикнали да разчитаме. Това важеше и за Шотет. Един лидер би трябвало да е луд да рискува това.

— Защо Съветът подкрепя Тувхе, вместо да запази неутралитета си както в миналото? Изведнъж това вече не е „граждански спор“, както настояваха повече от десет сезона, а? — обади се Тека.

— Те надушват, че сме уязвими — отвърна Аза. — И несъмнено гледат на това като на прочистване. Да се отървем от шотетските боклуци. Издухайте ги в Космоса.

Гневът в гласа на Аза, толкова подобен на моя, ми достави удоволствие.

— Преувеличаваш — усмири я Луша. — Съветът едва ли щеше да се намеси в конфликта, ако не смятаха…

— Тогава защо… — Аза я прекъсна с треперещ глас. — Защо нападението над невинните хора, които са бягали към странстващия кораб във Воа, не беше счетено за военно престъпление, за разлика от нападението над невинните в Шиса? Причината не е ли в това, че всички смятат тувхийските деца за невинни, а шотетските за покварени? Не е ли, защото всички смятаме, че тувхийците са трудолюбиви, а шотетците са едни жестоки лешояди?

— Ти нали не подкрепи действията на Лазмет Ноавек срещу Тувхе — с твърд глас се обади Рокха. — Все пак даде изявление, с което осъди нападението веднага щом научи за него.

— И не се отмятам от думите си. Лазмет Ноавек сам е събрал армия от поддръжниците на сина си. Действията му срещу Шиса нямат нищо общо с нас, ние никога не бихме извършили нещо толкова жестоко — отвърна Аза. — Но това не означава, че Тувхе не заслужава възмездие.

Не се налагаше да съм запозната издълбоко с този вид срещи, за да разбера, че тази не вървеше добре. Огранците предпочитаха да водят разговори като чук, който забива пирон, и с шотетците не беше по-различно. Всъщност културите ни повече си приличаха, отколкото се различаваха — ние ценяхме издръжливостта, завладявахме планети, които не ни се подчиняваха, почитахме оракулите…

Ако можех да им покажа колко сме свързани, може би те щяха да се съгласят да ни помогнат.

— Защо ни мразят? — попитах с наклонена глава. Повиших глас, за да прозвучи, сякаш наистина съм озадачена.

— Как така защо? — изгледа ме навъсено Аза. — Те ни мразят от край време! Омразата им е безпочвена, неоправдана…

— Няма сляпа омраза, не и ако питаш онзи, който мрази. — Тека кимна към мен. — Те ни презират, защото смятат, че сме изостанали. Ние следваме потока, почитаме оракулите.

— А като посочиха ориста на рода Ноавек, оракулите утвърдиха мястото на Шотет в галактиката — обадих се аз. — Но Съветът не ги чу. Съветът не ни даде независимост. Те искат да ограничат властта на оракулите, а не да я усилят, като почитат ориста. И ни презират, защото се прекланяме пред хората, от които жадуват да изтръгнат властта.

— Дръзко изказване — отвърна Луша. — Мнозина ще кажат, че е предателство да се внушава как Съветът жадува да лиши оракулите от силата им.

— Единственото предателство, което аз признавам, е предателството срещу оракулите — отвърнах. — Аз никога не съм извършвала това престъпление. Не може да се каже същото за Съвета.

— Преди два сезона Огра беше на ръба на война, защото Съветът искаше да оповести публично всяка орис на орисаните семейства, нали така? — обади се Аза. — Аз четох стенограмата. Ти, Луша, си била особено ядосана от решението им.

— Не видях причина да престъпваме традициите си — упорито рече Луша.

— Излишното оповестяване на орисаните доведе до отвличането на оракул от нашата планета и завърши със сегашната война. Като се опълчи срещу оракулите, Съветът пося семето на войната. А сега заради това искат да ни смажат?

Не разбирах дали Тека щеше да има сполука. Не умеех да разчитам хорските лица. Но въпреки това тя не се отказа:

— Всяка вярна на ориста планета е заплаха за Съвета. Те започнаха с нас, но не мислете, че с нас ще се свърши. Тепес, Золд, Есандер, Огра — застрашени са всички планети, верни на ориста. Ако могат нас да обявят за изостанали и да ни спретнат война, за да се освободят от нас, защо да не могат и с вас да сторят същото? Ние трябва да се съюзим, ако искаме властта им да не се разпростира, както е редно да бъде.

Опитах се да разчета езика на тялото на Рокха и Луша — в това ме биваше повече, — но не разбирах огранската култура и се затруднявах. Рокха беше сключил прилежно пръстите на масата пред себе си. Луша беше скръстила ръце. Лош знак във всяка култура.

Покашлях се.

— Имам идея, преди да сме стигнали далече.

Всички се обърнаха към мен, Тека сви устни.

— Аз съм се срещала с Исае Бенесит, тувхийския канцлер. Когато беше във Воа, тя прекара дълги дни с шотетските ренегати. Сега е пратила човек на Огра, за да преговаря за съюз. Тя знае, че ние не сме като Лазмет Ноавек. За нея пречката не е Шотет, а сегашният режим. А по този въпрос ние сме на едно мнение.

— Най-напред казваш, че Съветът води войната, а сега била Исае Бенесит. Кое от двете? — попита Луша.

— И двете. Съветът неслучайно използва Исае Бенесит, защото иска да спази закона. Те няма да нападнат безпричинно. И тъй, ако Тувхе не ни атакува, Съветът остава без посредник, чрез който да води войната. Враждата ще се разсее. Укротим ли Исае, ще укротим и Съвета. Ако свалим Лазмет от трона, това ще усмири Исае.

— Чакай да отгатна — рече Тека. — Ти предлагаш да го убием.

Не знаех как да ѝ отвърна, затова не се и опитах.

— Вие, Ноавек, вечно сте жадни за кръв — възмути се тя.

— Няма да избера сложно решение, само и само да не си изцапам ръцете — остро се сопнах аз. — От първото му появяване по екраните из галактиката настойчиво ви убеждавам да не подценявате Лазмет Ноавек. Могъщ е и държи в ръцете си половината Шотет. Ако той умре, ние ще си върнем народа и ще преговаряме за мир. Дотогава мирът е невъзможен.

Осъзнах, че седя като майка ми. С изправен гръб, със скръстени длани и кръстосани глезени. Тя не ми беше кръвна майка, но аз носех от нея повече, отколкото от оракула, която ме беше разменила заради ориста. Продължавах да бъда Ноавек. Това рядко ми носеше утеха, но в този случай се искаше сила и аз трябваше да я покажа.

Рокха поклати няколко пъти глава.

— Струва ми се, че това решение устройва всички страни — рече семата. — Тъй като това е твоя идея, госпожице Ноавек, ние ще уредим да отправите предложението на Исае Бенесит по сигурен канал. Междувременно ще започнем разговори с Шотет и Огра, а също и с Тепес, Золд и Есандер. За да видим какви възможности имаме пред нас. Луша?

— Само разговори. — Луша почука с пръст по масата. — Тайни разговори. Не желаем Съветът да си помисли, че се готвим за бунт.

— Дипломатическите ни представители могат да напускат планетата на корабите за доставки — предложи Аза. — Съветът рядко обръща внимание на Огра, никой няма да ни проверява корабните дневници.

— Вярно — потвърди Луша. — Договорихме се. Госпожице Ноавек, до седмица ще уредим разговора ви с тувхийския канцлер.

Усетих как върховете на пръстите ми пулсират. Нуждаех се от време, повече време, отколкото можех да поискам, повече време, отколкото можеха да ми дадат. Но даже и да разполагах с време, можех ли наистина да планирам убийството на собствения си баща, щях ли да успея, когато помнех опита си да отнема живота на Ризек?

Ако ти не можеш да се справиш, никой друг няма да може — повтарях си наум. — И бездруго сме загазили, така че поне опитай.

Когато се изправих, нозете ми бяха стабилни, ръцете ми не трепереха. Но отвътре всичко в мен се въртеше.

Глава 32

Сайра

С Тека се прибрахме в малкото апартаментче, в което Аза ни беше настанила. То се състоеше от една стая с печка, наполовина по-малка от моята на странстващия кораб — с остра болка си спомних вечните ѝ петна и ръката ми се запъна с копчетата на куртката, — и баня, в която двете не можехме да стоим прави едновременно. Но имаше малко писалище, на което вечер четях до късно, когато Тека обръщаше гръб на светлината. В една кутия в ъгъла тя държеше инструменти, жички и компютърни части и в свободното си време майстореше разни дреболии — превозни средства на колела с дистанционно управление или висяща украса, която искреше при полъха на вятъра.

Още щом прекрачихме прага, тя свали куртката си и я захвърли на леглото с обърнати наопаки ръкави. Аз бях по-грижлива с моята и разкопчах с две ръце всяко метално копче. Всеки илик беше обшит със светещия конец, за да не се разкъса — куртката беше добре изработена и аз се надявах, че ще мога да я запазя.

Тека беше отишла до бюрото ми и галеше с пръсти отворената страница, до която бях оставила тетрадка.

— „Родът Кересет е един от най-старите орисани родове, вероятно първият, макар че никога не са изявявали интерес да обсъждат този въпрос. Ориста им рядко, даже никога, не ги е отвеждала на челни места, а вечно ги е жертвала, или още по-загадъчно, отреждала им е на пръв поглед с нищо незабележителна участ.“ — Тека се намръщи. — Превеждаш това от огрански сама?

Свих рамене:

— Обичам езиците.

— Говориш ли огрански?

— Опитвам се да го науча. Според мнозина учени той е по-поетичен от повечето езици, защото има повече римуващи се или полуримуващи се звуци. Аз лично предпочитам да чета поезия на шотетски, защото не обичам римите, но…

Тя ме зяпаше. Продължих:

— Харесва ми предизвикателството. Какво?

— Странна си.

— Ти неотдавна построи машинка, която издава цвъртящи звуци — отвърнах аз. — И когато те попитах за какво служи, ти каза: „Да цвърчи“. И аз съм странната?

Тека се усмихна.

— Имаш право.

Погледът ѝ се върна върху книгата. Досетих се, че се кани да ме пита защо превеждам откъса за семейство Кересет, и може би тя също се досети, че аз се досетих, защото така и не ми зададе въпроса.

— Не е това, което си мислиш. Не чета за тях заради него.

Не бях разкрила пред никого казаното ми от Вара. Рождената ми кръв беше като тайна, която трябваше да се опази. Нали точно заради името Ноавек бях потребна на изгнаниците. Без него те като нищо щяха да се отърват от мен.

Но и по-страшни престъпления бях вършила пред Тека от това да нося грешното име, а ето че тя още не ме беше изоставила. По-рано мисълта да се доверя на друг човек щеше да ме уплаши. Но сега не чувствах страх.

— Оракулът ми каза нещо.

И разказах цялата история на Тека.

— Така, значи, теб изобщо не те притеснява, че Акос е харесал момиче, което носи гените на друго момиче, за което той е вярвал, че му е сестра. — Тека се беше пльоснала на пода и чупеше с нокти черупката на някакъв огрански орех — печен, естествено, за да не е отровен.

— Повтарям. С него. Не сме. Брат и сестра. Изобщо не сме свързани. По никакъв начин!

Бях се облегнала отстрани на леглото и подпирах ръцете си върху сгънатите си колене.

— Все тая. Е, поне няма да планираш бащиното си убийство. След като Лазмет не ти е баща.

— Ама ти си се вторачила само в кръвното родство. Само защото не сме свързани биологично, не значи, че той не ми е баща. И го казвам като човек, който би дал мило и драго той да не ми е баща.

— Добре де, добре — въздъхна тя. — Май трябва да почнем да планираме убийството, щом имаш по-малко от седмица до разговора с Исае.

— Ние? — Повдигнах вежди. — Аз съм тази, която доброволно се нагърби с глупавата мисия, не ти.

— Явно ще се нуждаеш от помощта ми. Да започнем с това — можеш ли да пилотираш кораб сама до Тувхе?

— Мога.

— През огранската атмосфера? Не ти вярвам.

— Добре, значи ми трябва пилот. И кораб.

— Освен това трябва да откриеш къде е Лазмет. Да се вмъкнеш там, без никой да те види. И да намериш начин да му светиш маслото. А после и как да се измъкнеш. — Тя изпъна гръб и мушна обелената ядка в устата си. Тикна я в бузата си и продължи: — Погледни истината в очите — имаш нужда от помощ. Сама едва ли ще намериш много доброволци. Може би си забелязала, че изгнаниците не са баш луди по теб.

— О, нима — рекох с равен тон. — Не бях обърнала внимание.

— Е, тук сглупяват. — Тека махна с ръка към мен. — Аз ще ти намеря хора. Мен ме харесват.

— Умът ми не го побира защо.

Тя ме замери със счупената черупка и ме уцели по бузата. От дълго време не се бях чувствала по-добре.

Късно през нощта, след като часове наред се бяхме въртели в кръг с плана за убийството, Тека заспа в леглото, както си беше с дрехите. Аз събрах черупките от пода и седнах над книгата за орисаните семейства, за да продължа с превода.

От думата Кересет, изписана на огрански, в очите ми запариха сълзи. Взех писалката и на всеки няколко секунди спирах да ги бърша заедно със сополите от носа ми.

Пред Тека се бях престорила, че превеждам този откъс от книгата, за да науча повече за семейството си, и че заниманието ми нямаше нищо общо с Акос.

Само че жалката истина беше, че аз още бях влюбена в него.

Глава 33

Акос

Преди няколко сезона войниците на Ризек Ноавек го бяха завлекли във Воа, биха го жестоко, по петите му го следваше уплашеният му брат. Топлият прашен въздух го беше задавил. Тогава не беше свикнал с навалицата, нито с гръмкия смях на людете, струпани около сергиите с храни, нито с оръжията им, които те потупваха нехайно посред разговора, сякаш нямаха значение.

Сега вървеше, подпрял длан на ножа в калъфа на кръста му, без изобщо да се замисля за това. Беше вързал шал около устата и носа си и се беше подстригал почти до кожа, за да не го познаят тези, които не трябваше. Но това беше малко вероятно. Повечето хора, с които се разминаваше, се бяха вглъбили в крайната цел на излизането си и само от време на време някой му хвърляше бегъл поглед.

По улиците вече не се тълпеше народ. Малобройните минувачи вървяха с наведени глави, стиснали чантите си до телата. Войници в брони с герба на Ноавек обикаляха улиците, даже в по-бедните райони в покрайнините на града, където Акос беше слязъл от транспортния кораб. Половината от малките дюкянчета бяха заковани с дъски, вратите им бяха заключени с вериги. Явно след смъртта на Ризек бе имало грабежи и безчинства — нищо изненадващо, — но сега нещата отново бяха под контрол. Твърде много контрол с Лазмет на трона.

Акос започваше да опознава Воа, или поне онази част от нея, в която живееха Джорек и майка му Ара. Градът беше разположен в концентрични кръгове около имението на Ноавек и Ара и Джорек живееха с Ариния брат в един от средните пръстени — идеалното място човек да изчезне. Апартаментите бяха наблъскани един в друг, всеки със свой стил, с врата на различно място, така че образуваха лабиринт. Акос се беше загубил в два двора тази сутрин и всеки път трябваше да се връща отначало.

Ара го беше пратила да търси брашно на пазара за хляб, а той се беше върнал с празни ръце. На една от сергиите там имаше приемник за новините и той беше отишъл да види дали има вести от Огра.

Беше заминал, без да се прости със Сайра, защото знаеше, че това ще я накара да го намрази, а той това целеше. Ако го намразеше, тя нямаше да тръгне да го търси. Щеше да приеме, че се е върнал в Тувхе, и да го остави на мира.

Очите му все шареха встрани и той с мъка трябваше да придържа погледа си напред. Подмина толкова дълга опашка от народ, че чак две преки по-надолу видя за какво се редяха, когато зърна западнала постройка с шотетския знак за аптека над нея. Поликлиника. На една съседна уличка две деца се биеха за шише с нещо, което Акос не разпозна.

Много хора бяха пострадали при нападенията и основни лекарства като антисептици и сребърна кожа не достигаха. Напоследък близките на ранените все висяха пред аптеките с надеждата малко по малко да се доближат до това, което им трябваше. Други пък купуваха „церове“ от черния пазар, които или не помагаха изобщо, или влошаваха състоянието на болните. За късмет, Ара и семейството ѝ не бяха пострадали при експлозията.

Акос забеляза стената с графитите, която използваше като ориентир. Цветовете бяха ярки, повечето символи продължаваха да не му говорят нищо, макар че разпозна онзи за Ноавек, който изпъкваше в средата. В края ѝ той се огледа на двете страни, за да се увери, че е сам, и почука на дървената врата. От уличката зад него още се чуваше боричкането на децата.

Като повечето шотетски къщи, и къщата на Ариния брат беше зарита с вехтории, мебелите бяха скърпени от стари вещи. Дръжките на кухненските чекмеджета бяха направени от корабни части, а копчетата на фурната бяха железни пръсти от роботите, с които шотетските деца играеха на война.

В другия край на стаята, на ниска масичка, седяха Ара Кузар, която беше загърнала раменете си с яркосин шал, и Джорек. Той си беше пуснал брада, която на места не покриваше равномерно лицето му, и носеше броня с герба на Ноавек под рамото. Изглеждаше преуморен, но се усмихна на Акос, когато той влезе.

— Съжалявам, госпожо Кузар, брашно няма — рече ѝ Акос. — Няма и вести от Огра. Струва ми се, че пропагандната машина на Ноавек набира сили.

— Тази превземка да ме наричаш „госпожо Кузар“ беше мила в началото — иронично отвърна Ара. — Но започва да ме плаши. Седни. Трябва да хапнеш нещо.

— Извинявай — измърмори той и седна срещу Джорек. Свали шала на врата си, опипа подстриганата си коса и за пореден път се изненада колко е къса. На тила боцкаше. — Как е в имението?

— Досадно — каза Джорек. — Днес видях в профил главата на Лазмет. Повечето от висшите стражи са разположени в близост до стаята на Ризек с ограничения достъп, нали се сещаш, онази, която кръвта на Сайра не можа да отключи. Но днес той мина през задната врата.

Акос скъта и тази информация при всичко останало, което беше дочул за Лазмет след пристигането си във Воа, а то не беше много. В представите на хората той беше повече мит, отколкото човек, затова и всичко, което те знаеха, звучеше като легенди и народни предания, не като факти.

— Поне няма да се налага да се бия в Тувхе — обади се Джорек. — Не че бих го сторил. Тази атака беше… — Той поклати глава. — Извинявай. Не исках да зачеквам темата.

Акос мушна ръка в джоба си и измъкна листа изсушен тихоцвет. Напоследък ги дъвчеше по-често, отколкото беше добре за него. Скоро щяха да свършат. Но от напрежението в челюстта и раменете го болеше главата, а мисълта му трябваше да бъде свежа, ако искаше да се изправи лице в лице с това, което го очакваше.

Беше дошъл тук, във Воа, за да убие Лазмет Ноавек. А това нямаше да бъде лесно.

— Искам да поговорим за нещо — поде Акос.

— Чудех се кога ще повдигнеш въпроса — отвърна Джорек.

Ара сложи чиния пред Акос. В нея нямаше много — питка, навярно изсъхнала вече, малко сушено месо, малко маринован солен плод. Тя изтръска трохите от пръстите си и седна до сина си.

— Джорек иска да каже, че ни е приятно да те приютим под покрива си, но знаем, че не правиш нищо случайно — Ара перна сина си по носа. — А да прекосиш галактиката не е дребна работа.

Джорек потърка носа си.

— Не всеки може да стои на Огра и да чака какво ще се случи. Все някой от нас трябва да си изцапа ръцете — рече Акос.

— Но тези, които могат да се опазят, са длъжни да го сторят — отвърна Ара.

Акос поклати глава.

— Аз също трябва да си изцапам ръцете. Наречи го… орис.

— Аз му викам избор — вметна Джорек. — И то глупав.

— Като това да зарежеш приятелката си, а също и майка си, и брат си без една думичка за обяснение — цъкна Ара с езика си.

— И без да им кажа, майка ми и брат ми знаят къде съм. А нещата между мен и Сайра стоят така — оправда се Акос. — Тя седмици наред планира да ме отпрати, без да отвори дума за това. С какво нейното е по-различно от моето?

— Не е по-различно, но това не значи, че е правилно както в единия, така и в другия случай — отвърна Ара.

— Не го хокай, мамо — подхвърли Джорек. — Той от раждането си сам се хока.

— Хокайте ме колкото ви душа иска. И бездруго се каня да поискам нещо, което няма да ви хареса.

Ръката на Джорек се плъзна като змия по масата и той си открадна едно парченце месо от Акосовата чиния.

— Искам да ме вкараш през задната врата в имението на Ноавек.

Джорек се задави с месото, което дъвчеше, и накара Ара да го тупне по гърба.

— Какво ще правиш там? — попита Ара и присви очи.

— По-добре да не знаете.

— Акос, повярвай ми. Нищо че си ученик на Сайра Ноавек, с Лазмет ти си изгубен като в тъмен лес — отвърна му Джорек, щом преглътна залъка си. — У него няма и капка човещина. Той не е способен на нищо човешко. Ако те спипа, ще те направи на пихтия.

— Той няма да ме убие.

— И защо? Заради хубавите ти очи? — изсумтя Джорек.

— Защото аз съм негов син.

Ара и Джорек го зяпнаха безмълвно.

Акос бутна чинията към Джорек.

— Искаш ли и питката ми?

Глава 34

Акос

Акос захвърли в уличката тежкото наметало, което беше навлякъл, за да стигне дотам. Оттук насетне само щеше да му пречи, а нощта и бездруго го покриваше с плаща си.

Вървеше с тихи стъпки покрай високата стена зад имението на Ноавек. Още помнеше как се взираше в нея, когато беше затворник и учеше Сайра да прави болкоуспокояващи отвари. Оттук се беше измъкнал — през скритите коридори, за да стигне до Айджа, а оттам през задната порта с кода, който Сайра неволно му беше показала.

Можеше и сам да насили ключалката, да намушка пръстите си вътре и да прекъсне потока, но рискът да го спипат беше голям. Стражите се сменяха често. Затова застана до задната врата и зачака Джорек да му отвори.

Дълго беше спорил с приятеля си, докато го склони. И не само с него, но и с майка му. Те подозираха за какво беше дошъл тук, и се мъчеха да го разубедят да не поема риска. Мислеха, че неговото е ненужно перчене, глупост или направо лудост.

Накрая Акос трябваше да напомни на Джорек какво беше направил за него, за да го склони. Пръстенът, който висеше на врата му, и смъртният белег на ръката му. Джорек имаше дълг към него. И то голям.

Тежката врата се открехна едва-едва и отвътре се показа тънка ивица от човек — ботуши, броня, раздърпана брада и ясно черно око. Джорек махна с глава, повика го и Акос отвори вратата само колкото да се шмугне вътре. Щом тя щракна зад гърба му, разбра, че връщане назад няма. И макар да му мина през акъла, че си е изгубил разсъдъка, продължи напред.

Както се бяха уговорили, Джорек го заведе в кухнята. Акос намери ръба на ламперията в стената, която щеше да го пропусне в тайните коридори на имението, и го дръпна. Лъхна го познатият дъх на плесен, върна го в спомените. Уплашен и изпълнен с отчаяна надежда, пръстите на Айджа все закачат петата му… А след това топлината, която се разлива в слабините му, докато следва изрисуваната Сайра към Фестивала на странстването — това му подсказа, че все едно колко силно го отрича, той я харесва.

Хареса я, а после я заобича. След това я изостави.

Джорек го прегърна набързо с яките си ръце, после го остави сам в тъмния коридор.

Акос се спираше на ъглите, където стените се разделяха, и опипом търсеше символите, на които го беше научила Сайра. Знакът хикс за сляп коридор. Кръг с вирната нагоре стрелка за стълбище нагоре и кръг със сочеща надолу стрелка за стълби надолу. Цифра за етажа, на който се намираше.

Беше минал по този път, когато дойде да освободи Айджа. Трябваше само пак да се добере до онази част от къщата, при апартамента с генната ключалка, която беше объркала плановете на ренегатите, дошли да убият Ризек. Кръвта на Сайра не беше отключила вратата тогава, но неговата щеше да я отвори сега, стига Вара да не се е изгаврила с тях двамата.

Акос стигна до изхода, по който беше поел, когато измъкна Айджа. Знаеше, че включва същите сензори, които бяха осуетили опита му в онзи съдбовен ден, но това нямаше значение. Той не се мъчеше да мине незабелязано. Остави вратичката в ламперията отворена и като мина покрай вратата, където бяха държали Айджа, лека тръпка пробяга по тялото му.

Даже в тъмното тази част от къщата изглеждаше внушително. По пода и стените — тъмно дърво, почти черно. Фенери, натъпкани с фензу, които спокойно почиваха за през нощта. Декоративни вази и статуи от богати метали, полиран камък, през който пълзяха цветни жилки, гравирано стъкло. Не можеше да си представи как тича като дете по тези коридори и плъзга пръсти по дървената ламперия. Навярно щяха да му забраняват да търчи, да пипа стените, да се хвърля със смях върху брат си и другите лудории, които бяха изпълвали с топлина и радост детските му години.

Стигна до вратата, за която инстинктивно реши, че води към старата стая на Ризек, и вдигна ръка над заключващия механизъм. Пръстите му играеха.

Тикна ръката си в ключалката, направи гримаса, когато тя го боцна по пръста и му взе кръв.

Щракване и вратата се отвори.

И да се беше съмнявал, че е наследник на Ноавек, сега всяко подозрение се изпари.

Глава 35

Сайра

Може би беше неразумно от страна на Тека да ме заговори по време на закуската, още преди мозъкът ми да се е заредил за работа.

Бях се разположила над купа зърнена каша с плодове и наблюдавах Айджа. Той седеше през две маси с лице към мен. Но имаше нещо странно в поведението му. Той ровеше с лъжицата в кашата и отделяше по-тъмните зрънца в редица по края на подноса. Когато преди няколко сезона за първи път видях Айджа да сумти пред брат ми в Оръжейната зала, тогава той беше висок и налят, изглеждаше здрав и жизнен, макар и не затлъстял. Но този Айджа почти не се докосваше до закуската и бузите му още бяха хлътнали.

— Ух! — изсумтя Тека. — Защо си зяпнала така сурово Кересет?

Тя се изпречи пред мен и отчасти скри новия оракул от погледа ми. Но аз не отместих очите си и продължих да наблюдавам Айджа, който мушкаше с лъжицата си в кашата.

— Едно време мама ми разправяше, че все се карала на Ризек, че бил злояд. Ядеше плодове, но нищо друго. И все едно какво му слагаше на масата, той пак намираше нещо да избута настрани. Тя се надяваше, че с възрастта ще отвикне, но… — Свих рамене. — Според мен той така и не се промени.

— Да не би някой огранец да те е натровил с ксофра? Чувала съм, че размътва главата.

— Не, няма ми нищо. Както и да е — отвърнах аз и я погледнах отдолу. — Знаеш ли, като стоиш така, ми изглеждаш още по-ниска.

— Я си затваряй устата! Намерих ти доброволци. Ела с мен.

Въздъхнах, взех си купата. Още не си бях вързала ботушите и на всяка крачка връзките ми шляпаха. Тека ме заведе до една маса в ъгъла, където седяха двама души — Иса и мъжът, с когото се борих преди седмици, онзи с кока на темето. Етрек.

— Привет, Бич! — поздрави ме той.

Имаше от ония лица, които не издават възрастта, с гладка кожа, но без закръглените бузи на младостта, а в черните му очи искреше дяволитост.

Не го харесвах.

— Не, няма да работя с този кретен — казах на Тека.

— Името ми се произнася „Етрек“ — ухили се той.

— Чуй, кандидатите не валят от небето — отвърна ми Тека. — Етрек знае хора във Воа, които ще ни снабдят с всичко необходимо, а и ще ни намерят място за кацане.

— Ами ти? — попитах Иса. — Ти си огранка. Защо ти е да се забъркваш в тази каша?

— Аз съм добър пилот. Колкото до това защо ми е да се забърквам, хм… Вече няколко сезона става, откакто живея между хора, пострадали от Лазмет Ноавек, и ако има нещо, с което да помогна за разгрома му, ще го направя.

Огледах ги. Тека с русата ѝ коса, ситно накъдрена от огранската влага. Иса носеше светещи гривни до лакътя на едната си ръка и беше очертала очите си със светещ молив, така че те грееха причудливо. Етрек беше повдигнал вежди насреща ми. Това ли беше екипажът, с който щях да се завърна победоносно във Воа?

Е, по-добър едва ли щях да намеря.

— Добре, кога тръгваме?

— Ще проверя графика за излитанията, но не е зле да бъде още тази седмица — отвърна Тека. — Ще ни трябват няколко дни да стигнем до Урек. Щом излезем от атмосферата, ще мога да изпратя съобщение до Джорек във Воа и да разузнаем как е положението там. А Етрек ще се свърже със своите хора. Но оттук това няма да стане.

— Така да бъде — съгласих се аз.

— Я чакай — обади се Етрек. — А ти с какво си повече от нас, та ще водиш мисията?

— По-добра съм от вас. Във всичко.

Тека извъртя очи.

— Тя познава мишената. Нима искаш да нахлуеш във Воа, за да убиеш човек, когото нито разбираш, нито познаваш?

Етрек сви рамене.

— Предполагам, че не.

— Използвайте тази седмица да свършите каквото е необходимо — подкани ни Тека. — Аз ще подготвя кораба. Май ще трябва да набавя нов гравитационен компресор, а също и храна.

— И нови кухненски ножове — додадох аз, като си спомних с какво Исае уби брат ми.

Тека сбърчи носле, сякаш си спомняше нещо.

— Дадено.

— Както и да е, но тъй като може и да не се върнем… — свих рамене. — Сбогувайте се с близките си.

— Ама ти се пръскаш по шевовете от оптимизъм, а? — отбеляза Етрек.

— А ти очакваш водачът на мисията за убийството на Лазмет да пращи от радост? Ако е така, мисля, че си сбъркал мястото. — Оставих полупразната си купа и измъкнах ножа от кръста си. Наведох се през масата и насочих острието срещу него. — И между другото, ако пак ме наречеш Бич, ще ти отрежа тъпия кок от темето.

Етрек облиза устни и огледа ножа ми.

— Добре — каза накрая. — Сайра.

Глава 36

Киси

Наблюдавам спускането ни през бухналите отирийски облаци сякаш много отдалече, нося се през пространството и виждам долу цялата планета като на длан. Така се чувствам, откакто с Акос се разделихме на средата на пътя между Огра и Тувхе. Той не пожела да дойде с мен в Щабквартирата на Съвета и аз не можех да го виня, затова се качих на следващия товарен кораб на Съвета на някаква лунна застава и го оставих да се върне на автопилот у дома. Честно казано, завиждам му, че ще се разтакава лениво из топлата ни кухня и ще подклажда жар-камъните в печката на двора ни.

Аст се приближава и застава до мен със скръстени ръце.

Намираме се на голям космически кораб на Съвета, от хубавите и лъскавите, които пазят за канцлерите, регентите и суверените. Никъде не се виждат механизми и жички — всичко е скрито зад листове светъл метал, който изглежда почти бял. По-рано се спънах и когато шляпнах с ръка по стената, за да се подпра, оставих отпечатък от дланта си. Чудя се кой ли лъска стените.

С Аст сме облечени официално, тоест толкова „официално“, колкото Исае успя да ни склони. Аз съм с топлосива рокля с дълги ръкави, за да приличам на тувхийка, предполагам, защото отирийците не се закопчават толкова строго до гушата като нас. Аст е с панталони и риза с яка. Роботът водач жужи около главата му и чатка, за да може момчето да го чува.

— Исае пак почна — рече той. — Иди да я успокоиш.

— Не мога да я озаптявам през цялото време. Това ме изтощава.

След нападението над Шиса Исае прехвърляше на екрана си всяко от имената на починалите. И през цялото време ме засипваше с информация. Шеп Улдот, трийсет и четири годишен. Бил е баща на две деца, Киси. Жена му също е загинала и сега децата са останали сираци. Колкото и да ѝ повтарях, че не може постоянно да мисли за погубените животи, тя не се отдели от екрана. Казваше, че ѝ харесвал гневът, който я обземал, докато разглежда имената. Напомнял ѝ какво трябвало да свърши.

Сигурна съм, че се е уморила да скърби за Ори и има нужда да насочи мисълта си към нещо друго, но си трая.

— Не давам пукната пара дали си изтощена — хладно ми отвръща Аст. — Да не мислиш, че тя не се изтощава така? По-важно е тя да е отпочинала, не ти.

Искам да го наругая, но дарбата ми ме спира. Затова не му обръщам внимание, докато той не ме напуска с гневни крачки.

Корабът преминава през облаците, аз не се стърпявам и се приближавам към стъклото. Никога преди не съм идвала на Отир.

Планетата е покрита почти цялата с градове. Има два-три големи резервата, в които се отглеждат диви животни, в по-голямата си част слабовати, поради което отирийците не са се занимавали много с тях, но останалото е стъкло, метал и камък. Стъклени мостове се простират в тази и онази посока, свързват сградите, а малки лъскави кораби, много по-хубави от нашите на Тувхе, излитат и влитат в металните тунели, които контролират трафика.

Трудно ми е да си обясня защо Отир е красив при целия му синтетичен хаос. Може би хубостта му идва от безбрежното синьо небе и слънцето, което осветява сградите в златисти, зелени, сини и оранжеви багри. Може би идва от спретнатите малки паркове, в които са събрани най-гиздавите шарени цветя и дървета от всички други планети без тази. Но има нещо приятно в оживлението му, някаква бодра изобилност.

Стискам ръцете си една в друга, за да не пипна случайно стените, докато вървя по коридора. Исае се е курдисала на ръба на сиво канапе в чакалнята. Прозорецът е от пода до тавана и през него се вижда Отир, но тя дори не поглежда навън. Очите ѝ са залепени в портативния екран в ръцете ѝ.

— Арте Семенес. Петдесетгодишна. Отишла на свиждане на детето си след операцията му в болницата. И двете са загинали. — Тя поклаща глава. — Болница, Киси. Защо им е било да атакуват болница?

— Защото Лазмет Ноавек е чудовище. Това го знаехме и преди, знаем го и сега и никога няма да го забравим.

Изпълвам стаята с успокояваща вода. Оставям я да се плиска в глезените ѝ, да мокри пръстите на краката ѝ.

— Той не е бил сам — изрича тя. — Виновен е всеки шотетец, който е бил с него и не го е възпрял.

— Кацаме — казвам аз.

Тя има право, но разпаленият гняв, с който говори, ме плаши. Представям си как нагазвам до кръста, плъзгам пръстите си през меката тежина на водата.

— Кога е срещата?

— По време на вечерята — отвръщам аз. — Тук явно не обичат строгите работни срещи.

— Не искат да оставят човека да се съсредоточи върху текущия въпрос. Искат да го заслепят, та да стори каквото те кажат.

— Вярно е — съгласявам се аз.

Исае вече заприличва на себе си. Изправя се, оставя екрана, прекосява стаичката и се спира пред мен.

— Аст пак ли ти е крещял? — пита и леко ме гали с пръсти по лицето. — Видя ми се разстроен, когато излезе. Не знам защо си го изкарва на теб.

Свивам рамене. Само толкова успявам да направя.

— Пак ще поговоря с него — обещава тя. — Аз ти вярвам, затова и той трябва да ти вярва, все едно дали дарбата ти му харесва, или не. А и не е като да не знам кога я ползваш.

Усмихвам се. Тя, естествено, невинаги разбира, когато я използвам. Но е хубаво, че си мисли обратното.

Глава 37

Акос

В стаята с генната ключалка миришеше на плодове. Акос остави вратата да се затвори зад него и вдъхна резливата и сладка миризма. Това не беше спалнята на Ризек, беше кабинет. Върху бюрото имаше зелена и набръчкана обелка, откъдето идваше мирисът. До нея върху купчина листа беше оставен спящ екран. Тук-там бяха струпани книги, от чиито заглавия успя да прочете само тези на отирийски. Бяха все исторически съчинения.

Килимът под нозете му беше плътен и дебел. Беше приятно да ходиш по него. В ресните му се бяха отпечатали стъпки, сякаш някой часове наред беше крачил напред-назад. В ъгъла растеше дърво в саксия със същия тъмен цвят като паркета. Дървото беше разпространено из гористия пояс на север от Воа, имаше яки, жилави листа.

Акос усети схващане в слепоочието, сякаш се канеше да го налети главоболие, но не му обърна внимание. Приближи се до картата, която беше закачена на стената зад бюрото. Беше на слънчевата система. Планетата им беше отбелязана като „Урек“ вместо „Тувхе“ и той разбра, че е шотетска изработка. Линиите бяха прецизни, старателни и избледняваха по краищата, за да отбележат границите на пътешествията им. Бяха по-широки, отколкото Акос предполагаше. Досега не му беше хрумвало, че преди да станат лешояди и воини, шотетците са били откриватели.

Пак усети схващането в главата си и поспря. Беше чул шум. Може би някой ходеше в друга стая, на друг етаж.

Не, не беше шум, а дихание. Въздишка.

Акос измъкна ножа си и се обърна с протегната ръка. Висок мършав мъж с обветрено лице се подпираше на стената зад него.

Лазмет Ноавек.

— Дарбата ми не ти действа — рече той.

Устата на Акос пресъхна.

— Нито една дарба не ми действа — отвърна му с мъка.

Първите думи, които казваше на баща си.

Лазмет се отдръпна от стената. Държеше нож на потока. Докато Акос го наблюдаваше, той закрепи ножа на дланта си, завъртя го и го улови за дръжката. Значи Ризек беше усвоил този навик от баща си.

— Така ли се вмъкна тук? — попита го той.

Акос поклати отрицателно глава. Лазмет се приближи, а Акос отстъпи встрани, запазвайки разстоянието помежду им. Пак имаше чувството, че е на арената, че ще се бие до смърт. Но за тази битка не беше подготвен, както за онази с Вас и Сузао.

Тогава разбра. Не биваше изобщо да идва тук. Да види Лазмет лице в лице, празния му поглед, спокоен и леко развеселен… Имаше нещо нездраво у него. Нещо, което Акос не разбираше.

— Признавам си, че съм малко объркан, защото аз единствен мога да влизам в тези стаи — рече Лазмет. — Затова ми е ясно, че макар и някой да те е вкарал в имението, тук не е могъл да те пусне.

— Влязох с кръвта си.

Лазмет присви очи. Приближи се. Празното пространство зад Акос се свърши и той пак мръдна встрани, без да прибира протегнатия нож. Лазмет го изгледа с любопитство — не беше свикнал да вижда човек да държи меч на потока, без черните пипала да се увиват около ръката му.

— Когато малката ми дъщеря поотрасна, започнах да подозирам, че не е от мен — тихо изрече той. — Мислех, че майка ѝ ми е била невярна, но сега разбирам, че не е било това. Тя е била чуждо дете.

Акос не разбираше спокойствието му. Поне да беше показал малко изумление.

— Как се казваш? — попита го Лазмет, докато въртеше ножа на потока.

— Акос.

— Хубаво шотетско име. Предполагам, че жена ми го е избрала за теб.

— Няма как да знам. Никога не съм я срещал.

Лазмет се приближи още малко и тогава му се нахвърли. Акос беше готов и очакваше нападението му, откакто го видя да се подпира на стената. Но не беше подготвен за бързината, с която Лазмет сграбчи ръката му и толкова силно я изви, че на Акос не му остана друго, освен да пусне ножа. Но обучението си каза думата — Акос се престори, че му прималява, а в същото време замахна с юмрук отстрани по тялото на Лазмет. Мъжът изсумтя, но не го пусна и Акос го изрита здраво в коляното.

Тогава Лазмет го пусна и позалитна. Но не достатъчно. Изправи се и се хвърли, блъсна Акос в стената и опря на гърлото му ножа на потока. Акос замръзна. Беше сигурен, че Лазмет няма да го заколи, не и преди да е чул обяснението му, но това не му даваше гаранция, че междувременно няма да го нареже къс по къс.

— Срамота е, че не я познаваш. Тя беше силна жена — небрежно рече Лазмет. Повдигна свободната си ръка и прокара пръста си по едната страна на Акосовия нос до скулите.

— Приличаш на мен. Висок, но не много широк в раменете, с тези омразни лунички. Какви са на цвят очите ти?

— Сиви — отвърна Акос и едва се сдържа да не прибави едно „сър“ накрая, макар че сам не знаеше защо.

Може би беше заради опряния в гърлото му нож и голямата сила на мъжа, който го притискаше в стената. Тя жужеше в костите на Лазмет като част от самия поток.

— Сигурно си ги наследил от страната на майка ми. Чичо ми пишеше любовни стихове на леля ми за буреносните ѝ очи. Майка ми ги уби и двамата. Но ти си чувал този разказ. Доколкото знам, в Шотет е доста известен.

— Чувал съм го. — Акос се мъчеше да говори, без гласът му да трепери.

Лазмет го пусна, но не се отдалечи, за да не може синът му да се хвърли на пода и да грабне оръжието си.

— Знаеш ли дали синът ми е жив? — Лазмет изви в чупка веждите си. — Питам явно за другия си син.

— Не, мъртъв е. Тялото му лети в Космоса.

— Прилично погребение. — Лазмет пак завъртя ножа си. — А ти си дошъл да ме убиеш ли? Това ще бъде в големите традиции на рода ни. Майка ми уби брата и сестра си. Предполагаемата ми дъщеря уби брат си. На първородния ми син не му стигна смелост да убие мен и накрая се задоволи да ме хвърли в една килия за няколко сезона. Но ти носиш белезите на смъртта, тъй че може би не си слабоволев.

Акос затисна китката си с другата ръка, за да скрие белезите. Направи го инстинктивно, ала това озадачи Лазмет и той наклони глава.

Акос вече не беше сигурен в отговора. Знаеше, че Лазмет трябва умре, и съдеше за това по реакцията на Сайра, когато го зърна, и всичко чуто за него оттогава насам. Но дълбоко в душата си и тогава, и сега не беше сигурен дали ще може да го направи. Ала не мислеше да си признава пред Лазмет.

— Не, не съм дошъл да те убия.

— Тогава защо си дошъл? Поел си голям риск. Предполагам, че не е бил напразен.

— Ти си… ти си последният кръвен роднина, който ми е останал.

— Това ли е причината? Ама че глупост, ако е вярно. Какво толкова е кръвта? Вещество — като водата и звездния прах.

— За мен тя е повече от това. Тя е… езикът. Ориста.

— Аха! — Лазмет показа лукавата си усмивка. — Значи отчайващо скучната орис на малката Сайра всъщност е твоя. „Второто дете от рода на Ноавек ще премине Границата.“ — Веждите му се извиха като дъги. — А ти като шотетец по рождение никога не си минавал през ивицата переста трева, която ни разделя от тувхийските ни врагове.

Лазмет го изучаваше. Правеше догадки. Те бяха неверни, но Акос не виждаше причина да му отваря очите. Поне засега. Колкото по-малко знаеше за него, толкова по-добре.

— Говориш като човек от простолюдието — продължи Лазмет. — Сигурно се надяваш да те пратя с благородна военна мисия в Тувхе. Да те издигна много над възможностите ти.

Акос запази безучастното си изражение, макар че мисълта да влезе с армия в Тувхе и да поведе война само за да се издигне, го отврати.

— Дали ще ти помогна, или не, зависи, предполагам, от това дали ще имам някаква полза от теб. Явно можеш да убиваш, което е насърчително. Нямаш представа колко трудно ми беше да науча Ризек. Първия път, когато отне човешки живот, той повърна. Жалка работа. А жена ми ми забрани да опитвам същото със Сайра, но чувам, че накрая тя е излязла по-способната.

Акос примигна. Какво да кажеш на човек, който открито решава в лицето ти дали си струва да живееш?

— Ти имаш някакви посредствени бойни умения. Дързък си, макар че в най-добрия случай си неразумен, а в най-лошия — глупав. — Лазмет го потупа по брадичката с върха на ножа си. — Дарбата ти ме заинтригува, но в някои отношения тя ме… притеснява. Разкажи ми за белезите си, момче.

Онази част от Акос, която беше блокирала като развален двигател, пак заработи.

— Мислиш си, че ще научиш нещо полезно за мен от хората, които съм убил, и начина, по който съм ги убил? Ами ти — ако аз те съдех колко струваш, според това, че слабоволевият ти син е успял да те хване в капан за няколко сезона?

Очите на Лазмет се присвиха.

— Майка му го подучи как да спечели верността на шепа войници на стратегически позиции. Никога не съм умеел да печеля хорските сърца, признавам си го. Те пазеха в тайна, че съм затворен, и предано ме вардеха — от разстояние, за да не мога да използвам дарбата си върху тях. Но заради хаоса покрай смъртта на сина ми някои сектори останаха без електричество и аз се възползвах от възможността да избягам. Всичките ми стражи сега са мъртви. Прибрал съм в буркан очните им ябълки, за да ми напомнят за собствената ми слабост. Собственото ми поражение ме вкара в плен, не сполуката на сина ми. — Той отстъпи назад. — А сега ми кажи имената, които носиш на ръката си, момче.

— Няма.

— Започваш да ми дотягаш. Повярвай ми, това не е в твоя полза. За мен ще е детска игра да те убия, даже и без дарбата ми.

— Последния живот, който отнех, принадлежеше на Вас Кузар.

Лазмет кимна.

— Впечатлен съм. Естествено, знаеш, че мога да потърся смъртта му в архива на арената и да открия името, което си използвал? — Той пак пристъпи напред и вдигна ножа помежду им. — Също така вече си разбрал, че пред тази врата те очакват много войници. Ако опиташ, няма да излезеш жив от къщата. А като знам как си влязъл в тази стая посред нощ и с оръжие, няма да те пусна да се разхождаш свободно между тези стени. Което означава, че ще те затворя тук и ще имам предостатъчно време да науча за теб всичко, което поискам.

— Разбирам — отвърна Акос. — Но аз не се бих с Вас на арената. Бих се с него в бъркотията, докато синът ти умираше. Смъртта му не е вписана никъде.

Лазмет се усмихна.

— На ръката си имаш повече от един смъртен белег. Колко насърчително е да узная, че не си кръгъл идиот! Поздравления, Акос Ноавек. Ти не си пълна скука.

Лазмет се протегна и отвори вратата, преди Акос да може да мръдне на един изит. Малкият кабинет се напълни с бронирани стражи.

— Затворете го под ключ в някоя от стаите. Не го бийте за удоволствие. В него тече моя кръв.

Акос тръгна мълчаливо, а празният поглед на Лазмет го изпроводи по коридора.

Глава 38

Сайра

Наложи ми се да напусна относителната сигурност на обитавания от шотетските изгнаници Гало и да се върна в Погко за разговора с Исае Бенесит. Онзи, който бях обещала на огранските водачи в замяна на съгласието им да отложат депортацията ни. С други думи, близкото бъдеще на Шотет тежеше на моите плещи.

Но не усещах ни тежест, ни нищо.

В гората зад Погко, оттатък пределите на града, имаше висока кула, построена в дънера на внушително дърво. Това беше единственото място, откъдето човек можеше да изпраща сигнал извън планетата. По пътя извадих душата на секретаря на Луша с въпроси защо само тук е възможно това и никъде другаде, и той успя да ми каже, че в огранската атмосфера там имало „пролука“.

— Това ли е научният термин? „Пролука“?

— Явно, че не е — отвърна мъжът. — Да ти приличам на учен?

— Приличаш ми на човек с мозък от тази планета. Не те ли гризе любопитство?

Той нямаше отговор, затова станах да се поразтъпча из кораба, като се спирах пред всяко растение зад стъклото, за да го разгледам подробно. Тук бяха нагънатият като мозък плод, който висеше тежко от жилавите лозници; гроздът лилави листа, заострени като човки, с два реда зъби по краищата им; дребничките гъби с форма на звезда с лъчи, които светеха в лилаво и се залепваха за кожата, ако ги пипнеш, и така се хранеха от тялото ти. Чудех се дали тук, дълбоко в джунглата, нямаше все още неоткрити видове — колко ли много възможности криеше тази неизследвана планета, където всичко беше хем гротескно, хем жестоко.

Стигнахме до кулата привечер, корабът кацна на площадка, сгушена между два едри клона. Слязох отвън и заразглеждах обширното дърво с кулата, построена в издълбания дънер. Никога не бях виждала такова огромно растение — обиколката му беше колкото на високите сгради във Воа, но те бяха построени от човешки ръце, не от жуженето на природата, което според мнозина идваше от потока.

Прекосих платформата, която водеше от площадката за кацане до кулата. Тя се залюля леко под тежестта ми. Две тънки въжета ме крепяха от всяка страна да не падна. С всяка крачка устата ми съхнеше, но си наложих да продължа. Секретарят на Луша ми се усмихна многозначително, докато разговаряше със стража на вратата.

За да вляза в предавателната стая, трябваше да ме претърсят, но стражът нямаше желание да ме докосва и аз не го поощрих. После имаше няколко стъпала. На последното спрях да попия плувналото си в пот чело с вътрешната страна на ръкава си и влязох след секретаря на Луша.

В предавателната стая гъмжеше от хора — едни стояха пред монитори, други се бяха привели над табла с ключове и копчета, трети скубеха мъх от кръглия килим в средата. Точно в центъра на тавана надолу висяха камери като очни ябълки, закрепени на тръби. Килимът беше тъмен, без шарки. Предположих, че го бяха сложили да заглушава ехото от звуците, които всяка друга повърхност щеше да отрази. Това беше последният етаж на кулата, затова прозорците ѝ гледаха над върха на дървото, където огромни листа, по-големи от мен, пляскаха като криле в стъклото. Бяха тъмнолилави, почти черни и покрити с мъхнати жили.

— А, ето те и теб — ми каза един дългокос сема с нещо, което приличаше на облак в ръката.

Така човек се обръща към свой познат, но ние се срещахме за първи път, затова го изгледах въпросително, докато не си получих обяснението.

— Не знаех дали можеш да се гримираш — каза той на отирийски. — Но май имаш нужда само от малко пудра, за да не лъщиш. Добре.

Семата допря бялото пухкаво нещо в лицето ми и наоколо се вдигна облак бял прах. Кихнах. Онзи вдигна огледало, за да видя, че от пудрата лицето ми беше станало матово и гладко.

— Благодаря ти.

— Застани върху кръстчето. В момента се свързват с кораба на Съвета.

— Добре — съгласих се аз, макар да бях убедена, че нищо не е добре.

Щях да водя разговор с жена, която мислеше, че съм участвала в убийството на близначката ѝ. А аз се канех да искам от нея да ни сътрудничи? И да се спогодим?

Чакаше ме провал.

Но отидох на кръста, който беше отбелязан върху килима с шарено тиксо, и погледнах нагоре към камерите. Някакъв човек до стената натисна няколко пъти едно копче, за да ги свали на нивото на очите ми. Пред мен се спусна екранът, на който щеше да се появи Исае Бенесит. Засега той беше бял и чакаше образът ѝ да го изпълни.

Скоро секретарят на Луша обяви, че са установили връзка с Отир и започват предаването. Той отброи на отирийски до нула и тогава белязаното лице на Исае Бенесит оживя пред мен. По ръцете ми пробяга болка, събра се в кокалчетата ми, все едно някой ги трошеше. Премигнах срещу сълзите.

Известно време се взирахме една в друга.

Тя не изглеждаше добре. Беше отслабнала от последния път, когато я видях, а кожата под очите ѝ беше синкавочерна и даже слоят грим не беше заличил кръговете. Но зад тези очебийни знаци имаше нещо друго. В очите ѝ светеше някакво безумие, което го нямаше последния път, все едно душата ѝ беше на път да се разлети.

Тази жена беше убила стотици хора от моя народ — сянка на жена с див поглед в очите.

— Канцлер Бенесит — произнесох накрая със стиснати зъби.

— Госпожице Ноавек — отвърна тя с отсечен, сдържан глас, който не приличаше на нейния. — Може би не трябва да казвам „суверен“, след като собственият ви народ не може да се спре на един, нали?

Реших да премълча, че даже изгнаниците не ме искаха за лидер, че ми викаха орузо, „наследник“, че ме виняха за хората, които тя беше избила, че стоях тук, за да поправя някои от собствените си грешки. Но усещах как тези истини пулсират в мен като още едно сърце. Аз не бях суверенът.

— Народът ми е разделен, както щяхте да знаете, ако гледахте на нас с повече разбиране. Колкото до моята легитимност — аз съм единият от двамата наследници на властта. Вие сте свободна да преговаряте с другия, ако предпочитате.

Тя ме гледа известно време, сякаш наистина обмисляше предложението ми. Но по лицето ѝ се четеше нескрито примирение. Колкото и да ме мразеше, аз бях единствената Ноавек, която даваше надежда за мир на народите ни.

Тази увереност повдигна духа ми и аз се поизпъчих.

Исае се покашля и рече:

— Приех това обаждане, защото ми казаха, че имаш предложение за мен, което си струва да се обмисли. Предлагам ти да го чуя, преди да съм решила, че ми губиш времето.

— Не съм дошла да се моля в нозете ти — отвърнах остро аз. — Ако предпочиташ да вървиш по пътя на необузданото разрушение, няма какво да кажа, за да те спра, затова…

— Аз ли вървя по пътя на необузданото разрушение? — изсмя се безрадостно тя. После пак отекна смехът ѝ, но по-дълго. — Стотици от нашите…

— Бяха убити от баща ми и доверениците му — викнах високо аз. — Не от мен. Нито от хората тук.

— А ти на негово място какво щеше да направиш? — изкрещя ядно тя. — Забравяш, че се познаваме, Сайра Ноавек. Познавам дипломатическия ти талант.

— Щях да избера военна цел съгласно галактическите закони. Разбира се, щях да почакам да договоря разумни условия за мир, вместо да нападам стотици бежанци с модерно питарско оръжие…

— Не знаех, че на борда има бежанци — изрече тя с ненадейно притихнал глас.

Спомних си, че едно време Исае ми приличаше на шистова скала — твърда и назъбена. И сега беше същата, лесно чуплива скала. През нея премина тръпка и чак тогава тя продължи, сякаш този отрязък от разговора не се бе състоял.

— Предложих ти условия за капитулация, както помниш. Ти ги отказа.

— Предложението ти беше обидно и непочтително — отвърнах с разтреперан от гняв глас — и ти отлично знаеше, че няма да го приемем.

Гледах право в камерата вместо в образа ѝ на екрана, макар че зад стъкленото око на апарата виждах коравосърдечното ѝ изражение.

— Предложението ви, госпожице Ноавек — рече тя накрая.

— Откажете се от искането си огранците да ни изритат от планетата си, защото то ще принуди старите врагове на Лазмет Ноавек да се завърнат насред военното огнище — рекох троснато. — А в замяна аз ще го убия.

— Защо ли не се учудвам, че решението ви включва убийство — сухо отбеляза тя.

— Оригиналните ти обиди ме смайват. Без водача ѝ лесно ще покорим армията на Лазмет. Изгнаниците ще вземат властта в Шотет, а ние ще сключим мир, вместо да се избиваме едни други.

Тя затвори очи. Забелязах, че се беше постарала да изглежда по-голяма, точно като мен. Носеше черно сако, ушито в традиционния хесански стил, което се закопчаваше диагонално през гърдите ѝ и свършваше отстрани на шията ѝ. Косата ѝ беше опъната назад и разкриваше отчетливо острите чупки на лицето ѝ. Белезите също ѝ придаваха зрелост, каквато повечето ни връстници не притежаваха. Хората разказваха, че преживяла нещо, оцеляла в нещо, от което никой не излизал жив. Но въпреки това беше млада. Беше млада и желаеше да дойде краят на това безумие.

Даже и да не разбираше какво беше причинила на мен и народа ми, поне и двете мечтаехме да дойде краят на това безумие.

— Трябва да действам — рече тя и отвори очи. — Съветниците ми, народът ми, съюзниците ми настояват да действам.

— Тогава ми дай време. Две-три седмици.

Тя поклати глава.

— Болницата в Шиса падна… Болни хора, хора, които… — тя се задави и замълча.

— Това не е мое дело — не отстъпих аз. — Това не е наше дело.

Твърде късно разбрах, че сега не му беше времето да държа на своята невинност. Може би съчувствието щеше да ме отведе по-далеч.

Но тя взриви странстващия кораб. Тя ни нападна. Тя заслужава гнева ми.

Но може би щях да постигна повече с милосърдие.

— Една седмица — обади се Исае. — Остават ти три дни след пътуването от Огра до Тувхе.

— Една седмица — повторих аз, — за да стигна от Огра до Урек, да планирам убийство и да го извърша. Кукувица ли ти е изпила мозъка?

— Не — отвърна тя простичко. — Това е предложението ми, госпожице Ноавек. Предлагам ви да го приемете.

Ако бях по-любезна, по-добра, може би и нейното предложение щеше да бъде по-щедро. Но аз си бях аз.

— Добре. Ще ти изпратя известие, когато всичко свърши.

И излязох от кадър.

Глава 39

Киси

Отирийците имат меки ръце. Първо те ми се набиват в очите.

Меки ръце и мека плът. Жената, която ни посреща в изисканите апартаменти, където ще отседнем по време на краткото си посещение, е по-налята в ханша и бедрата от повечето тувхийки. Има нещо в тази закръгленост, което ме примамва. Чудно ми е какво ли би било да галиш това еластично тяло.

Ако съдя по погледа ѝ, тя си мисли нещо подобно за мен. Аз не приличам на хесанка — повечето местни работят във фермите с тихоцвет или вършат друг тежък физически труд, затова телата им са жилави и сухи. Аз приличам повече на жителите на Шиса, където учех — тънка съм, със запаси от тлъстини около кръста. За по-студените месеци, шегуваха се понякога хората.

Повечето от тях сега са мъртви.

С мазен глас отирийката ни съобщава къде ще ходим на вечеря и как трябва да се облечем. Обръщам се да се спогледам с Аст, но си спомням, че той е слепец — пък и откъде накъде той ще споделя такъв миг с мен.

Но си обличам официалната вечерна рокля. Единствената, която имам. Тя е шита в хесански стил, което означава, че горната ѝ част прилича на военна куртка и се закопчава през сърцето ми от рамото до гръдния кош. Кройката е плътно по тялото ми до кръста, а надолу се спуска на нежни дипли до пода. На цвят е виненочервена. Като тихоцвет, за късмет.

В коридора Аст се суети с копчетата на ръкавелите си. Те са дребнички, направени са от стъкло и са хлъзгави. Не се замислям, когато го хващам за ръката и ги закопчавам. Но се учудвам, че той не се противи.

— Тя ме упреква, че съм бил твърде груб с теб — изрича с твърд глас.

Бръмбарът водач описва бързи кръгове около главата и раменете ми толкова близо, че се плъзга с крачетата си по дрехите ми, и през цялото време издава отчетливите си звуци.

— Така ли е казала — изричам с равен глас и взимам другата му ръка.

— Работата е там… — Той внезапно ме сграбчва за ръката и силно ме стиска. Завира се толкова близо в лицето ми, че надушвам някаква остра миризма в дъха му. — Не мисля, че съм груб, Киси. Мисля, че ти си прекалено умна, прекалено устремена и прекалено… мила.

Довършвам копчетата му и се отдалечавам, без да му отговоря. Няма какво да му кажа.

Исае ни чака пред вратите, където отирийката обеща да ни посрещне. Тя се обръща и гледката ме поразява силно, сякаш се блъскам челно в нея. Клепачите ѝ са очертани в съвършени черни линии, устните ѝ са боядисани в бледорозово. Косата ѝ е опъната назад и блести като шлифовано стъкло. Облечена е по модата в Осок, тялото ѝ е обгърнато от тъмносиньо боди, върху което свободно пада наметка и загатва дъгите на ханша ѝ, когато се опъва ту тук, ту там.

— Еха! — възкликвам аз.

Тя извърта очи нагоре и с пръст разсича въздуха, за да покаже белезите, които пресичат лицето ѝ. Аз, естествено, ги забелязвам всеки път, но от тях красотата ѝ не губи силата си. Те изпъкват като петно по рождение или наръсени лунички.

— И пак еха!

— Ами ти, Аст — обръща поглед тя към него, — изглеждаш, все едно всичко те стяга.

— Значи изглеждам, както се чувствам — отвръща той сковано.

Крилата на вратите пред нас се плъзгат и зад тях се подава отирийката от по-рано днес. Не си спомням името ѝ. Повечето отирийски имена имат поне три срички, което означава, че тутакси ги забравям.

Отвежда ни до кораба, който виси до ръба на балкона. Не е същият като онези у дома — прилича повече на покрита платформа, отколкото на летателен апарат. Заставаме прави вътре и нашият пилот, жената — май Кардензия, беше нещо със „зия“ накрая — натиска едно копче и ние политаме към програмираната крайна цел на пътуването ни. Корабът не се тресе, не подскача, а се плъзга плавно над грижливо поддържани паркове и лъскави сгради. Издигаме се през тънкоструйни облаци, после спираме в товарен отдел — не знам как иначе да го нарека, макар че през живота си не съм виждала такъв луксозен товарен отдел. Той също е закрит, тъй като се намираме нависоко, а черните плочки на пода отразяват светлината, сякаш върху тях никога не кацат тежки космически кораби.

Кардензия, както реших да я наричам, ни повежда през празния товарен отдел към лабиринт от просторни коридори, по чиито стени са окачени портретите на минали отирийски величия и знамената на отирийските провинции, поставени в рамки.

Мислех си, че съм подготвена за още от отирийското разточителство, но в следващата стая спрях и зяпнах в почуда. Някой беше засял градина тук. Над нас отблясъците на залеза нахлуват през таванските прозорци и хвърлят ивици от огнени багри по тъмните листа на лозниците, които се увиват около краката на столовете и пълзят по ръбовете на масата. От едната страна на стаята се изправят върволица дървета с тъмнолилави и сини листа, набраздени от по-светли жилки. От тавана висят нишки светлина, като самите „нишки“ са почти невидими и създават илюзията, че светещите сфери са застинали във въздуха като падащи дъждовни капки.

Посреща ни жена. По златната диадема на главата ѝ познавам, че е от управителите на Отир, а името ѝ отлита от главата ми — като обноските ми. Следва я мъж с подобна диадема, а зад него идва още един. И тримата имат гладка кожа, гъста коса и бели зъби. Брадите на мъжете изглеждат, все едно са нарисувани с флумастер.

— Добре дошли на Отир! — усмихва се жената с бялата си като сняг усмивка. — Канцлер Бенесит, за мен е удоволствие най-сетне да се запознаем. За първи път ли посещавате красивата ни планета?

— Да — отвръща Исае. — Благодаря ви, че ни приютихте, съветнице Харт. Това са моите помощници Киси Кересет и Аст.

— Само Аст? — пита съветница Харт.

— В периферията това ти стига — отвръща Аст. — Там не записваме родословните дървета, Ваша светлост.

— Периферията! — извиква един от мъжете. — Колко очарователно! Тогава тук всичко ти се струва доста различно.

— Чиниите са си чинии, все едно дали са от сребро — отвръща Аст.

В този момент го обичам.

— Казвам се съветник Шарва — обажда се по-ниският от двамата мъже. Косата му е черна, мустаците му се завиват в краищата. Има едър нос, съвършено прав и тесен в костта. — А това е съветник Чезъл. Тримата отговаряме за междупланетното сътрудничество и подкрепа. — Значи, искат от нас да използваме фамилните им имена. Предполагам, че това отличава деловата среща от непринуденото събиране. Той продължава: — Ами ти, Киси, и ти ли си родом от периферията?

Жена със същите черни ръкавици като на мъжете, които отвориха по-рано вратите, ни подава малки чашки с непозната напитка. Течността мирише остро и силно. Изчаквам отирийците да отпият, за да видя как става. Те посръбват изтънчено от чашите, които са големи, колкото да ги стиснеш с два пръста. По стените им има спираловидни гравюри.

— Не, аз съм от Хеса на Тувхе.

— Кересет, така ли беше? — обръща се към мен съветница Харт. — Къде ли съм чувала това име?

— Родът ни е орисан. А майка ми е действащият оракул на Тувхе.

Настъпва гробно мълчание. Даже жената с подноса с вече празните чашки се спира да ме огледа, преди да излезе от стаята. Знам, че отирийците не ги почитат, но не знаех, че е толкова скандално да си роднина на оракул.

— Ах! — изрича Харт със стиснати устни. — Имала си много… интересно възпитание.

Усмихвам се, макар че сърцето ми се разтуптява. Няма да изпадам в паника. Ако има същество, което може да накара тези хора да заобичат дъщеря на оракул, това съм аз.

— Разговорите с мама приличат на опити да хванеш риба с голи ръце. Аз много я обичам, но винаги изпитвам облекчение, когато разговарям с хора, които нямат алергия към яснотата.

Чезъл поне се разсмива и аз им изпращам толкова приятно усещане, колкото е приятна най-меката тъкан, и то се плъзга неусетно над тях. Бих се учудила, ако не им подейства. Отирийците ме дразнят, но са замесени от просто тесто и не се прикриват от хора като мен, хора с нежни гласове и титли като „съветник“.

— Значи не си фанатичка — отсича Чезъл. — Олекна ми. Нямах никакво желание да обсъждаме как вместо да пренебрегваме оракулите, трябва да издигнем положението им в обществото.

Иде ми да го пратя по дяволите. Иде ми да му разкажа за кошмара, който преживях, когато цялата тувхийска общност научи, че ми е писано един ден да ме наръгат с нож или да ме заколят, че политиката за „прозрачност“ на Съвета е виновна за отвличането на братята ми и убийството на баща ми. Но дарбата ми запушва устата и аз дори не се опитвам. Те искат от мен да бъда хрисима и блага и аз ще бъда хрисима и блага.

И ако през цялото време Аст ме гледа кръвнишки — е, това е още едно нещо, на което трябва да махна с ръка.

— Ти като че от нищото изникна, скъпа — казва Харт на Исае. — Къде те бяха скрили вашите?

— На един пиратски кораб — отвръща Исае и Харт звънливо се засмива.

Чезъл се обръща към мен и аз схващам стратегията им. Шарва се насочва към Аст, Харт се оправя с Исае, а аз оставам за Чезъл — те ни разделят, за да не можем да се подкрепяме един друг. С каква цел — и аз не знам.

— Как ти се струва Отир досега? — пита ме Чезъл.

Сръбнах от чашата.

— Хубаво е направен.

— Какво искаш да кажеш?

— Направен е да заслепява. Аз съм родом от място, където красотата се среща нарядко. Очите ми са приучени да я търсят, а тук мога да им дам почивка.

— Признавам си, че през живота си не съм стъпвал на Тувхе. Толкова ли е студено, колкото говорят?

— Даже по-студено. Особено в родния ми град Хеса.

— Ах, Хеса! „Сърцето на Тувхе“. Нали така я наричат?

Чезъл произнася фразата с усилие, но на точен тувхийски.

Усмихвам се:

— Сигурно знаете продължението на цитата?

Той поклаща глава.

— „Хеса е земя на недодялани, оръфани, нечленоразделни утайки, които си мият ръцете с плюнка. Но тя е сърцето на Тувхе.“

Чезъл мълчи известно време, после се разсмива силно. В промеждутъка аз извръщам глава към Исае, за да доловя нещо от разговора ѝ с Харт. Съветницата ѝ изказва съчувствието си за атаката срещу Шиса. Пита за подробностите.

— Според теб описанието точно ли е? — пита ме Чезъл.

— Ами знам ли и аз — лекомислено отвръщам. — През по-топлите месеци се случва да си измием ръцете и с вода.

Чезъл пак се засмива. Аз пак се мъча да подслушам какво говори Харт на Исае. Но тя почти шепне. Така съм наострила уши да я чуя, че забравям дарбата си и усещам как напрежението в стаята скача като температура, която никой друг освен мен не усеща.

— Питах — рече Чезъл с малко по-настоятелен глас — дали Хеса ти се струва изостанала? Ти все пак си дете на оракул.

— Не съм сигурна, че схващам връзката — отвръщам с известно усилие.

Ако стане още по-враждебен, ще си глътна напълно езика, ще стоя тук и ще отварям и затварям уста като риба.

— Оракулите са отживелица от миналото, не отражение на настоящето ни — обяснява той. — Отирийците сами коват съдбата си. Тяхната значимост се определя от трудолюбието им, а не от това дали са орисани.

— Никой от съветниците ли не е от орисан род?

Едното му око заиграва в ъгълчето.

— Напротив, нашият новоизбран представител е братовчед на съветница Харт. Ориста не е била „благосклонна“, както се казва, към гените на нейното семейство. Това не е гаранция за качествата и кадърността на този мъж, но традициите отмират бавно.

Кимам. Сега разбирам. Съветница Харт иска властта, но вместо нея я получава братовчед ѝ. Тя хвърля вината върху ориста му — и може би с право, а може би човекът е годен за длъжността. Никога няма да узная. Но във всеки случай, тя му завижда, а като слушам Чезъл, и той не остава по-назад.

— Сигурно е било трудно за съветница Харт — да се стреми към власт, а тя да бъде дадена на друг от семейството.

— Все още има време всеки да си получи заслуженото — казва Чезъл.

От другия край на залата се чува звънче и ни подканя да седнем на масата. Върху позлатените чинии има картички с имената на гостите. Между нас с Исае са настанили Харт, но Исае грабва картичката и усмихната я сменя с моята. Взима ръката ми и сплита пръстите си с моите. Това е ясен знак, че сме заедно, но също и извинение да си сменим местата. Усмихвам се и свеждам поглед, но се включвам в играта.

Сядаме, листа опасват раменете ни като в рамки, над главите ни танцуват светлинки. От закрита с бръшлян врата в другия край на помещението излиза върволица прислужници, които ни поднасят плата. Те се движат в синхрон и всичко прилича на балет. Чудно ми е дали се налага да репетират.

— Забравих да ви питам, канцлер, дали вие и вашите съветници ще поискате да се възползвате от отличните ни лекари по време на престоя си тук. На изтъкнатите си гости ние предлагаме безплатни изследвания — казва Харт, сякаш тялото ми е прозорец между тях.

— Благодаря, ще се въздържим, нищо че тувхийските лекари не са на това ниво — изрича Исае с твърд глас.

Произношението ѝ започва да се промъква в школувания ѝ глас — нещо, което тя ненавижда. Разделям вниманието си на две, изпращам вода към нея, а другите обгръщам в красиви дрехи и бижута. Трябва да се напъна, за да почувствам, че напрежението в залата се оттича, но и това става. Аст ме поглежда.

— Не знам дали Исае… о, исках да кажа канцлер Бенесит… — млъквам и се изчервявам. Хубаво представление спретваме на отирийците. — Не знам дали канцлер Бенесит ви е казала, съветнице Харт, но преди да стана съветник на Нейно височество, в училище се подготвях за химик. Умея сравнително добре да приготвям лекарства от ледоцвет.

— Виж ти — отвръща отегчено Харт. — Колко интересно.

— Изследването ми беше свързано с разлагането на ледоцвета на основните му елементи — казвам аз и напластявам тежки, богати платове най-вече над Харт. Тя, изглежда, се нуждае повече от дарбата ми. — Сигурна съм, че това ще бъде от полза за Отир, след като планетата ви е изцяло зависима от нас за най-мощната си съставка.

— Да — обади се Исае. — Предполагам, че още не сте успели да отгледате ледоцвет на Отир?

— Действително — потвърди Харт. — Изглежда, той вирее само на вашата планета. Това е много странно.

— Ами да, Тувхе е една особена малка планета, която вечно се променя — казвам аз. — Поласкани сме, че проявявате интерес към нас.

Исае ми хвърля кос поглед, сякаш не е сигурна накъде бия. Думите ми увисват неловко между мен и Харт.

— Разбира се, ние желаем да ви дадем подкрепата си — казва тя.

— Какво имате предвид под „подкрепа“? — пита Аст и за първи път се радвам, че и той е с нас, защото може да зададе въпросите, които моята дарба не ми позволява.

— Съжалявам! — Той се обляга на ръба на масата. — Аз нямам добри обноски и прочее и когато искам да знам нещо, питам.

— Чудесно качество, Аст — отвръща Харт. Насмешката ѝ е насочена към мен и ме жегва. — Намерението ни беше да питаме канцлер Бенесит от какво се нуждае Тувхе в борбата срещу Шотет. Ние разполагам с огромни ресурси.

Аст поглежда към Исае и свива рамене.

— Оръжия — изрича той.

— Аст! — предупреждава го Исае. — Все още не сме приели, че това е необходимо.

— Добре, давай, колебай се, колкото щеш, Исае. Но рано или късно ще ни се наложи да отвърнем на удара. Пита ни даде един антипоточен заряд и още един ще ни дойде добре като за начало. По-нови кораби също — тези на Тувхе са бавни и стари… и даже не могат да пренесат проклетото оръжие.

Харт се разсмива, Чезъл и Шарва не закъсняват да я последват.

— Е, тези желания са лесноизпълними, нали, съветнице? — обажда се Чезъл.

— Да — отвръща тя с усмивка. — Ние ще се радваме да ви дадем каквото ви е необходимо, стига канцлер Бенесит да го приеме.

— Макар че съветниците ми би трябвало да пипат с кадифени ръкавици — изрича остро Исае, — Тувхе трябва да се защити. Няма да ни е излишно да разполагаме с още едно далекобойно оръжие срещу Шотет, за да не се налага да водим война по суша или във въздуха — само в краен случай, нали разбирате. Техните боеви умения са доста напреднали, както на всички ни е известно. А нашите кораби не са оборудвани да изстрелват антипоточния заряд.

— Тогава решено. — Чезъл повдига очилата си.

Буца засяда на гърлото ми. Напъвам се, боря се да издам някакъв звук, все едно какъв. Накрая стоварвам юмрук върху масата. Стискам силно Исае за ръката, толкова силно, че мога да ѝ строша кокалчетата.

— Почакайте — казва Исае. — За жалост дарбата на Киси не ѝ позволява да говори свободно в някои ситуации, а тя очевидно има да ни каже нещо.

— Благодаря ти — измънквам аз. — Любопитно ми е… да науча нещо.

— Какво, миличка? — пита ме Харт.

Тонът ѝ не ми харесва. Кара ме да се чувствам с цял изит по-висока.

— Баща ми ми е казвал да не вярвам на сделка, в която единият печели повече от другия.

Повдигам вежди. Не мога да задам въпроса направо, но мисля, че удрям в целта.

— Добре казано — промълвява Исае. — Какво очаква Отир в замяна на щедростта си?

— Нима поражението на тази напаст, която вилнее из цялата галактика, не е достатъчна награда? — пита Харт.

Аз поклащам глава.

— За първи път си сътрудничим на такова ниво — казва Исае. — Планетите ни поддържат неутрални отношения, защото разчитаме едни на други за доброто на отирийците и тувхийците, но…

— Но често се оказваме на различни страни по определени въпроси — довършва Харт.

— Това се вижда най-отчетливо. — Шарва се обажда за първи път. Гласът му тътне, но тънко, не е богат и плътен. — Най-вече в решението да се оповести публично ориста на избраните родове.

— Да — отсича стегнато Исае. — Решение, което засегна по-силно моята планета, тъй като ние имаме не едно, а три избрани семейства.

— Въпреки това Отир стои зад решението си — отвръща Шарва. — И настоява за още по-голям контрол при издигането на оракулите на обществени постове.

Аст се обляга на стола. Лицето му е непроницаемо. Но ми се струва, че е доволен. Досега мислех, че не ме харесва заради дарбата ми, но може би е заради майка ми. Може би по този въпрос е на страната на отирийците.

— И вие искате подкрепата на Тувхе в замяна на оръжията — огласявам аз.

Сега разбирам какво искаше да каже оракул Вара. Не се доверявай на отирийците. Не я оставяй да се съгласи. Направи каквото трябва. Ето за това е говорела, за обещанието да ги подкрепим.

— Надяваме се, че нашата подкрепа ще ви накара да преосмислите становището си по отношение на оракулите — изяснява Шарва. — Знаем, че Тувхе не е планета-нация, която вярва сляпо на ориста, и също иска да прегърне бъдещето на галактиката, да подсигури славата, а не смъртта ѝ.

— За какъв надзор над оракулите говорите? — пита Исае.

— Искаме да научаваме въпросите, които те обсъждат, плановете, които градят върху виденията си за бъдещето — обяснява Харт. — Те редовно взимат решения, които засягат всички нас. Искаме да знаем какви са тези решения. Искаме достъп до информацията, с която разполагат те.

Усещам… покой. Не както когато Акос ме държи за ръката и целият поток наоколо ми е замрял. През последните седмици видях как собствената ми майка ловко подведе брат ми и го накара да убие човек само защото искаше този мъж да изчезне. Видях я как остави най-старата ми приятелка да умре, когато можеше да я спаси. Според нея това било за доброто на всички. Само че ако се разминаваме в разбиранията си какво е „добро за всички“? Редно ли е тя да решава, без да има кой да ѝ наднича през рамото?

Дори предупреждението на оракула Вара е манипулация. За какво бъдеще мечтае тя? За чий интерес се бъхти — за моя, за този на Тувхе, на Огра или на оракулите? Не я оставяй да се съгласи. Да я послушам или да не я послушам?

Дъвча бузата си.

— Кой ще има достъп до тази информация? Всеки, който пожелае ли? — пита Исае. — Широкото оповестяване на орисаните навлече доста беди на планетата ми.

— Достъпът ще бъде ограничен, разбира се, до Съвета — отвръща Харт. — Не искаме да изложим на опасност обикновените хора.

Исае поклаща леко глава.

— Трябва ми малко време да обсъдя това със съветниците си. Ако нямате нищо против.

— Разбира се — съгласява се Харт. — Да опитаме от ястията и да поговорим за по-ведри неща. Утре призори ще ни съобщите решението си.

Исае кима в знак на съгласие.

Глава 40

Киси

— Какво изобщо има да говорим? — пита Аст сърдито.

Намираме се във временната отирийска резиденция на Исае. Той стои срещу стена от светлина — широкият прозорец свети от чистота, все едно го няма. Слънцето залязва зад стъклените отирийски сгради, лъчите му се пречупват хиляди пъти и целият град пламти в оранжево. Още щом влязохме, Аст разкопча ръкавелите си и сега те пляскат край китките му при всеки негов жест.

Въздъхвам и започвам да разтривам слепоочията си. Въпреки безкрайните му преструвки, че бил механик от нисшите прослойки на периферията, Аст не е глупак, ясно му е, че това не е някакъв обикновен разговор — отирийска помощ в замяна на едно обещание. Това е повратна точка за бъдещето на нацията ни. Какви ще бъдем занапред — врагове на Отир… или врагове на оракулите.

А остава и въпросът с оръжията.

— Аз обещах на Сайра Ноавек, че ще почакаме, преди да поискаме от Огра да депортира шотетците — казва Исае. — А ти искаш от мен да отговоря агресивно, не дипломатично. Ето защо трябва да поговорим.

— Дипломатичност! — изсумтява Аст. — Това ли избра Шотет в Шиса?

В стаята вече е толкова напрегнато, че губя дар слово. Чувствам как напрежението пълни устата ми като влажния въздух в парник. За да се противопоставя, пускам непохватно дарбата си, пращам навсякъде усещането за вода като преобърната кофа. Аст огъва устни с отвращение и аз леко се отдръпвам.

— Да оставим за малко настрана въпроса за оръжията — казвам тихо — и да не забравяме контрола над оракулите.

— Пет пари не давам дали Отир иска да държи под око оракулите — изплюва Аст. — А на теб какво ти пука?

— Там е проблемът, Отир иска да ги държи под око, а не някой друг — отвръща Исае. — Ти не познаваш тези хора като мен. Отир упражнява огромно влияние над Съвета. Ако единствен Съветът получава събраните чрез контрола над оракулите сведения, това в основата си означава, че Отир ще получи властта над всяка орис вместо оракулите — тоест ще заменим един проблем с друг.

— Колебаеш се — обвинява я Аст. — Още от малка си нерешителна. Отказваш да направиш нещо, освен ако не си сигурна за изхода му.

Отварям уста, но оттам не излиза нищо. Ни дума, ни звук. Исае е насочила цялото си внимание към Аст и не забелязва усилията ми. Не я оставяй, повтаря гласът на Вара в главата ми. И какво мога да направя аз, та да я спра? — питам се наум. — Та аз дори една дума не мога да обеля!

— Помолих те да дойдеш тук, защото смятах, че няма да ми позволиш да лъжа — отговаря Исае. — Но трябва да признаеш, че ти липсва опит.

— Тъкмо поради тази причина мога да ти обясня нещата — изрича той ядно и се приближава.

Вода, вода, мисля си аз. Спомням си как потъвам към дъното на топлия басейн в храма, когато мама ме учеше да плувам, колко приятен беше лекият натиск на водата около главата ми. Нежно притискане.

— Вярно е, че не разбирам от политика — признава тихо Аст. — Но познавам шотетците, Исае. И двамата ги познаваме.

Той докосва с пръсти отвертката, която носи на кръста си вместо нож.

— Те убиха семейството ми, убиха и твоето семейство. Обещаха ни мирно тършуване, а после прибягнаха до убийства и грабежи. Ето какви са те.

После подава ръцете си с дланите нагоре, тя слага своите върху тях и го оставя да я стисне нежно.

— Ти обеща на Ноавек да ѝ дадеш една седмица, преди да предприемеш нещо. Но не си казвала какво ще направиш. — Той създава балон около тях, а аз оставам извън него. — Ако тя не убие Лазмет Ноавек, ти трябва да действаш и депортацията на шотетските изгнаници няма да е достатъчна. Помниш ли имената? Имената, които си повтаряше?

Исае примигва и от очите ѝ капят сълзи.

— Толкова много хора — изрича тя.

— Да, твърде много. Това не бива да се повтаря, Исае. Не можеш да го допуснеш.

Лицето ми гори от ярост. Той човърка в раната ѝ, чопли в мъката ѝ по загубата, която Тувхе и тя са понесли. Исае не е на себе си след смъртта на Ори. Дави се в скръб. А той се възползва от това.

— Нуждаем се от по-мощни оръжия — продължава да я убеждава. — Не можем да тръгнем на война по суша, защото шотетците ще ни избият до крак. Знам, че подкрепата ти за Отир ще повлече нещо неприятно за теб. Но няма да получиш даже шанс да влезеш в онази битка, ако не спечелиш тази.

Тя му кима и аз се изнизвам от стаята. Трябва да направя нещо. И щом дарбата ми връзва езика, трябва да намеря друг изход.

Осъществяването на връзката с Огра не е проблем. Трябва само да открия Кардензия. Изчаквам здрачът да се сгъсти и тръгвам да я търся. Докосвам я леко по ръката, докато обяснявам, че мама е на гости на огранския оракул и аз искам да се уверя, че е добре. Говоря с широка усмивка и използвам дарбата си, за да я загърна във фин плат — от онези, които се плъзгат по кожата.

Изглежда, от всички тези упражнения силата ми расте, защото тя тутакси се отпуска под въздействието ѝ и ме отвежда в комуникационната кула. Кодът ѝ ми дава достъп до сателита и аз преливам от благодарност с още едно докосване на плат.

Сядам в металния предавателен стол с твърда облегалка, за да не се въртят хората, докато изпращат своите съобщения. В стаята е тъпкано с техници, но това е без значение. Те не говорят тувхийски. Отирийците учат по-често срещани езици, като питарски или трелански, не нашия копринен, обветрен език.

— Това съобщение е до Сайра Ноавек — казвам аз в камерата, която записва лицето и гласа ми. — Исае Бенесит обмисля започването на военни действия. Отир иска да предприеме ход срещу оракулите и търси подкрепата на Тувхе, като в замяна ще им предостави оръжия. Тя… тя тъгува. Отчаяна е. Като всички нас. И не мисля, че ще повярва някога в сърцето си на думата на шотетец.

Поглеждам надолу.

— Не можеш да се провалиш. Убий Лазмет Ноавек. Не се проваляй. Край на предаването.

Докоснах екрана пред мен, за да започна компресирането на записа във възможно най-малкия файл. Огранският сателитен кораб доставя съобщенията до Огра веднъж дневно, тъй че до утре Сайра ще го е получила, ако изобщо го изгледа.

— Какво беше това?

Аст!

Когато ставам, подпирам ръцете си на твърдата облегалка на стола, за да не треперят. Не знам каква част от съобщението ми е чул.

Изчетквам полата си и се обръщам към него. Той е рошав, сякаш е тичал дотук, бръмбарът жужи в бързи кръгове около главата му, после прелита по периферията на стаята и описва тесен кръг около тялото ми.

Очите му са разсеяни и неподвижни както винаги, но челото му е набръчкано.

— Защото ми се стори, че те чувам как предаваш на враговете ни секретна информация за преговорите на Тувхе с Отир.

Гласът му трепери от гняв. Трябва да внимавам.

— Ти… — подемам аз, но не мога да продължа.

Той е прекалено ядосан. Дарбата ми е прекалено силна. Боря се срещу нея, движа мускулите в гърлото и устата си. В главата ми се ниже върволица от мълчаливи ругатни. Защо тази дарба, защо сега, защо…

— Изтрийте съобщението! — изкрещява той на техниците. — В него има класифицирана информация, която не бива да се разпространява!

Една от тях поглежда от Аст към мен.

— Съжалявам, но каквото и да е това, аз не искам да имам нищо общо с него — изрича жената.

С едно докосване на екрана и натискане на бутон съобщението ми, моят последен, отчаян зов до Сайра е унищожен.

Опитвам се да се сетя за материя, която не съм използвала досега срещу него. Одеялата и пуловерите никога не са успявали. Труфилата са загуба на време. Водата не му въздейства. Ще ми се да знаех повече за периферията или за кораба, на който е отраснал, за да мога да разбера какво го успокоява.

— Ти се опитваш да я контролираш с тази твоя зла сила, която наричаш дарба. А сега ще я предадеш на хората, срещу които се бори?

Ти също се опитваш да я контролираш, искам да извикам аз.

Тя може да се бори срещу тях и без да взривява града им, искам да извикам аз.

Той дава команда на бръмбара на непознат език, роботът каца на рамото ми и изсвирва пронизително. Аст проследява звука и ме сграбчва за ръката. Аз се дърпам рязко назад, но той е прекалено силен.

— Ей — подвиква един от техниците. — Пусни я или ще повикам охраната.

Аст ме пуска, излизам в коридора, залитам, треперя. Притичвам обратно до стаята на Исае, която е точно до моята. Понечвам да почукам, когато виждам, че лампата вече не свети — тя е заспала.

Искам да говоря с нея преди Аст. Да намеря начин да ѝ обясня откъде идва безразсъдството и мнителността му. Ако поговоря с нея преди него, може би ще разклатя аргументите му, може би…

Трябва да помисля. Влизам в стаята си, за да се наплискам с вода, и грижливо заключвам вратата след себе си.

Влизам в тясната баня до стаята ми и мушкам глава под чучура. Пия направо от крана и в ухото ми се стича вода. Когато гърлото ми се наквасва, взимам слепешката кърпата и я притискам в лицето си. Струва ми се, че чувам нещо. Щракване.

Когато свалям кърпата надолу, Аст стои зад мен.

— Знаеш ли на какво се научават децата на механиците? — пита той шепнешком. — Да отключват врати с шперцове.

Дарбата ми ме задушава. Не дава пукната пара, че съм в опасност; не дава пукната пара за живота ми. Дави ме и ми пречи да изкрещя. Посягам към чашата на мивката, за да я счупя, да вдигна шум. Щом се хвърлям към нея, Аст се хвърля към мен. Нещо сребристо проблясва в юмрука му.

Той е силен. Ръката му може да побере и двете ми китки. Пръстите му тършуват пипнешком тялото ми, намират раменете ми. Пускам чашата, тя не се счупва. Той ме повдига на пръсти и аз го ухапвам по меката част на ръката. Стискам с всичка сила, толкова здраво, че той изохква и кожата му се разкъсва.

Огнена болка плъзва отстрани по тялото ми. Ризата ми залепва подмокрена в гръдния ми кош. В огледалото виждам как яркочервената кръв се разлива по тялото ми, така както се разливаше около главата на баща ми. Тя има цвета на тихоцвет, цвета на роклите за ритуала на Цъфтежа и стъкления купол на храма в Хеса. Червен, цветът на Тувхе.

Той ме е намушкал.

Свършва се. Първородното дете на семейство Кересет ще падне от нож.

Ориста ми се сбъдва, най-сетне.

Стенейки, той ме отпуска върху ръката си, която кърви в полукръг от ухапването ми. Падам тежко на пода. Не съм издала звук. Никой няма да ме намери, ако не вдигна шум. Пресягам се за падналата чаша, докато Аст се мъчи да спре кръвотечението на ръката си.

Ще изгубя съзнание. Но не още. Вдигам чашата и с цялата останала ми сила я тръшвам върху каменния под. Тя се пръсва на парчета.

4.

Огра. Съществително име. От огрански: „живият мрак“

Глава 41

Акос

Държаха го гладен.

Килията беше разточително наредена за клетка. Меко легло с тежка завивка. В банята — вана и душ. На дъсчения под — дебел килим. Беше си една спалня със сложна ключалка, която Акос щеше да разглоби, ако разполагаше с достатъчно време, но тогава трябваше да се бие срещу войниците от цялото имение.

Когато ожадняваше, пиеше вода от чешмата, но го държаха без храна и той беше достатъчно умен да се досети, че това е нарочно. Ако Лазмет беше поискал да го угои, щяха да го угоят. Моряха дарбата му с глад.

Една сутрин вратата най-накрая се отвори. Акос стоеше до прозореца и пресмяташе колко ще пострада, ако скочи и хукне да бяга. Решението му беше глупаво и той го знаеше — щеше да си строши и двата крака и даже и да побегнеше, стражите щяха да го заловят.

В стаята влязоха висок мъж с белязано лице и ниска белокоса жена. Мъжът се казваше Вакрез Ноавек, командирът на шотетската войска, който се беше погрижил за военното обучение на Акос. Жената му се видя позната, но не помнеше името ѝ.

— Не разбирам — примижа насреща му Вакрез.

— Ох, Вакрез, мисли по-бързо — присмя му се жената. — Само Ноавек са толкова високи и все пак толкова слаби. Като източено горещо стъкло. Момчето е син на Лазмет.

— Добро утро, командире — поздрави го Акос и кимна отсечено с глава.

— Нали знаеш, че аз ще му кажа името ти и откъде си дошъл. Тогава защо е това увъртане?

— Печелех време — рече Акос.

— Значи вие се познавате — отбеляза жената и се настани в едно кресло пред камината.

Акос беше мислил да се изкачи по комина, но след като го огледа хубаво, се отказа. Беше тесен да мине през него.

— Той беше войник. Не от най-добрите — измърмори Вакрез.

Жената повдигна вежди.

— Името ми е Има Зецивис, момче. Мисля, че не сме се запознавали официално.

Акос я изгледа намръщено. Познаваше я. Мъжът ѝ и дъщеря ѝ изпитаха на гърба си дарбата на Сайра, преди да умрат, а след това тя се беше залепила за Ризек.

— Какво правите тук? — попита той. — Нали уж бяхте верни на Ризек? А сега, какво… обърнахте се към бащата още преди синът да е изстинал?

— Аз съм верен на семейството си — отвърна Вакрез.

— Защо? Нима майката на Лазмет не е убила вашата? Как изобщо сте живи? Нали тя избила всички, даже и братовчедите му.

— От него има полза. — Има отметна един бял кичур над рамото си. — Затова е жив. Това е философията на Ноавек. Затова и аз, и ти, момче, сме живи.

Вакрез я погледна смръщено.

— Каква полза има от вас човек като Лазмет Ноавек, сър?

Акос не можа да устои и добави почтителното обръщение. Беше свикнал да вижда Вакрез Ноавек облечен в броня и власт. Човек, от когото трябваше да се страхува.

— Аз чета сърца — изрече Вакрез някак неловко. — Кой е честен. И други неща. Трудно е да се обясни.

— Ами ти? — попита Акос Има.

— Той чете сърца, а аз ги изтръгвам. — Има разгледа ноктите си. — Пратиха ни да те претеглим, ако успеем.

— Дай си ръката, момче — подкани го Вакрез. — Чака ме и друга работа днес.

Червата на Акос изкъркориха от глад, но той не можа да усети жуженето на потока, затова разбра, че дарбата му още не се беше изтощила. Подаде си ръката, Вакрез го улови за китката, дръпна го по-наблизо. Погледна го в очите, примижа, стисна го. Кожата му беше топла и мазолеста.

— Нищо — заключи Вакрез. — Ще трябва още да гладува. Може да го бичуват един-два пъти, ако Лазмет бърза много.

— Казах му, че е много рано. Той, естествено, не ме послуша.

— Той се вслушва само в хора, които уважава. А уважава единствено себе си.

Има се изправи, изпъна полите си. Беше облечена в светлосиво — светъл стълб на фона на черното дърво навсякъде в имението на Ноавек. Акос не знаеше какво да мисли за нея, за очите ѝ, докато го разглеждат бавно-бавно, за стиснатите ѝ устни. Тя като че се канеше да му каже нещо, но не можеше да се реши какво.

— Почини си, момче — рече му. — Ще имаш нужда.

От дни не беше слагал залък в устата си.

Вакрез го навестяваше често, за да провери дали дарбата му се е изтощила. Но тя мъждееше в него даже след като изпосталя и можеше само да седи край огъня, докато той изтлееше, а после пак го разпалваше с ръжена.

Там го и завари Има, когато влезе в стаята му. Беше облечена в светлосиньо като очите ѝ и роклята изкусно се спускаше по стройното ѝ тяло. От бялата коса, бялата кожа и светлите дрехи тя светеше в тъмното. Акос не беше ставал да запали лампите и в стаята грееше единствено сиянието на огъня.

Тя седна в креслото до него и скръсти ръце в скута си. Когато беше идвала друг път с Вакрез, беше спокойна и уверена, а сега се поклащаше леко напред-назад и чупеше ръце в скута си. Не го погледна, когато заговори:

— Той ме взе от дома ми, когато развих дарбата си.

Нямаше нужда да обяснява, че „той“ е Лазмет.

— Имах една сестра, от родителите ми само майка ми беше жива — продължи тя. — Бях от бедно семейство. Никоя. Той ме облече, нахрани ме, ваксинира ме — даже само за това нямаше да му откажа, но човек и бездруго не отказва на Лазмет Ноавек, или свършва…

Тя потръпна леко.

— И тъй, като ме отчужди от хората от семейството ми, не ме подозираше, когато те се обърнаха срещу него. Сестра ми Зосита преподаваше тайно езици. — Има тихо се изсмя. — Представи си само. Да се превърнеш във враг на държавата само защото даваш знания на хората.

Акос присви очи насреща ѝ.

— Не помня добре лица, но май те познавам. Виждал съм те някъде и не е било само до Ризек.

— Познаваш племенницата ми Тека — рече Има, все така без да го поглежда.

— Аха — въздъхна той.

— Учудвам се искрено, че госпожица Ноавек не ти е разказала за мен. Не съм знаела, че може да си държи толкова здраво езика зад зъбите. Тя ме спипа в нощта, преди да повали брат си. Аз съм жената, която сипа отровата на Ризек преди битката в амфитеатъра.

— Сайра те е спипала? Била си шпионин, така ли?

— Донякъде. Мога да накарам човешко сърце да се привърже към мен, ако съм край него, и бавно, незабележимо огъвам това сърце. Затова и Ризек ме държеше до себе си, при все че цялото ми семейство беше против него. Но с Лазмет е много по-трудно. Сърцето му е… отчуждено от хората, от всичко. Колкото и да се мъча, не мога да го накарам да мръдне и с един изит в една или друга посока.

Накрая се обърна към Акос. Той забеляза, че устните ѝ се белеха, сякаш непрестанно ги дъвчеше. Кожата около ноктите ѝ също беше разранена. Опитите ѝ да подчини Лазмет я изтощаваха и това се виждаше с просто око.

— Изглеждаш свестен — каза му тя. — Въпреки увлечението ти по госпожица Ноавек. Но аз не се доверявам на друг. Нямаше да се доверя и на теб, ако ножът не беше опрял до кокал.

Има бръкна дълбоко в гънките на роклята си и извади кесийка с върви, от онези, в които богаташите си носеха пуловете на Съвета — валутата на общата система, която шотетците рядко използваха. Подаде му я и когато той я отвори, устата му се напълни със слюнка.

Беше му донесла сушено месо. И хляб.

— Трябва да внимаваме. Не бива да пращиш от здраве — или той ще заподозре, че някой те храни. Но ти имаш нужда от дарбата си. А точно сега тя едва крета.

Акос едва се удържа да не натика наведнъж парчето сушено месо в устата си.

— Ще ти разказвам по нещо за него, когато идвам. Ще те науча как да се преструваш пред него, че печеля сърцето ти. Напоследък съм майстор на преструвките.

— Защо ми помагаш?

— Ти си единственият човек, когото той не може да контролира с дарбата си. Друг като теб не съм срещала. А това означава, че само ти можеш да го убиеш.

Има ококори очи и го сграбчи за ръката още преди да е поднесъл първия залък до устата си.

— Искам да ми дадеш дума, че няма да се откажеш. Без половинчати работи. Ще правиш каквото ти кажа, точно както ти го кажа, даже и да настръхваш от ужас.

Акос беше примрял от глад, за да обмисли внимателно всичко, пък и нямаше кой знае колко възможности пред себе си.

— Думата ти — повтори тя, без да го пуска.

— Давам ти думата си. Ще направя каквото е нужно, за да го убия.

Тя пусна ръката му.

— Добре — каза, после се загледа пак в огъня, докато той се тъпчеше.

Глава 42

Сайра

Търговците по главната улица в Гало раздигаха сергиите си на колела за деня. Спрях се да погледам как продавачката на фигурки от кафяво стъкло, които се побираха в дланта, ги увиваше в плат и нежно ги редеше в кутия. Скоро щяха да започнат ураганите, но аз нямаше да ги видя.

Продължих нататък към авиобазата, където Тека беше оставила транспортния си кораб на съхранение и за поправка. Подминах мъж, който размаха пушено месо в лицето ми. Един сема продаваше разсад, чиито млади коренчета се мъчеха да захапят всичко наоколо. Оживлението на пазара щеше да ми липсва, напомняше ми за улиците на Воа, но без усещането за страх.

Подминах последната сергия на колела, отрупана с кошници с най-различни печени ядки, включително от други планети, и видях насред улицата да клечи мъж и да стиска главата си. Ризата се беше опънала по раменете му и гръбнакът му се очертаваше. Не го познах, докато не се приближих съвсем. Отдръпнах ръката си назад, щом видях, че е Айджа.

— Ей, Кересет! Какво ти е?

Той трепна, щом чу името си, но не отговори.

— Айджа!

Името още ме затрудняваше, това беше единственото съчетание от гласни и съгласни звуци на тувхийски, с което продължавах да се боря. Вече знаех, че Айджа Кересет ми е брат, но бях също толкова сигурна, че ние никога нямаше да бъдем брат и сестра, защото аз не можех даже да произнеса името му.

Той повдигна глава, в очите му плуваха сълзи. Това поне не беше нещо ново. От край време Айджа си беше плачлив, за разлика от брат си.

— Какво ти е? Да не те боли нещо?

— Не — насили се да ми отвърне той. — Не, изгубихме се. В бъдещето. Знаех, че така ще стане, знаех, че това е най-лошият изход, но трябваше да видя, трябваше да разбера…

— Хайде, стани. Ще те заведа при майка ти. Тя ще ти помогне, знам.

Не можех да го докосна, не и на Огра, където дарбата ми се усилваше, но го хванах за ризата и го вдигнах. Той се изправи и отри очи с опакото на ръката си.

— Знаеш ли, майка ми все повтаряше едно време, че който търси болка…

— Я намира. Знам.

Намръщих се. Това само Ризек го знаеше!

Било е значи в някой от спомените, които той му завеща.

Докато триеше очите си, забелязах, че ноктите му са изгризани до месо, а кожичките им са оръфани до кръв. Това също беше навик на брат ми. Дали го беше научил от спомените?

Хванах го за ръкава и го поведох към временното жилище, което огранците им бяха дали със Сифа. То беше по-приветливо от стаичката, която делях с Тека, защото даваше подслон на оракули, и се намираше на пъпа на града. Познах го по знамето с бродирано червено цвете, което висеше от прозореца над улицата.

Между две дюкянчета имаше тясна скърцаща вратичка, която водеше нагоре до апартамента. Тя беше боядисвана толкова много пъти, че на места, където боята се беше обелила, се показваха различни цветове — оранжево, червено, зелено. Най-горният слой беше тъмносин. Бутнах я и задърпах Айджа нагоре по тясното стълбище.

Щях да почукам, но вратата стоеше открехната. Сифа седеше в дневната, която беше украсена с висящи тъкани: едни — по-дебели и приятни, други — тънки и прозрачни. Беше скръстила крака, с боси нозе и затворени очи. Самото олицетворение на ясновидка.

Моята майка!

Не бяхме разменили ни една дума от утрото, когато срещнах Вара. Избягвах я, преструвах се, че наученото за потеклото ми не ме променя такава, каквато съм. Илира Ноавек си оставаше моя майка, Лазмет Ноавек — мой баща, Ризек Ноавек — мой брат. Да призная истината за произхода си означаваше да призная, че те имат власт над мен. Ала аз не можех.

Не бих си признала.

Почуках на вратата и я бутнах. Сифа се обърна.

— Какво се е случило?

Тя стана на крака. Гледаше обляното в сълзи лице на Айджа.

— Аз… аз не направих каквото ми заръча. — Той пак обърса очите си. — Не изпълних задачата. Беше…

Преди да потънат в своите странности, както неизменно ставаше, когато бяха заедно, аз го прекъснах:

— Ти Ризек ли си?

Айджа и Сифа ме зяпнаха безизразно.

— Когато най-напред се събуди, ти каза „ние“. „Ние“ се изгубихме в бъдещето.

— Не знам за какво говориш.

— О, нима? — Приближих се до него. — Значи това не е бил обезумелият ми себичен брат, който говори за себе си с кралското „ние“?

Айджа заклати глава.

— И не е брат ми този, който гризе ноктите ти, чопли храната ти, върти ножа ти и си спомня майка ни?

Знаех, че крещя, може би се чувах през стените, но пет пари не давах. Бях видяла тялото на брат ми. Бях го бутнала в Космоса. Бях изтрила кръвта му от пода. Бях погребала дълбоко в душата си гнева, скръбта, съжалението.

Сенките се стичаха надолу по ръцете ми, извиваха се около пръстите ми, промушваха се между шевовете на ризата ми.

— Ризек?

— Не точно — отвърна той.

— Какво тогава?

— Ние сме ние. Една част от нас е Айджа, другата е Ризек.

— През цялото време ти си бил… — мъчех се да намеря подходящите думи — … отчасти Ризек и не си казал нищо?

— След като беше убит? — отвърна той язвително. — Дръж дарбата си далеч от мен. — Сенките под и над кожата ми се протягаха към него, горяха да бъдат споделени. — И ти се чудиш защо хората не те обичат?

— Никога не съм се чудила. Ами ти… — Обърнах се към Сифа. — Ти както винаги не изглеждаш изненадана. През цялото време си знаела, че между нас има шпионин…

— Той не е шпионин — рече Сифа. — Иска само да го оставим на мира.

— Не е минал и един цикъл, откакто Айджа уби Ориев Бенесит, за да задържи Ризек на власт — изрекох с тих глас. — А ти ми казваш, че искал да го оставим на мира?

— Докато тялото на Ризек беше живо, ние не можехме да се измъкнем от капана, в който бяхме — отвърна Айджа, Ризек, знам ли кой, и се приведе към мен. — Без него ние сме свободни. Тоест щяхме да бъдем свободни, ако не бяха проклетите видения.

— Проклетите видения. — Засмях се. — Ако паметта не ме лъже, ти, Ризек, подложи Айджа на мъчения, за да размениш спомените си с него срещу тези видения. А сега ги ненавиждаш? — Пак се разсмях. — Така ти се пада.

— Виденията са проклятие — призна той неловко. — Те непрестанно ни хвърлят всред живота и болката на другите хора…

Главата ми беше като плюшена играчка, която се пръска по шевовете от натъпканите в нея парцали. През ум не ми беше минавало, че Ризек, в каквато и форма да съществуваше сега, може да не иска силата, която беше в ръцете му. Но когато си спомних онзи Ризек, който ми беше запушил ушите в коридора и ме беше носил на гръб през шотетските тълпи народ до странстващия кораб, това не ми се стори толкова необичайно.

И все пак не беше редно. Нито Ризек Ноавек, нито Айджа Кересет заслужаваха да се отърват от последиците от своите действия.

— Е, сега няма да се оплакваш само от виденията, които те хвърлят сред болката на другите, защото идваш с мен на Урек.

— Не, няма да дойдем.

Приближих се на една педя от него и вдигнах двете си ръце над лицето му. Сенките ми се бяха сгъстили ѝ силата ми се виждаше в целия ѝ ужас — черните пипала се извиваха над и под кожата ми, очерняха ме, обгръщаха ме. Болката пищеше от всеки изит на тялото ми, но целта ми помагаше да мисля въпреки нея.

— Тръгни с мен — изрекох с дрезгав шепот. — Или ще те убия още сега с голи ръце. Бойните умения на Ризек няма да ти помогнат, защото си в тялото на Айджа Кересет, а той е по-слаб от мен в бягането, в борбата и даже в надпреварата на волите ни.

— Заплахи — процеди той през зъби. — Не можеш да се издигнеш над тях, нали?

— Предпочитам да мисля за тях като за обещания — усмихнах му се аз и показах всичките си зъби.

— Защо сме ти?

— Имам да свърша една работа и ми трябва човек, който познава навиците на Лазмет Ноавек, а твоята глава е съкровищница.

Той отвори уста да ми възрази, но Сифа го изпревари:

— Ще дойде. Аз също. Времето ни тук свърши.

Понечих да споря, но разумната ми страна надделя. Нямаше да е зле да имам не един, ами двама оракули на борда, които да ми помогнат с плана за убийството. Даже ако в единия се е скрил злият ми брат, а другият е биологичната ми майка, която ме е изоставила.

Беше нелепо.

Точно като галактиката.

Глава 43

Акос

— Най-напред трябва да се справим с Вакрез — рече Има.

Акос лежеше на пода край огнището, коремът му стържеше. Беше изгубил свяст по-рано, докато се връщаше от банята, и вместо да стане, когато Има влезе, се пльосна по гръб. Тя тикна в ръцете му нова торба с храна и той я взе, но не и наполовина толкова нетърпеливо, колкото последния път. Беше открил, че половин вечеря е по-лошо от никаква вечеря.

Но изяде храната, като дъвчеше бавно, за да се наслади на всяка хапка.

— Ти не можеш да контролираш дарбата си?

— Не. Никога не съм мислил за нея като за нещо, което може да се контролира.

— Възможно е — каза Има. — Бях до Ризек, когато той заповяда да я изтощят чрез глад. Не беше сигурен дали ще се получи, но винаги си струва да опиташ, ако искаш да лишиш човек от дарбата му.

— Получи се — отвърна Акос. — Тогава за първи път усетих дарбата на Сайра.

Споменът запари остро на гърлото му. Той преглътна.

— Виж, щом може да бъде изключена дарбата ти, това значи, че ти можеш да я владееш по-изкусно — обясни Има.

— Ами? — Той обърна глава на една страна. — И как ще стане това?

— Казах ти, че съм от бедно семейство. За разлика от други в галактиката, Ноавек разбират, че от бедните също има полза. Ние имаме записани на хартия дълга история, потекло, рецепти… и тайни.

Тя оправи полата си и кръстоса крака на другата посока. Огънят изпука.

— От поколение на поколение в нашето семейство се предават упражнения, с които човек се научава да контролира дарбата си. За някои те не работят, но аз ще те науча на тях, ако обещаеш да се упражняваш. По този начин ще можеш да я изключиш и Вакрез да прочете сърцето ти, а после пак ще я включиш, за да устоиш на Лазметовия контрол, когато му дойде времето.

— Какво точно иска Лазмет? Какво ти каза да направиш с мен?

— Той ме нарича Огъващата сърца. Това, което правя, е прекалено абстрактно, за да се опише с думи. Но с времето мога да накарам човек да си смени „вярата“. Взимам суровото чувство в душата му — любовта към семейството, приятелите или любимата — и го променям, така че то стига на друго място, тъй да се каже.

— Това е ужасно — рече Акос и затвори очи.

— Той иска да огъна сърцето ти към него. Стани. Губиш ми времето, а нямам никакво в излишък.

— Не мога. Главата ме боли.

— Не ме интересува, че те боли глава!

— Пробвай ти да гладуваш с дни! — ядно се озъби той.

— Пробвала съм — изръмжа Има. — Не всички сме раснали в охолство, господин Кересет. Мнозина от нас са запознати със слабостта и болките от глада. А сега ставай.

Акос нямаше какво да ѝ отговори. Седна, пред очите му притъмня и се обърна към нея.

— Така е по-добре. Трябва да обсъдим театъра, който ще играеш. Следващия път, когато застанеш пред него, той ще очаква да види някаква промяна. Трябва да се държиш, все едно тя е настъпила.

— Как ще стане това?

— Ще се престориш, че волята ти отслабва. Едва ли ще ти бъде трудно. Остави го да изкопчи нещо от теб. Някакви сведения, които иска и които няма да изложат на риск мисията ти. Кажи ми с каква мисия си дошъл тук.

— Защо? — челото на Акос се набръчка. — Ти знаеш каква е проклетата ми мисия.

— Трябва да си повтаряш защо си тук във всеки един момент от всеки един ден, за да не изгубим всичко! Кажи ми защо си тук!

— Да го убия. Мисията ми е да го убия!

— Тя има ли нещо общо с верността ти към семейството, приятелите, нацията ти?

Акос я изгледа кръвнишки.

— Не, не, няма.

— Добре! Сега упражнението.

Тя му посочи един стол и му каза да си затвори очите.

— Измисли си картина за дарбата ти. Тя те отделя от потока, значи можеш да мислиш за нея като за стена, броня или нещо подобно.

Акос никога не беше мислил за дарбата, която живееше в тялото му, най-вече защото тя беше повече липса, отколкото наличие на сила. Но се опита да си я представи като броня, както му подсказа Има. Спомни си първия път, когато беше надянал на главата си една от онези по-слабите, синтетични брони — беше първата му тренировка в казармата. Тежестта ѝ го беше изненадала, но му беше донесла и някаква опора.

— Представи си подробностите. От какво е направена? От отделни съшити плочи или от цяло парче? Каква е на цвят?

Чувстваше се глупаво да си представя въображаема броня, да избира цветове, все едно декорира къща, вместо да крои план за убийството. Но изпълни нареждането ѝ, избра тъмносин цвят за бронята си, защото такъв беше цветът на шотетската броня, която си беше спечелил тогава, и по някаква причина реши да е на плочки. Спомни си драскотините и вдлъбнатините на истинската си броня, следите, които показваха, че я е използвал по предназначение. И ловките пръсти на Сайра, докато стягаше каишите му за първи път.

— Каква е на пипане? Гладка или нащърбена? Твърда или еластична? Студена или топла?

Акос набръчка носа си към Има, но не отвори очи. Гладка, твърда, топла като кожата от кутях, която носеше, за да му топли в студа. Заболя го, като си помисли за старото си палто с името му върху етикета, за да не го бърка с палтото на Киси.

— Задръж най-ярката картина с дарбата си, която можеш. Ще те пипна с ръка след три… две… едно.

Хладните ѝ пръсти се впиха в китката му. Той се опита да си помисли отново за шотетската си броня, но му беше трудно с обърканите спомени за Киси, която се мъчеше да навре дългите си ръце в едно детско палтенце, и Сайра, която го държеше здраво за рамото, докато дърпаше каишите на бронята.

— Разсеян си — скастри го Има. — Времето ни изтече, затова ще трябва да се упражняваш сам. Опитвай с различни картини и се старай поне малко да се дисциплинираш.

— Аз съм дисциплиниран — троснато отвърна той и отвори очи.

— Детска играчка на пълен корем и в добро здраве — отвърна тя. — Сега трябва да се научиш на самодисциплина, когато мозъкът ти не работи. Опитай пак.

Той опита и този път си представи палтото от кутях в Тувхе, което беше друг вид броня срещу студа. Почувства гъдела по тила си там, където то свършваше и започваше шапката. Опита тази картина още два пъти, преди Има да погледне изящния часовник на ръката си и да обяви, че трябва да си тръгва.

— Упражнявай се — подкани го тя. — Вакрез ще те посети по-късно и ти трябва да го заблудиш.

— Трябва да овладея това до довечера? — попита той.

— Защо очакваш, че животът ще ти даде отсрочка? — Има се намръщи. — Никой не ни е обещавал спокойствие, утеха, справедливост. Само болка и смърт.

И си тръгна.

Говори почти толкова окуражително, колкото и ти — каза той на Сайра в главата си.

Акос се опита да упражнява това, което го научи Има. Наистина опита. Но просто не съумяваше да съсредоточи мислите си върху едно нещо за повече от минутка-две. И не след дълго изгуби твърдостта си.

Захвана да обикаля из стаята по края ѝ, спря пред прозореца и надникна през летвите на капаците, които бяха от същото черно дърво като на пода. Изискани решетки за затворник, каза си той.

Не беше мислил много за баща си след смъртта му. Всеки път, когато се сещаше за него, мислите му го спъваха и той ги насочваше към по-важната мисия, за която беше дал обещание — да спаси Айджа. Но на това място защитните му сили рухваха от недохранването и объркването и той си спомняше жестовете на едрия и тромав Осех, който все събаряше нещо от масата или удряше по невнимание главата на Айджа. Миризмата му на изгорели листа и машинно масло от съоръженията в нивите с тихоцвет. Единствения път, в който се скара на Акос за двойката на един тест, а после избухна в сълзи, щом разбра, че беше разревал малкия си син.

Осех беше едър и чувствителен мъж и Акос знаеше, че баща му го обича. Но неведнъж се беше чудил защо с него бяха толкова различни. Акос таеше всичко в себе си, даже и дреболии, които не бяха тайна. Този инстинкт да бъде сдържан го правеше повече Ноавек.

А Сайра, която се пръскаше по шевовете от енергия, идеи, даже гняв, приличаше повече на баща му.

Може би затова му беше невъзможно да не се влюби в нея.

Влезе Вакрез, ала колко време стоя в стаята, преди да се покашля, Акос не можеше да каже. Той мига насреща му няколко секунди, после седна тежко на ръба на леглото. Беше си наумил да измисли по-хубава картина за дарбата си. Но не го беше направил. Сега Вакрез щеше да заподозре, че Акос си възвръща силите.

По дяволите, изруга наум той. Има му беше предложила броня, стена — защитна преграда между него и света. Нито едно от двете не му се видя намясто тогава, но какво друго му оставаше?

— Добре ли си, Кересет? — попита го Вакрез.

— Как е съпругът ти Малан? — отвърна Акос. Трябваше да спечели малко време.

— Добре е. — Вакрез присви очи. — Защо?

— Винаги съм го харесвал — сви рамене Акос.

Можеше ли ледът да бъде защитен зид? Той добре познаваше леда. Но у дома от него човек трябваше да се пази, а не да го ползва като щит.

— Той е по-голям добряк от мен — изсумтя Вакрез. — Всички го обичат.

— А знае ли, че си тук?

Ами метална обвивка дали няма да свърши работа — като аварийна капсула или кораб? Не, тях не ги познаваше.

— Знае и ми каза да бъда по-внимателен с теб — подсмихна се Вакрез. — Щяло да помогне да се разкриеш по-лесно. Много хитро.

— Не знаех, че имаш нужда да ти се разкривам — изрече мрачно Акос. — Та ти се ровиш в душата ми, все едно дали аз искам, или не.

— Предполагам, че е така. Но ако не размътваш нарочно сам емоциите си, ще бъде по-лесно да ги тълкувам. — Вакрез го повика с жест. — Изпъни ръката си напред и да приключваме с това.

Акос нави ръкава си и отдолу се показаха сините белези, които беше татуирал върху кожата си с шотетския ритуал. През втория белег имаше черта за смъртта на Бронирания, когото беше убил в преследване на по-висок ранг.

Откри, че се завръща на полетата оттатък перестата трева, където дивите цветя бяха крехки и кашести и където Бронираните се скитаха, избягвайки всичко, през което течеше потокът. Онзи, когото беше убил, го беше открил с облекчение. Акос му беше дал отдих от потока.

Тогава Акос беше усетил близост с Бронирания, каквато сега отново откри. Представи си, че е чудовище с многобройни крака и твърда, костелива черупка по тялото. Черните му святкащи очи бяха скрити под навес от твърда изпъкнала кост.

После в пристъп на ярост си представи как тази кост се разцепва на две. И почувства това в мига, в който потокът пак отекна в него, зажужа в костите му. Вакрез кимна на себе си със затворени очи, а Акос се постара да запази раната отворена, тъй да се каже.

— Има ми каза, че ще използва дарбата си, за да те подтиква да мислиш за предаността към баща ти — към Кересет, не Ноавек. Виждам, че е успяла.

Акос примигна. Дали Има не му беше направила нещо, когато беше при него, за да го накара да си спомни за Осех? Или това беше чисто съвпадение? И в двата случая беше извадил късмет.

— Ти май не се чувстваш добре — отбеляза Вакрез.

— Така става, когато биологичният ти баща те затвори в къщата си и дни наред те мъчи с глад — тросна му се Акос.

— Може би си прав.

Вакрез сви устни.

— Защо му се подчиняваш? — попита Акос.

— Всички се подчиняват на Лазмет — отвърна командирът.

— Не, има хора, които престават да бъдат страхливци и си тръгват. А ти стоиш. Причиняваш болка на хората.

Вакрез се покашля.

— Ще му кажа, че имаш напредък.

— Кога — преди или след като се проснеш пред него и му целунеш краката?

За негова изненада Вакрез си замълча, обърна се и излезе.

Лазмет седеше на маса пред камината, когато стражите отново отведоха Акос в покоите му. Стаята приличаше на онази, която той беше отключил при първото си влизане в имението — черна дървена ламперия, в която се отразяваше трепкащата светлина от фензу, меки платове в тъмни цветове, навсякъде купчини с книги. Уютно местенце.

Лазмет се хранеше. Печена мъртва птица, подправена с препечена до въглен переста трева и пържени черупки от фензу. Коремът на Акос изкъркори. Колко му е да грабне малко от гозбата на масата и да я натъпче в устата си? Нямаше да съжалява да вкуси нещо, което не е било мариновано, сушено или меко. Толкова време беше минало…

— Не мислиш ли, че това е детинщина? — успя да каже, като преглътна слюнката, напълнила устата му. — Да ме съблазняваш с храна, когато ме мъчиш от глад?

Акос знаеше, че този мъж не му е баща, не и така, както Осех Кересет, който го беше научил да си закопчава палтото, да управлява кораб и да си зашива ботушите, когато подметките им паднат. Осех му викаше Дребосък, преди да разбере, че Акос ще израсте най-едър от всички, и беше умрял, знаейки, че няма да го спаси от отвличане, но въпреки това се бори и опита.

А Лазмет го гледаше, все едно искаше да го разглоби на части и пак да го сглоби. Все едно беше създание, което разрязваш в час по биология, за да видиш вътрешното му устройство.

— Исках да те видя как ще реагираш на храната — отвръща Лазмет и свива рамене. — Дали си животно, или човек.

— Довел си тук Има Зецивис с едничката цел да ме промени — рече Акос. — Какво значение има какъв съм бил, когато това, което съм, е в твоя власт?

— Аз съм любознателен човек.

— Ти си садист.

— Садистът изпитва удоволствие от страданието — рече Лазмет и повдигна пръст. Беше босоног, краката му бяха потънали в мекия килим. — Аз не изпитвам удоволствие. Аз съм ученик. Мен ученето ме изпълва с радост, а не болката заради самата болка.

Той покри чинията със салфетката, която лежеше в скута му, и стана от масата. Сега, когато вече не виждаше храната, на Акос му беше по-лесно да обуздае порива си да се нахвърли на чинията.

Има му беше заръчала да се преструва, че решителността му отслабва. Това беше целта на тази среща — да докаже на Лазмет, че методите му дават резултат, но не прекалено очебийно, така че той да надуши нещо.

Има му беше помогнала отново да намери пътя си. След смъртта на Ризек той остана без посока, тъй като с него умря и надеждата му да върне някогашния Айджа. Оттогава живееше без мисия, без план, не беше взимал ничия страна. А Има му помогна да намери обратния път до онова отдаване, което беше посветил на брат си след пристигането си в Шотет. Щеше да убие Лазмет. Нищо друго нямаше значение.

Беше предал Тувхе. Беше изоставил Сайра. Беше изгубил името, ориста, собственото си лице. Нямаше къде да се завърне, когато всичко свършеше. Затова трябваше да хвърли всичките си усилия тук.

— Чувам, че си тувхиец — обади се Лазмет. — Винаги съм си мислил, че езикът на откровението е легенда. Или най-малкото — преувеличение.

— Не — рече Акос. — Аз намирам в него думи, които дори не съм знаел, че съществуват.

— Винаги съм се чудил. Ако нямаш дума за нещо, възможно ли е въпреки това да знаеш какво е то? Дали е нещо, което живее в теб неизречено, или изчезва от съзнанието ти напълно? — Той взе чашата си, пълна с някаква тъмна лилава течност, и сръбна от нея. — Ти сигурно си човек от единствения народ, който знае, но май нямаш умствените способности да ми отговориш.

— Смяташ ме за глупак.

— Мисля, че си програмирал себе си да оцеляваш и не ти остава енергия за нищо друго — отвърна Лазмет. — Ако не ти се беше налагало да се бориш за живота си, навярно от теб щеше да излезе по-интересен човек, но какво да се прави.

Единствената причина да се старая да ти бъда интересен, помисли си Акос, е, защото знам, че в противен случай ще ме убиеш.

— Има една дума на огрански. Киерта. Това е истина, която преобръща живота. Ето това ме доведе тук. Разбрах, че с теб сме син и баща.

— Син и баща — повтори Лазмет. — Защото съм преспал с една жена, а тя те е дала на оракул? Всеки човек в галактиката има родители, момче. Няма нищо изключително в този подвиг.

— Тогава защо се интересуваше какви са ми очите? Защо ме повика тук да разговаряш с мен отново?

Лазмет замълча. Акос пристъпи към него.

— Защо си се мъчил да направиш от Ризек убиец?

— Думата „убиец“ е запазена за хора, които не харесваме — отвърна Лазмет. — Всички други са воини, бранители, борци за свобода. Аз обучих сина си да се бори за народа си.

— Защо? — Акос наклони глава. — Какво те е грижа за народа му, за народа ти?

— Ние сме по-добри от тях. — Лазмет тръшна чашата си върху масата. Изправи се. — Ние познахме богатствата на галактиката, когато те още не бяха решили как ще се назоват. Ние знаем кое е ценно, пленително, важно, а те го изхвърлят. Ние сме по-силни, по-издръжливи, по-находчиви, а те от край време са ни стъпили на врата и успяват да ни държат в подчинение. Но ние ще надигнем главите си. Те не заслужават да стоят над нас.

— Разбирам, ти мислиш за Шотет като за себе си.

— Сигурен съм, че ти си имаш своите идеали, виждам блясъка в очите ти — рече с насмешка Лазмет. — А аз имам нещо друго.

— Какво? Жестокост? Любопитство?

— Аз искам, искам и ще сложа ръка на всичко, което успея. Даже ако това си ти.

Лазмет тръгна към него. По-рано Акос не беше забелязал, че е по-висок от баща си. Не много, защото Лазмет се извисяваше над повечето люде, но достатъчно, за да се забележи.

Представи си, че е Бронирания, и изпразни цялата си вътрешност за десети път този ден. Беше се упражнявал, откакто Вакрез го остави предишния ден. Не беше мигнал, за да се упражнява. Беше се научил да потиска дарбата си бързо и също толкова бързо да я отприщва. Това изсмукваше цялата му енергия, но той напредваше.

Почувства нахълтването на Лазметовата дарба в съзнанието си и отстъпи пред нея. Усещането беше странно, като че ли някой навираше жичка в главата му и леко я допираше в онази част от мозъка му, която контролираше движенията му. Пръстите му се свиха конвулсивно, после се удариха леко едни в други, без да им е пращал сигнал. Устата на Лазмет потрепна, когато зърна движението, и Акос почувства как въображаемата жица се оттегли.

— Вакрез ми докладва очарователни неща за вътрешното ти състояние. Никога не съм го виждал да си блъска главата толкова много над някого. Казва, че напредваш в правилната посока.

— Върви по дяволите! — изруга Акос.

Лазмет се поусмихна.

— Трябва да поседнеш. Знам, че си уморен.

Лазмет влезе във всекидневната. Това беше обикновена стая с мека черга до камината и библиотека, натъпкана с книги на всички езици. Лазмет се настани в креслото пред огъня и зарови пръстите на краката си в кадифения килим. Акос го последва колебливо и застана прав до огъня. Наистина беше уморен, но нямаше да се подчини. Вместо да седне, той се подпря на полицата над камината и се втренчи в пламъците. Някой ги беше поръсил с някакъв син прах, от който синееха по краищата.

— Ти си отраснал с оракул — поде Лазмет. — Знаеш ли, че през целия си живот като зрял мъж се опитвам да намеря оракул?

— Пробва ли да потърсиш в някой храм? — попита Акос.

Лазмет се изсмя късо.

— На теб, естествено, ти е ясно, че е почти невъзможно да заловиш човек, който те очаква. Затова си признавам, че не разбирам защо майка ти е позволила да бъдете отвлечени с брат ти. Тя сигурно е знаела какво предстои да се случи.

— Сигурен съм, че е знаела — горчиво призна Акос. — Освен това е вярвала, че е било необходимо.

— Това е жестоко. Сигурно изпитваш гняв.

Акос не знаеше как да му отговори. Той не беше Сайра, та да забива ноктите си където свари, макар че определено разбираше порива.

— Признавам си, че не разбирам стратегията ти — рече накрая. — А че имаш стратегия, имаш, затова не ме унижавай, като се преструваш, че нямаш.

Лазмет въздъхна:

— Пак ставаш досаден. Но може би си прав — наистина има нещо, което искам от теб. И нещо, което съм склонен да ти дам в замяна.

Той прекоси стаята, върна се на масата, където беше покрил вечерята си. Уханието ѝ още се носеше във въздуха — сочно месо и пикантен сос, с переста трева, обгорена до степен, в която свойствата ѝ, предизвикващи халюцинации, изчезват и остава само пикантният ѝ вкус.

Лазмет се премести на съседното място и повдигна метален похлупак, който скриваше гозбата с приборите. Още една печена мъртва птица. Още една гарнитура от пържени черупки от фензу. И нарязан на кубчета солен плод.

— Вечерята е твоя. Ако ми кажеш как се вмъкна в имението.

— Какво?

Акос беше втренчил очи в храната. Стаята наоколо му беше изчезнала в мрак. Коремът го заболя.

— Някой ти е помогнал да влезеш — търпеливо обясни Лазмет. — Нито една от външните ключалки не е била разбита или повредена, а не е възможно да си се покатерил по стената, без някой да те види. И тъй, кажи ми кой те пусна в къщата, и можеш да изядеш вечерята.

Джорек. Дълги мършави ръце и брада, която тук-там покрива лицето му. Той беше взел пръстена, който Акос носеше на врата си, преди да тръгнат от чичовия му дом, за да го пази. Той беше предложил ръката на майка си, за да не падне по калдъръма. Джорек е добър човек, напомни си Акос. Той дори не искаше да те вкара в имението. Ти нечестно го принуди да те пусне. Не можеше да издаде името му на Лазмет в замяна на една вечеря.

Кажи ми защо си тук.

Не, помисли си той в отговор на онази Има, която живееше в главата му. Не и това. Няма да го предам.

Има му беше казала да се ослушва за възможност да даде сведения на Лазмет. Да му покаже, че нещо се променя. Да поддържа интереса му жив. А ето че тази възможност му се поднасяше на тепсия.

— Не ти вярвам. — Акос затвори очи. — Мисля, че ще вземеш храната в мига, в който ти кажа това, което искаш да знаеш.

— Няма. — Лазмет се отдалечи от чинията. — Ето, дори отстъпвам встрани. Повярвай ми за това простичко нещо, Акос. Аз не търся наслада в болката. Искам да видя какво ще направиш и няма защо да ти взимам вечерята, щом веднъж изпълниш желанието ми. Няма как да не виждаш логиката ми.

Очите на Акос запариха от сълзи. Беше много гладен. Беше много изморен. Трябваше да послуша съвета на Има.

Това ли е мисията ти — да бъдеш верен на семейството, приятелите, народа си?

Не.

Това не беше неговата мисия.

— Кузар — заекна той. — Джорек Кузар.

Лазмет кимна. Отдалечи се от масата, седна в креслото и остави Акос да се наяде.

От перестата трева му излязоха киселини. Вкусът ѝ се надигаше на гърлото му и той не спираше да се оригва. Не го оставяше да забрави.

Акос опипа вдлъбнатинката на шията си, където до неотдавна се беше притискал пръстенът на семейството на Ара. Повече нямаше да го види. Това не го тревожеше особено, защото никога не беше мислил, че го заслужава. Не беше редно убийството на един човек да му отваря широко вратите на техния дом. Но като си помислеше как щеше да го погледне Ара, ако някога се измъкнеше оттук…

Поредното оригване излезе и той затисна устата си.

По дървената ламперия до камината се почука. Панелът се отмести назад, за да пропусне Има. Бялата ѝ коса беше вързана назад, тя беше облечена по-небрежно от друг път, в черни спортни дрехи и меки обувки. Тайнствените ѝ сини очи се впиха в него.

— Разкажи ми — с разтреперан глас изрече Акос.

— Ти направи каквото е необходимо.

— Разкажи ми какво стана — гневно отвърна той.

Тя въздъхна.

— Арестуваха Джорек.

Акос усети горчивия вкус в устата си и хукна към банята. Тъкмо стигна до тоалетната, червата му се повдигнаха и той повърна всичко, което беше изял. Опря чело в седалката и зачака спазмите в корема му да преминат. От ъгълчетата на очите му потекоха сълзи.

Нещо студено се залепи на тила му. Има го дръпна назад и пусна водата. Махна мократа кърпа от врата му и като коленичи до него, изтри с нея лицето му. Обикновено равнодушното ѝ лице сега изглеждаше изтощено, браздите на челото и около очите ѝ се бяха врязали по-надълбоко от обичайното. Това не беше лошо.

— Нощта, в която със съпруга ми Узул решихме, че ще го предам на Ризек и по този начин преждевременно ще сложим край на живота му за доброто на каузата ни, ридах тъй отчаяно, че скъсах мускул в корема. Цяла седмица ме болеше, когато стоях изправена. На него му оставаха само няколко месеца живот, но тези месеци…

Тя затвори очи.

— Искам си ги — рече след малко.

Тя обърса ъгълчето на Акосовата уста.

— Обичах го — добави простичко и хвърли кърпата в мивката.

Той очакваше, че след като е почистила лицето му, тя ще се изправи, но Има седна на пода до тоалетната и облегна рамо в седалката. Мина малко време, после тя сложи ръка на рамото му и тежестта и мълчаливото ѝ присъствие му вдъхнаха утеха.

Глава 44

Сайра

От хълма виждам за последно Огра, която блести в светлина.

После Иса се разпореди да се приготвим. Сифа и Етрек седнаха най-близо до изходния люк. Иса и Тека бяха на навигационната палуба, а аз и Айджа, Ризек или който и да беше той сега, бяхме най-близо до тях. Хвърлих поглед на Айджа да проверя дали е затегнал добре ремъците, а те се пресичаха над гърдите му точно където и трябваше да бъдат. Излитането през огранската атмосфера изискваше рязък взрив от енергия, след това бързо изключване на мощностите, за да се премине отдолу нагоре през гъстия слой сенки. Иса изведе кораба на правилната височина, насочи ни под подходящ ъгъл и удари бутона на навигационното табло.

Полетяхме напред, от внезапния тласък тялото ми се блъсна в ремъците, които ме държаха на седалката. Стиснах зъби срещу налягането. Иса изключи корабните мощности, абсолютният мрак ни погълна и ние сякаш изчезнахме.

А след това всичко — мракът, налягането, ужасът и дори част от болката ми — изведнъж ме напусна, щом Иса включи двигателите и ние се понесохме сред звездите.

Тека, с която прелетяхме галактиката, беше добър пилот, но Иса беше майстор. Дългите ѝ пръсти танцуваха из навигационния център, правеха дребни корекции в настройките на Тека и с несравнима плавност тя ни поведе към потока, за да пътуваме успоредно на него. Сега той беше студеножълт, примесен леко със зелено, което показваше, че е минало повече време от първото ми кацане на Огра, отколкото ми се струваше.

— Не те ли дразни, че Иса се мотае из навигационния център? — смушках Тека с рамото си.

След като излязохме от атмосферата, вече беше безопасно да се разхождаме из кораба и сега се намирахме на навигационната палуба, откъдето се взирахме в бездънната тъмнина пред нас.

Понякога и аз като повечето хора я наричах „пустота“, но през повечето време не мислех така за нея. Космосът не беше съд с крайни предели, но това не означаваше, че е пуст. Астероиди, звезди, планети, поток; космически отломки, кораби, раздробени луни, неоткрити светове — той криеше безкрайни възможности и неизмерима свобода. Хем беше нищо, хем беше всичко.

— Какво? О, да, идва ми да я шляпна през малките ѝ вързани ръце — отвърна Тека и изгледа с присвити очи Иса, която продължаваше да работи по таблото за управление. — Но корабът я харесва, затова ще си държа езика зад зъбите.

Разсмях се тихо.

Мина известно време, докато разбера откъде идва обзелото ме чувство на облекчение — сенките, които се бяха скрили под кожата ми при кацането ни на Огра, сега течаха отгоре ѝ. Усещах болката и жилото им, но толкова слабо, че главата ми се замая от щастие. За човек, който вечно живее в болки, даже и незначителните промени могат да бъдат чудеса.

— Току-що получихме известие от патрул на Съвета — обяви Иса.

С Тека се спогледахме разтревожено.

— Казват, че имали стара заповед за кораб, отговарящ на това описание — зачете Иса от навигационния екран.

— Заповед за какво? За арест, защото сме шотетци? — попита Етрек.

— Сигурно е заради онзи случай, когато упоихме Исае Бенесит и я пуснахме в Космоса, защото не искахме да отидем с нея в Щабквартирата на Съвета — предположи Тека.

— Какво сте направили с Исае Бенесит? — попита Иса.

— Тя тъкмо беше убила брат ми в трюма. Какво друго ми оставаше да направя? — попитах аз.

— О, знам ли… да ѝ връчиш медал! — размаха ръце Етрек.

Погледнах Айджа. Той наблюдаваше Етрек, сякаш се готвеше да го фрасне.

Все по-лесно ми ставаше да мисля за Айджа като за двама души в едно тяло или като за един нов, смесен човек, тъй като хем виждах в него брат си, хем не го виждах. Гордостта на Ризек го накара да се ядоса на Етрековата радост от убийството му, ала безволието на Айджа укроти реакцията. Заедно те се бяха превърнали в нещо… различно. Ново, но не непременно по-добро.

Времето щеше да покаже.

— Кажи им, че огранците са ни дали назаем кораба и не знаем нищо за първоначалния му екипаж — заръча Тека на Иса. — Би трябвало да ги убеди, ако се запишеш ти на камерите. Изобщо не звучиш като шотетка.

— Добре — съгласи се Иса. — А вие излезте от кадър.

Ние се дръпнахме назад, а Иса включи камерите на навигационния екран, за да запише отговора си на насечен отирийски. За огранка тя беше даровита лъжкиня.

Дни щяха да минат, преди да пристигнем от Огра на Урек. През повечето време, приведена над масата в кухнята, рисувах карта на имението на Ноавек етаж по етаж. Отново и отново прекосявах в спомените си коридорите на прислугата, търсех пипнешком в тъмното вдлъбнатини, кръгове и тайни панели. Повтарях си, че ще ми е от полза за предстоящата мисия, а също така по този начин избягвах Сифа. Но имах и други причини. Усещах, че пресъздавайки къщата на хартия, се очиствам от нея, стая по стая. А когато завършех скицата, онова място щеше да изчезне за мен.

Поне такава беше теорията ми.

Когато приключих, повиках в кухнята Айджа — наричах го с това име, защото се намираше в тялото на това момче и той засега не възразяваше. Останалите се бяха учудили, че включих и него в малката ни групичка, но аз им заявих, че искам да вземем с нас и оракулите, и никой не зададе повече въпроси.

Той влезе в помещението с предпазливо изражение на лицето, което неочаквано ми напомни за Акос. Пренебрегнах острата буца, която заседна на гърлото ми, и посочих скиците на имението, надписани по етажи с разкривения ми неравен почерк.

— Искам да ги прегледаш дали са точни. Трудно е да възстановиш едно място по памет.

— Ако ти желаеш да прекараш дните си, като бродиш в спомените си за имението Ноавек — изрече Айджа, макар че в този момент звучеше повече като Ризек, — ние не щем.

— Пукната пара не давам за желанията ти — отсякох рязко. — Това ти е проблемът на теб, проблема, който винаги си имал. Въобразяваш си, че си най-големият мъченик в галактиката. Е, никой не се интересува от неволите ти! Води се война. А сега прегледай! Проклетите! Скици!

Той се взира в мен известно време, после приближи до масата и се надвеси над тях. Разгледа набързо първата, после се пресегна за молива, който бях оставила на ръба, и се зае да прерисува очертанията на трофейната зала.

— Не познавам Лазмет толкова добре, колкото теб — казах, когато се поуспокоих. — Спомняш ли си нещо за него, което може да ни е от помощ да го надхитрим? Странни навици, особени наклонности?

Известно време Айджа мълча, премести се вдясно, за да разгледа следващата скица. Чудех се дали ще се наложи да го сплаша пак, за да отговори на въпроса ми, както стана с картите, но тогава той заговори.

— Чете предимно исторически книги — изрече със странен, тих глас, какъвто не бях чувала от него досега. — Обсебен е от идеята всичките му килими и дрехи да бъдат меки. Чух го веднъж да се кара на една прислужница, че прекалила с колосването на ризите му и те станали много твърди. — Айджа преглътна, зачеркна една от вратите, които бях отбелязала, и я нарисува на отсрещната страна на една стая. — И обича плодове. Някога по негово нареждане един от транспортните му кораби внасяше контрабандно сорта алтос арва от Трела. Плодовете често се варят, докато се свият, и се използват в малки количества за подслаждане — повечето хора не могат да ги ядат сурови, защото са прекалено сладки. Останалите скици са наред.

Той остави молива и се изправи.

— Нали знаеш, че ще имаш само един шанс с него? — попита ме Айджа. — Защото разбере ли веднъж, че си там, разбере ли веднъж какво се каниш да направиш…

— Ще ме овладее с дарбата си. Знам.

Айджа кимна.

— Сега мога ли да си вървя, или пак ще ме плашиш със смърт?

Махнах с ръка към вратата. В главата ми започваше да се оформя план. Облегнах се гърбом на шкафа и втренчих поглед в скиците с надеждата да получа вдъхновение.

Трябваше да чакаме четвъртия ден от пътуването, за да можем да се свържем с Джорек на Тувхе.

Когато навлязохме в обсега на предавателите, вече се бях уморила от миризмата на химикалите в рециклираната вода, които я пречистваха, от консервите, които притопляхме на малката печка в корабната кухня, и от грубата постеля на простото дървено легло. Уморила се бях и от спомените ми с Акос тук, когато лежахме сгушени на одеялата, удряхме си ръцете, щом посегнехме едновременно за паници от кухненския шкаф, и си разменяхме дяволити погледи над главата на Тека всеки път, щом тя се изпречеше помежду ни.

За първи път ми мина през главата, че разрушаването на странстващия кораб имаше и добра страна. Поне нямаше да мога да се връщам към спомените си там.

Погнусих се от мимолетното отклонение в мислите си. Нямаше нищо добро в заличаването на дома ми и погубените човешки животи заедно с него. Просто обезумявах, затворена между стените на кораба.

Тъкмо разресвах с пръсти мократа си коса, когато чух оглушителни стъпки по коридора, и подадох глава от банята да видя кой е. Тека тичаше босонога към мен, по-бледа от обичайното.

— Какво?

— Джорек! Арестували са го!

— Как така? Нали работеше като страж в имението? Той е Кузар!

— Говорих с майка му. — Тека влезе в банята и закрачи напред-назад, без да обръща внимание на локвичките, които бях оставила, докато се бършех. Малките ѝ крака се отпечатаха по пода. — Ара каза, че миналата седмица Акос е влязъл във връзка с тях.

Сякаш получих ритник в корема.

— Какво?

Акос беше в Тувхе. Акос беше у дома, извън Хеса, и се преструваше, че няма война. Той беше…

— Склонил Джорек да го вкара в имението на Ноавек. Джорек не искал, но му дължал услуга.

Тека закрачи още по-бързо.

— И какво е смятал да прави там? — попитах аз. — Тя знае ли?

— Подозира очевидното — отишъл е за същото, за което сме тръгнали и ние.

Отстъпих назад. Облегнах се на стената.

Ненавиждах мига, в който гневът се оттегляше. По-лесно беше да кипя от ярост, че Акос ме беше изоставил без една дума, по-лесно беше да оставя постъпката му да потвърди онова, което подозирах за себе си — че никой не може да ме изтърпи задълго. Но да науча, че е имал причина да ме изостави по този начин…

Тека продължи:

— Седмица след като Акос се вмъкнал в имението, Джорек бил арестуван. Ара смята…

— Акос не би го издал — казах сдържано и поклатих глава. — Нещо се е случило.

— Всеки човек си има предел. Това не значи, че Акос е искал…

— Не, ти не го познаваш като мен. Той не би го предал.

— Добре, все едно — Тека махна с ръце. — Но Джорек ще бъде екзекутиран, защото и двете знаем, че Лазмет Ноавек не арестува и не пуска след това на свобода!

— Знам, знам.

Поклатих глава. Като си помислих, че Акос беше в имението на Ноавек, отново ми идеше да закрещя. Това не бе възможно.

— Тя знае ли дали са го убили? — попитах тихо.

— Един от информаторите ѝ казва, че не са. Държат го като затворник, но никой не знае защо. За какво е притрябвал на Лазмет?

Не се успокоих и това само показваше колко много се страхувах от баща ми. Причините Лазмет да държи хората живи бяха по-страшни от причините, поради които ги убиваше. Бях видяла какво направи с брат ми, как бавно го унищожи и съгради отново. Как подсигуряваше собственото си бъдеще, собственото си наследство, като ваеше сина си по свой образ и подобие. Сега, когато Ризек го нямаше, дали щеше да направи същото и с Акос?

Какво ли му беше причинил вече?

— Не знам, но каквото и да е, не е на добро. — Тека спря на място.

Стояхме и се гледахме в лицата, разделяше ни сигурната загуба на двама приятели.

Очаквах острата болка на скръбта, но не почувствах нищо. Черната дупка в душата ми беше погълнала всяко усещане в тялото ми, изпразвайки ме като кожена обвивка, придържана от скелет и мускули.

— Да вървим да убием баща ти.

Глава 45

Сайра

Откакто бялото спираловидно кълбо на Урек се показа на хоризонта, усетих, че започва обратното отброяване. Оставаха ни три дни. Три дни, за да довършим кроежа за убийството и да го доведем до успех. Три дни да сложим край на войната, преди тя да е унищожила Тувхе и Шотет.

Никога не бях виждала небето над Воа да пустее така. В далечината имаше патрулен кораб на правителството с нарисувания герб на рода Ноавек. Беше от по-новите, с коси линии, сякаш вечно пикираше. Той проблясваше на мъжделивата дневна светлина.

Това беше единственият кораб сред целия кръгозор.

— Не се тревожи — рече Тека, когато забеляза, че всички се бяхме умълчали. — Маскирани сме. На тях им приличаме на патрул.

В този момент на навигационното табло светна червена лампичка. Иса се обърна назад с повдигнати вежди към Тека. Обаждането най-вероятно идваше от патрулния кораб.

— Свържи ни — рече Тека, разкопча си колана и отиде до рамото на Иса.

— Говори патрулен кораб ХА774. Моля, удостоверете самоличността си.

— Патрулен кораб ХА993. Какво правите във въздуха, ХА774? — попита Тека, без да се запъне. — Не ви виждам в обновения списък.

С жестове тя посочи на Иса мястото, където хората на Етрек ни чакаха да кацнем. Подкани я да действа по-пъргаво.

— В колко часа е излязъл графикът ви, 993?

— 1440 — отвърна Тека.

— Информацията ви е остаряла. Нашият беше пуснат в 1500 часа.

— Аха — въздъхна Тека, — грешката е наша. Връщаме се в станцията за кацане.

Тя удари с ръка върху прекъсвача, за да изключи комуникатора ни.

— Карай!

Иса натисна силно ускорителя с основата на дланта си и ние се спуснахме към мястото за кацане. Внезапната загуба на височина едва не просна Тека на земята и тя се вкопчи в облегалката на пилотското кресло. Иса приближи кораба към кръпката празни покриви в покрайнините на Воа, които бяха посочили хората на Етрек.

— Има ли наистина такъв патрулен кораб ХА993? — попитах аз.

Тека се усмихна широко:

— Не, стигат само до 950.

Веднага щом кацнахме, преди Иса да успее дори да изключи мотора, група хора се завтекоха към кораба. Те носеха огромно платнище помежду си. Наблюдавах ги през навигационния прозорец как хвърлиха платнището върху кораба и го изпънаха с дълги въжета. Докато люкът се отваряше зад мен, те закриха напълно навигационния прозорец.

Пръв слезе Етрек и поздрави мъж с черна коса, която стигаше до раменете му. Когато се приближих, осъзнах, че са братя, може би дори близнаци.

— Брей, не е било на шега — рече братът. — Довел си Сайра проклетата Ноавек с теб.

— Откъде знаеш второто ми име?

Той се усмихна и ми подаде ръка.

— Казвам се Зит. Галено за нещо толкова дълго, че сам не си го спомням. Аз съм големият брат на Етрек.

— Едва ли ще искаш да се здрависаш с мен. Но си добре дошъл да го направиш два пъти с Тека.

— Не ми предлагай ръката, без да си ме питала — отвърна тя. — Здрасти. Тека Сурукта.

— Водим ви и двама оракули — посочих Айджа и Сифа зад мен.

Зит повдигна вежди.

Довършихме запознанството си под прикритието на платнището, с което бяха наметнали кораба, а то изглеждаше здраво и служеше като добър камуфлаж. Тогава Зит ни отведе до входната врата на покрива и слязохме по няколко реда стъпала. В кладенеца на стълбището нямаше прозорци и вътре миришеше на боклуци, но бях доволна, че ни дава подслон.

Отделих се от брат ми, и аз не знаех кой от двамата имах наум. Избързах няколко стъпала напред.

— Как е по улиците на града? — попитах Зит и тръгнах в крак с него.

— Ами отначало имаше много грабежи — рече той. Кичур коса падна на бузата му. — Това беше добре за занаята ни. Но след това Лазмет взе властта и страхът вля разум в главите на всички. Той наложи вечерен час, започна да преследва хората и да ги арестува. Ей такива работи. Това е лошо за занаята.

— Ти в кой занаят си?

— Контрабандния — отвърна Зит. Клепките се спуснаха тежко над очите му, притвориха ги, а и беше надарен с уста, склонна да се усмихва. И ми прати една усмивка. — Предимно лекарства, но внасяме тайно всичко, което носи печалба — провизии, оръжия, всичко.

— Някога внасяли ли сте плодове?

— Плодове ли? — Зит повдигна вежди.

— Да, трябва да намеря алтос арва. Това е трелански плод. И тъй като вносът от Трела е незаконен…

— Контрабандата е единствената възможност. Разбирам. — Зит се потупа с пръст по брадичката. Под нокътя му имаше синина. — Ще разпитам.

Разполагахме ли с алтос арва, можехме да го използваме да се вмъкнем тайно в имението на Лазмет, като се престорим, че пристигането на обичайната доставка е подранило. Стражите едва ли щяха да рискуват Лазмет да не получи своето. И щяха да ни пуснат.

— Ей, защо не покриеш главата си? Тази сребърна кожа… доста бие на очи.

— Да, наистина.

Бях се подготвила да прикрия лицето си, щом веднъж пристигнехме във Воа, затова бях облечена с дълго черно палто с качулка. То беше ушито от лек груб плат, който се казваше маршит, и като повечето водоустойчиви платове се внасяше от Пита. Нахлупих качулката си, Зит отвори вратата в подножието на стълбището и вътре нахлу ярката дневна светлина.

Докато вървях, вятърът развяваше и издуваше полите на платото ми. Никога досега не бях виждала улиците на Воа с толкова мъже и жени, които бързаха, превити на две и заболи очи в земята. Никога досега не е било толкова лесно да изчезнеш между тях.

— Не е далеч — рече той. — Нали никой не изостава?

Надзърнах през рамото си. Всички си бяха вдигнали качулките, затова ми беше трудно да различа контрабандистите от нас. Преброих един светъл кичур — Тека, подутина на главата — кока на Етрек, ръба на луничав нос — Иса, и бърза походка — Сифа. Обърнах се напред.

— Така изглежда.

Зит ни поведе по една улица, после по друга, докато наближихме малка порутена кооперация. Когато завъртя ключа, над нас светна лампа. В разхвърляния апартамент на приземния етаж нямаше накъде да се завъртиш. По стените на коридора бяха облегнати маси, шкафове и столове.

Дръпнах се встрани, докато другите влязат един след друг, и преброих Тека, Етрек Сифа и Иса, преди да се сетя, че забравям Айджа. Тъкмо когато усещах да ме обзема паника, го видях да подтичва към вратата.

— Какво те забави? — сопнах му се рязко.

— Развърза ми се обувката.

— И не можа да минеш две улици с развързана обувка? Нямаше да умреш, я.

Айджа извъртя очи и затвори вратата след себе си.

Апартаментът не беше голям. Една стая служеше за всекидневна, трапезария и спалня, подът беше застлан с тънки матраци, един от които имаше дупка и от нея се показваше пълнежът. Имаше баня, но душът беше една тръба, която се подаваше от тавана, а мивка нямаше. Когато влязох в кухнята, Зит подгряваше вода за чай.

— Тази нощ ще спим тук — каза ми той.

— Искаш ли помощ?

— Не, освен ако не си веща в опасното изкуство на рязането на тихоцвет.

Повдигнах едната си вежда насреща му.

— О, така ли? Пълна си с изненади. Ела го нарежи тогава.

В кухничката беше тясно за двама души, но аз се настаних до дъската за рязане, а той застана пред печката. Подаде ми буркан с пресни цветове тихоцвет и ръкавиците, с които щях да работя, за да не се отровя, после ми посочи чекмеджето с ножовете.

Сложих наопаки тихоцвета на дъската и притиснах широката част на ножа в мястото, където цветчетата се съединяваха, за да ги разделя. После разрязах по дължината тъмночервената ивица до центъра на едно от цветчетата и то легна приравнено като с магия.

— Отлично. Къде си се научила?

Мълчах. Изкушавах се да нарека Акос приятел, но думата ми се струваше твърде проста и незначителна за това, което той значеше за мен.

— Е, забрави, че попитах — рече Зит и се пресегна да вземе буркан с нещо друго от високите наклонени лавици.

— Този апартамент твой ли е? Или на друг?

— Беше на майка ми, преди да почине. Умря от треска. Това беше, преди да измислим как да внасяме лекарства контрабандно. — Зит наведе глава над чайника върху единствения котлон и почука буркана, за да поръси водата с прах от черупки на фензу.

Продължих да режа тихоцвета. Моето семейство носеше вината, че майка му беше останала без лекарства — Лазмет беше започнал да трупа даренията от Отир, а Ризек беше продължил този ред. Аз си бях получила скъпата ваксинация като дете.

— Бях влюбена в него, момчето, което ме научи да приготвям тихоцвета. — Не бях сигурна защо му разказвам това — може би защото той беше споделил част от своята болка с мен и аз исках да му отвърна със същото. Размяната на истории можеше да не е равна, но те бяха един вид валута, неговата болка срещу моята. Път към доверието. — Той ме напусна. Без обяснения.

Зит заклокочи с преувеличено отвращение в гърлото и аз се усмихнах.

— Какъв кретен!

— Не е кретен, но е мило, че го казваш.

За вечеря пихме чай и ядохме топъл хляб. Не беше най-хубавото ядене, което бях яла, но не беше и най-лошото. Другите контрабандисти стояха настрани, освен Зит, който седна до Етрек и с часове разправяше случки от детството им. Не след дълго всички се смеехме на тъжните опити на малкия му брат да си прави шеги с него и на собственото му яростно отмъщение.

След това всеки си намери къде да легне, което не беше лесна задача в тясната стаичка, и един по един всички се унесоха в сън. Аз от край време мъчно заспивах, особено на непознато място, затова скоро се измъкнах през задната врата и седнах на стъпалата с лице към уличката.

— Видях те, че стана. — Тека седна до мен на стъпалото. — Не спиш по много май.

— Загуба на време — обявих аз.

Тека кимна.

— Дълго време не можех да спя след… — Тя махна с ръка над превръзката на окото си. — Споменът беше малко ужасен.

— Малко — изсмях се късо. — Чудно какво по-ужасно може да има. — Замълчах и си спомних публичната екзекуция на майка ѝ. — Не исках… извинявай.

— Няма защо да внимаваш толкова с мен. — Тека ме погледна с ъгъла на окото си. — По-рано не те харесвах, защото си бях направила твърде много прибързани заключения. След като се отърсих от тях… ето ме тук на безумната ти мисия.

Ухилих се.

— Да, тук си.

— Тук съм, затова не приемай лично въпроса, който ще повдигна — рече тя предпазливо. — Акос.

— Да? — погледнах я мрачно. — Какво за него?

— Честно ли? — Тя въздъхна. — Страх ме е малко, че след като знаеш, че той е тук жив, в решаващия момент ще предпочетеш да спасиш него, вместо да теглиш ножа на Лазмет. Тази мисъл ме измъчва, откакто ти казах за него.

Седях известно време, заслушана в нощния въздух. В тази част на града той ехтеше въпреки вечерния час и атмосферата на отчаяние, която се беше спуснала над цяла Воа. Хората се караха, смееха се, свиреха в апартаментите си по всяко време на денонощието, или поне така ми се струваше. Дори в уличките виждах светлината на все още запалените фенери, които открито предизвикваха нощта.

— Страх те е, че ще стане като последния път, когато не убих Ризек.

— Да — рече Тека, без да трепне. — Страх ме е.

— Този път е различно. Този път залогът е… по-голям.

— По-голям?

— Да, по-голям. По-рано той беше всичко, което имах, най-хубавото нещо, което имах. Сега вече не е така.

Тя се усмихна и аз я смушках с рамо.

След това чух нещо зад мен. Скърцане. Стъпка на крак върху стара дъска. Обърнах се и видях черния силует на мъж във всекидневната. Беше войник, ако се съдеше по едрото му телосложение, и беше насочил напред меч на потока. Под оръжието — там, където беше лежал завит Айджа, мястото беше празно.

Айджа го нямаше. А някой беше влязъл.

Обърнах се, изправих се и се затичах с вик. Силуетът се приведе с вдигнат меч, а в същото време аз стъпих върху нечий крак и блъснах натрапника. Ръцете ми се удариха силно в бронята. Скръцнах със зъби от болка и се наведох ниско, за да избегна замахващия меч.

Някой беше повикал шотетската полиция.

Забих лакътя си ниско долу, под ръба на бронираната жилетка, и ударих мъжа в слабините. Той изохка и аз се опитах да му издърпам меча. С ъгъла на окото си видях как косата на Тека се развя, когато тя се нахвърли със скок на следващия. Контрабандистите, а също Етрек, Сифа и Иса се бяха събудили и се изправяха тревожно.

Болката от дарбата ми се претопи в адреналина, но аз не я забравях. Щом изтръгнах сабята от ръката му, ме облада желанието да я споделя с него и по китката на мъжа полазиха сенки, сляха се с онези, които се увиваха около меча на потока. Наблюдавах ги как се събират, как се забиват в плътта му с по-наситено, по-тъмно черно.

Той изпищя.

Аз не се спрях. Налетях на следващата жена в униформа, сграбчих я за лицето вместо за гърлото и натиснах сенките си към нея, докато тя се задави, докато болката ми не напълни отворената ѝ задъхана уста. Вдигнах коляно високо и забих главата ѝ в него.

Броят им не ме плашеше. Никой вече не можеше да ме уплаши. Затова бях Ноавек — не защото бях толкова могъща, че не можех да бъда сплашена, а защото бях надживяла много ужаси, много болки и бях свикнала с неизбежността им. Бях могъща и го знаех.

Продължих, без да спирам. Сграбчих следващия мъж, когото успях да докопам. Те бяха направили грешка, като ни нападнаха през тесния коридор, защото той образуваше фуния, която ги пропускаше по един. И аз ги посрещах един по един, докато не мина и последният. Зад мен всичко тънеше в тишина. Предположих, че другите са избягали.

Обърнах се да изляза през задната врата. Не знаех колко полицаи съм убила и колко съм осакатила, но и в двата случая трябваше да си плюя на петите. Когато се завъртях към всекидневната, видях, че Зит, Сифа, Етрек, Иса и Тека ме чакат и всички изглеждат леко учудени.

— Бягайте! — изкрещях.

И всички хукнахме презглава.

— Хората ти не губиха време да духнат, а, Зит? — изпухтя Тека и се облегна на стената.

По пътя бяхме решили да се насочим към полуразрушената сграда, където ренегатите бяха направили лагера си, когато за последно бях във Воа. Това беше единственото друго сигурно място, което ни беше известно. Тека ни поведе натам, като вървеше по лъкатушните улички по памет. Покрайнините на града бяха оръфани като ръкавели на риза, по-разнебитени от вътрешността му. Стените на всички сгради бяха надраскани с графити — на места с прости черни букви, а другаде с разтегнати стенописи от знаци с човешки ръст, запълнени в ярки като потока цветове. Графитите покриваха пукнатините в сградите, дъските по прозорците, кафявата пръст, която беше напрашила стените. Но най-силно ме прикова едно просто изречение, написано четливо под перваз на прозорец: Семейство Ноавек ни притежава.

— А ти какво очакваш? — отвърна Зит. — Те са контрабандисти, нямат големи амбиции.

— И без тях ще се оправим — вметна Етрек. — Зит е човекът с връзките.

— Да, връзките за контрабандата на… плодове, както изглежда? — Зит повдигна вежди към мен.

— Да — отсякох аз, без да давам повече обяснения.

— Може би сега му е времето да обясниш защо ти е този плод — подкани я Зит.

— Може би — възразих аз, — но как да сме сигурни?

Извадих едно шишенце болкоуспокояващо от раницата на гърба си и го излях в гърлото си. Беше от некачествените партиди на Акос и той имаше право да ги нарича така, защото не действаха и наполовина така ефикасно, както повечето му лекарства, но беше по-добре от нищо.

Тревите, които растяха в пукнатините на разнебитения под, се бяха разпрострели още повече за времето, в което бяхме отсъствали. По стените бяха полазили увивни растения и накъдето и да обърнех очи, виждах цветни петна диви цветя. От онзи вид, който става на каша, помислих си аз, а мисълта беше повече Акосова, отколкото моя.

Изведнъж изпитах необходимост да остана сама. Измъкнах се на стълбището, където за първи път бях показала на Акос, че мога да контролирам дарбата си. Облегнах гръб на една от каменните стени, свлякох се на земята и оставих сълзите да потекат.

По-късно Тека намери в шкафа бутилка ферментирал плодов сок, останала от предишния собственик, и всички изпихме по една чашка за успокоение на нервите, преди да се опитаме да поспим.

Сифа вдигна тост и преведе от шотетски на тувхийски:

— За направеното от нас, за онова, което правим, и за онова, което ни предстои да направим.

И аз гаврътнах чашата.

Глава 46

Акос

Другите му спомени за скръбта бяха свързани с изплъзващото му се време. Капчици масло във вода. Внезапната пустота в живота му, самозащитната летаргия.

Щеше му се и сега да може да потъне в нея.

А той чувстваше всяка секунда и всеки час. Вакрез се беше отбил тази сутрин и беше заварил мъртъв поглед, провери пулса на китката на Акос и си тръгна. Пръстите му бяха ледени и потни, а после изчезнаха.

Минаха три-четири дни, преди да го повикат отново при Лазмет. Този път го отведоха в Оръжейната зала, където за първи път беше научил ориста си. Естествено, това не беше неговата орис, но така или иначе я беше носил у себе си дълги сезони. Не вярвай на сърцето си, беше му казала тя и по тази причина той я беше намразил.

А сега си мислеше, че ориста може би има право.

Лазмет оглеждаше стената с оръжия и се потупваше по брадичката. Все едно избира сирене, помисли си Акос и се зачуди дали му предстоеше да изживее някакъв нов ужас, в който собственият му баща систематично ще натроши костите му или ще изреже късове от месата му. Струваше му се, че тъкмо това е нещо, което Лазмет би направил. От любопитство.

Едва когато излезе от сенките, той видя, че и Има е там. Когато го погледна, в очите ѝ се четеше предупреждение. Миг след това маската се върна на лицето ѝ — онази енигматична усмивка, изисканата стойка. След като вече я беше опознал добре, той разбра, че тя никога нямаше да се чувства удобно в рокля, в имение, играейки игри с кралско достойнство.

— Благодаря ти за сведенията, Има. Свободна си — обади се Лазмет.

Тя сведе глава, макар че той не се обърна, а продължи да гледа като омагьосан стената с оръжия. На излизане Има пипна набързо Акос по ръката за утеха. И да му напомни.

— Ела тук — повика го Лазмет. — Искам да ти покажа нещо.

От Акос се очакваше да се преструва, че малко по малко се поддава на Лазметовата воля, затова той се изкачи по стъпалата до платформата. Стаята тънеше в зловещ зелен оттенък, светлината блестеше през редицата буркани по рафтовете високо над главата му. Бели орбити плуваха на повърхността на зелената течност в тях. Консервант.

Това бяха очи. Акос се помъчи да ги забрави.

— В нашата култура ние не съхраняваме реликви. Все пак това би означавало, че вярваме в някаква неизменност, а шотетците винаги са знаели, че вещите, местата… са все неща, които се губят в един миг. — Лазмет посочи стената с оръжия. — Но, виж, оръжия си позволяваме да предаваме от поколение на поколение. От тях все още има полза. Затова на тази стена тук можеш да проследиш историята на рода ни.

Той свали една секира от далечната лява страна. Острието беше хванало ръжда от дългото стоене, металната дръжка още беше нашарена с отпечатъци от пръсти.

— Ние сме стар шотетски род, но без стари пари — рече Лазмет и докосна с пръст острието на секирата. — Дядо ми избил доста народ по пътя си, докато се издигнал в обществото. Тази секира е правена от неговата ръка. Беше майстор на оръжия. Не много даровит. Но каквото му липсваше в майсторлъка, допълваше го с жестокост по време на службата си в шотетската армия.

Той остави секирата и отиде до един жезъл. Във всеки от краищата му имаше механизми, които Акос разпозна от дръжките на мечовете на потока. Когато Лазмет взе жезъла, черните пипала на потока се увиха първо около единия му край, после около другия.

— Идеята е на съпругата ми — разказваше Лазмет с почти гальовна усмивка. — Тя не беше даровит боец, но беше артистична. Умееше да бъде красива, очарователна и зла едновременно. Жалко, че животът ѝ беше отнет от такъв недостоен човек.

Акос запази равнодушния израз на лицето си.

— Доведох те тук да се нахраниш — продължи Лазмет. — При твоите… ограничени дажби… признавам, че не мога да те лиша напълно от храна. Затова си казах, че може да вечеряме.

На платформата имаше маса, допряна в отсрещната стена. Не беше достатъчно голяма за разкошните приеми, които Лазмет навярно даваше, но беше дълга колкото ръцете на Акос, ако ги разпереше, и в двата ѝ края имаше столове. Акос си помисли, че това сигурно е част от стратегията на Лазмет — да го принуди да яде на зеленикавата светлина, под бурканите с очните ябълки, пред всички оръжия, които родът Ноавек беше използвал, за да си проправи кървав път до върха на шотетското общество. Обстановката трябваше да го сплаши.

— Не съм в положение да откажа вечеря — призна той.

— Наистина не си — рече Лазмет с насмешка и върна жезъла на мястото му.

Към края на стената с оръжия имаше вградено звънче в стената. Той позвъни и с жест подкани Акос да седне на масата. Акос се подчини със замаяна глава. Храната, която Има му беше дала, му стигна толкова, колкото коремът му да стърже от глад през цялото време. Чаша след чаша той се наливаше с вода, за да може тялото му да усети някаква ситост.

Фензу, които обикновено гъмжаха в кълбовидния полилей, бяха почти умрели и трябваше да се подменят. Акос виждаше останките от телата им да се събират на дъното на стъклените сфери с навирени бодливи крачета.

— Вакрез ми каза, че си бил твърде погълнат от собствената си ненавист, за да ти направи смислено тълкуване. Има ме уверява, че имаш напредък. Че уязвимото сърце се огъва по-лесно.

Акос си замълча. Понякога се чудеше дали Има не си играе с него. Дали не подхранва желанието му да убие баща си, докато през това време бавно му влиза под кожата, за да си свърши истинската работа. Нямаше как да знае дали тя е на негова страна, имаше само думата ѝ.

Един от панелите в стената се отвори зад Лазмет и три прислужници влязоха една след друга с чинии, покрити с похлупаци от лъщящ метал. Те оставиха едното блюдо пред Лазмет, другото пред Акос, а третото в средата на масата, после се оттеглиха. Акос не видя дали напуснаха залата, или се скриха в сенките.

— Запознат съм с вината, която измъчва хорските мисли, макар че аз я намирам за безполезна — поде Лазмет. — В крайна сметка защо да се чувстваш виновен за нещо, което си направил с пълно убеждение?

Той още не беше седнал. Щракна с пръсти и едната от прислужниците се приближи с чаша от гравирано стъкло. Наля нещо в нея, нещо тъмнолилаво и гъсто, и Лазмет отпи.

— Ти си мислиш, знам, че все още има време да поправиш онова, което стори с приятеля си. Това е последно усилие да запазиш тази част от личността си, с която най-много искам да се разделиш. Ти си човек, който мисли в крайности, и си натикал мен, семейството ми, а навярно и цял Шотет в едно непристъпно, недосегаемо място в душата си, което си кръстил „зло“.

Лазмет се пресегна през масата и повдигна средния похлупак. Върху блюдото имаше само един буркан, по-малък от онези, които опасваха стените. Той също беше пълен със зеления консервант. И вътре подскачаха две бели кълба.

Акос усети вкус на горчилка и печена мъртва птица. Да беше извърнал поне поглед встрани. Вече знаеше какво има в буркана. Не беше необходимо да продължава да гледа…

Едното кълбо се завъртя и се показа тъмен ирис.

— Вадя едното око, когато смятам да подаря живота на някой човек — обясни Лазмет. — Вадя и двете, когато го екзекутират, както стана с Джорек Кузар в полунощ.

Акос преглътна машинално и с усилие на волята затвори очи. Ако продължаваше да гледа, щеше да повърне. Ала не искаше да достави на Лазмет това задоволство.

— Истината е — изрече тихо Лазмет, — че не можеш да поправиш стореното. Прекалено късно е. Никога няма да можеш да се върнеш при хората, които едно време си смятал за свои приятели. Затова отърси се от вината, Акос.

Някъде в пределите на съзнанието му се таеше ужас, който беше толкова близо, че можеше да го пипне без затруднение, ако посмееше. Той си пое дъх, отдръпна се от него. Не сега, още не.

Защо си тук?

Акос отвори очи и впери поглед в мъжа, чиято кръв, кости и плът се бяха наговорили да го сътворят.

Да убия Лазмет Ноавек, дойде отговорът, по-ясен от всеки друг път досега.

Лазмет седна насреща му, вдигна похлупака и го подаде на прислужницата зад гърба си. В чинията му имаше питка, парче печено месо и цял плод с обелката. Лазмет се намръщи.

— Мислех, че тази доставка ще пристигне чак след седмица — рече той и взе плода. Акос позна обелката — беше видял такава, когато проникна в Лазметовия кабинет.

Зелено блещукане привлече погледа му над рамото на Лазмет. Панелът в стената се плъзна безшумно и една черна глава се подаде от отвора. Вирна се и показа парче сребърна кожа и две пронизващи черни очи.

Зад Лазмет Сайра вдигна един меч на потока с дължината на лакътя ѝ и понечи да го намушка в гърба. Акос не шавна на изит.

Лазмет обаче вдигна ръка, сякаш да си поиска още една чаша от каквото там пиеше. И десницата на Сайра застина насред замаха.

— Сайра, колко мило от твоя страна, че си запомнила любимия ми плод.

Глава 47

Сайра

Баща ми никога не беше използвал дарбата си върху мен. Това би го принудило да признае съществуването ми, което той предпочиташе да не прави. Затова не си бях дала сметка колко странно ще бъде чувството да стана мишена на изключителната му мощ. Усещах как се провира из главата ми, неприятен натиск върху първичния централен кортекс в мозъка ми, който привежда тялото в действие. Поне предполагах, че на този център въздейства. Възможно беше да манипулира и малкия ми мозък.

Сега не е време за анатомични дискусии, смъмрих се аз.

Все едно накъде беше насочил дарбата си, тя действаше. Пръстите, десницата и ръката до рамото ми бяха напълно неподвижни и стискаха меча по средата между мястото, където го бях вдигнала, и мястото, където се канех да го забия. Останалата част от тялото ми също не беше в състояние да помръдне — не се бях вцепенила, но приличах на купчина подпалки, които отказваха да се запалят. Уж всичко беше както винаги, ала не можех да накарам снагата си да помръдне.

Той явно искаше да му отговоря, защото малкото движение, което бях в състояние да извърша, минаваше през устата и челюстта ми.

— Няма за какво — отвърнах аз.

Чувствах мисълта си необичайно ясна, макар да знаех, че скоро ще умра. Последният шанс да го убия ми се беше изплъзнал преди миг. Лазметовата воля контролираше напълно тялото ми от момента, в който той усети присъствието ми.

Освен ако Акос не го пипне, помислих си в този момент.

Опитах се да го погледна в очите, да му подскажа някак си какво искам да направи, но не можех да шавна.

Провирането в мозъка ми потъна по-надълбоко и аз усетих крайна погнуса. Пръстите ми се разтвориха и кинжалът изтрополи на пода. Лазмет се изправи, обърна се към мен, вдигна го и разгледа дръжката.

— Изработката е посредствена — рече той.

— Щеше да свърши работа.

— Всеки глупак с чук може да строши череп, дъще — отвърна той. Бях забравила колко е висок. Макар че се извисявах над повечето жени, и той като Ризек ме надвишаваше на ръст. А с бледата си кожа, обагрена в зелено от светлината през бурканите с консервант, приличаше на разлагащ се труп. — Имах те за по-изтънчена заради възпитанието ти.

— Достъпът ми беше ограничен. Повярвай ми, щях да увия майчиния си кинжал в коприна и да го натикам в гнездото на окото ти, ако разполагах с неограничени възможности.

Той ме освободи наполовина, така че ръката ми се отпусна до тялото ми и стойката ми се изправи. Отново бях господар на очите си, затова примигнах и погледнах Акос, който седеше неподвижен на масата.

Беше пристигнал тук преди две седмици, ако информацията, която бяхме получили от Ара, отговаряше на истината, но се беше изменил. Той винаги е бил слаб, ала сега и лицето му беше измършавяло и ако се изправеше, бях сигурна, че малкото меко коремче се е стопило на кръста му. Кокалчетата на китките му стърчаха като малки камъчета под кожата. Беше бял като платно, зелен като баща ми на тази светлина, и занемарен, сякаш от няколко дни не си беше правил труда да се изкъпе.

Болеше ме, докато го гледах — от глад, съчувствие и да, все така копнеж. По-трудно ми беше да му се ядосвам, като знаех, че не ме е изоставил, за да се завърне у дома и да изчака края на войната. Идването му тук беше глупаво, но поне беше в името на по-голяма цел.

Гледах го втренчено, мъчех се да открия някакъв сигнал, че съм пред него, ала той ме зяпаше, без да ме познае. Приличаше на Айджа, след като Ризек размени първия си спомен с него — все едно не знаеше нито коя съм, нито къде се намира. Сякаш някой го беше разбил на парчета и после го беше събрал в сбъркан ред.

— Има една поговорка на шотетски духовник, която ми се вижда намясто в тази ситуация — поде Лазмет. Той завъртя ножа в дланта си, улови го за върха и ми го върна с дръжката напред. Скръцнах със зъби, когато провирането в мозъка ми започна отначало, ръката ми се протегна, пръстите ми се свиха около дръжката. — Не хващай нож, ако не си готов да умреш от него.

Потреперих силно, когато осъзнах какво се канеше да направи. Борех се срещу нещото в мозъка си с всички сили, докато двете ми ръце стиснаха дръжката и обърнаха острието към собствения ми корем. Беше оставил устата ми свободна — не се съмнявах, за да може да ме чуе как викам.

— Акос! — изкрещях аз. — Пипни го!

— Дарбата на сина ми не е активна в момента — рече Лазмет. — Но той, естествено, е добре дошъл да опита.

Акос не помръдна. Видях го как преглътна мъчително и спря погледа си върху мен.

— Не, няма смисъл — отговори тихо.

Ръцете ми се приближиха и върхът на острието се опря в корема ми. По неведом начин винаги бях знаела, че смъртта ще ме стигне от ръцете на собственото ми семейство, от върха на собствения ми нож…

Но колкото и познато да беше случващото се, даже очаквано, аз отказах да го приема.

Дотогава не ми беше хрумвало, че дори да беше господар на мускулите ми, Лазмет не контролираше непременно и дарбата ми. И макар аз също да не можех да я владея достатъчно добре, знаех, че тя жадува да бъде поделена, както винаги копнееше да погълне всичко по пътя си, даже това да бях самата аз. Лекарят, при когото майка ми ме беше завела, когато бях малка, ми беше казал, че дарбата ми е израз на онова, което смятах, че аз заслужавам, и на онова, което смятах, че другите заслужават — болка. Може би в думите му имаше истина. Може би едва в този момент научавах, че съм била крайно жестока към себе си. Но в едно бях сигурна — в галактиката нямаше друг човек, който беше заслужил да страда повече от мъжа пред мен.

Не изпратих някое колебливо пипалце, чудейки се дали ще успея. Хвърлих дарбата си срещу Лазмет Ноавек с цялата сила на волята си, черен облак го погълна като рояк насекоми. Той запищя, без да се владее, без величието на гордостта. Ножът спря да се движи към корема ми, но и не можех да го пусна.

Тогава чух остър пукот и един от бурканите на лавиците покрай стената се пръсна като балон, а съдържанието му шурна по пода. След него се строши още един и още един. Скоро във въздуха се разнесе парливата миризма на отдавна консервирана плът и зеленикавата светлина започна да избелява. Подът се хлъзгаше, бели бучки се търкаляха насам-натам. Провирането в мозъка ми стихна, нечии ръце ме сграбчиха за раменете откъм гърба и ме задърпаха назад.

Изкрещях:

— Не!

Толкова малко ми оставаше да го убия…

Но ръцете ме издърпаха в тайния коридор зад мен и щом се озовах в тъмното, аз проявих достатъчно здрав разум да не се опитвам да се втурна назад. Вместо това хукнах презглава напред. Забелязах подскачането на кок и разбрах, че Етрек ме беше грабнал. Бягахме, а виковете на баща ми ни преследваха в сенките. Прескочих ред стъпала, които знаех, че идват, и завих зад един остър ъгъл. Има Зецивис стоеше на кухненския изход. Сините ѝ очи бяха обезумели.

— Елате, бързо!

Заедно изтичахме до задната порта, където ни чакаше Тека и ни даваше знаци да излизаме.

Докато бягахме по улиците край имението на Ноавек, си припомних Фестивала на странството. Ръката ми стискаше ръката на Акос, лицето ме щипеше от синята боя. Гонех го с вода в шепите, макар че отгоре дъждът се сипеше като из ведро. И в последвалата тишина, когато свалих в банята лекьосаните си в синьо дрехи, осъзнах, че душата ми е изпълнена с някакво спокойствие и мир, с които се бях простила след смъртта на майка ми.

Откакто ме беше целунал в кухнята на транспортния кораб, не спирах да мисля в кой точно момент се бях влюбила в него. Пъхтях задъхано, хвърчах покрай завоите и под ниските тавани в тунелите на имението и се питах дали не бях хлътнала по него, докато той ме беше лъгал, представяйки се за мил и благ, за да му разкрия как да се измъкне от къщата. И ако е било по онова време, това означаваше ли, че обичам човек, който не съществува? Един въображаем Акос, приличащ на картините от пушек на Разказвача?

Групичка тичащи хора щеше най-бързо от всичко друго да привлече вниманието, затова, щом се отдалечихме на две-три преки от имението, аз вдигнах качулката си и тръгнах ходом. Има също затъкна русата си коса под черен шал, макар че светлият, бледолилав цвят на роклята ѝ биеше на очи отдалеч. Щеше да се наложи да измислим нещо по въпроса, преди да стигнем покрайнините на града.

Тека ме хвана под ръка, като внимаваше кожата ми, а също и нейната, да не е открита. Но за мен се беше превърнало в инстинкт да отдръпвам сенките си от нея и сега ги прехвърлих от лявата страна на тялото си. Сблъсъкът с баща ми ми беше напомнил какво значи да се контролирам — не толкова самите сенки, колкото по-скоро да обвия тялото си с броня, за да не могат да ме докоснат и да ги оставя да потекат към друг.

— Така приличаме на две приятелки, които се връщат заедно от пазар — рече тя и наведе глава към моята. — Кой би очаквал от Сайра Ноавек да си има приятелка?

От време на време тя изтърсваше разни неща, които ме нараняваха. Ала не защото бяха лъжи.

Вървяхме така — на десетина крачки зад Етрек и Зит и на пет-шест пред Има.

— По-добре иди при нея — рекох аз и кимнах леко назад с глава. — Двете може да минете за майка и дъщеря.

Тека сви рамене.

Когато камъкът по улиците се наситни на парчета, а после и на прах, спряхме да оправим роклята на Има. Тека ѝ зае наметалото с качулка и тя върза на кръста си тъмния шал, за да скрие по-голямата част от полите си. Само малко бледолилаво надничаше от долния край, когато вървеше. Бързо стигнахме до къщата, където се укривахме, като поне един от нас надзърташе през рамо на всеки няколко крачки, сякаш това само по себе си не беше подозрително.

Когато се вмъкнахме в огромната къща, Етрек се обърна към мен.

— Знаеш ли какво ми костваше да счупя всичките тези буркани? Можеше поне да скриеш яда от лицето си, защото си била спасена!

Вече бяхме в безопасност и аз си изпуснах нервите. Този път избухнах в крясъци.

— Лазмет беше в ръцете ми! Малко ми оставаше да го убия! А ти реши да ме спасяваш?

От стълбището се появи Сифа със сключени отпред ръце. Дали ѝ е било известно, че ще се провалим? Дори не ми се мислеше за това.

— Да го убиеш! — Косата му беше поръсена с прахоляк като захар върху торта. — Ти всеки момент щеше да наръгаш корема си с меч на потока!

— Тези сенки ги бива и за друго, не само да ми причиняват силна болка. — Нахвърлих му се, стъпках кръпка крехки цветчета под петата на ботуша си. — Бях го увила в тях. Щях да го убия!

— Може би той пръв щеше да те убие — тихо рече Етрек.

— Е, и? — попитах аз. Той се отдръпна, блъсна се гърбом в гърдите на Зит. Продължих: — Когато някой поиска от теб да размениш смъртта на Лазмет Ноавек срещу живота на Бича на Ризек — и тук изкрещях — … ще се подчиниш!

Ехото дълго отекваше в полусъборената от експлозиите сграда.

— Ти и момчето на Кересет ме изкарвате от търпение — рече Има. Тя разкопча брошката на наметалото и свали качулката. — Горите от желание да захвърлите живота.

— Той е готов да захвърли не само своя живот, ами и моя — троснах се ядно аз.

— Да, беше голяма изненада, че не те спаси — съгласи се Има. — Не бях сигурна, че имаше силата. Бях толкова разтревожена, че ми мина през ума да я създам у него, но се боях да не му навредя с това.

— Да я създадеш ли?

— Да. Причината семейството ти да ме държи жива досега е, че извивам сърца във форма, каквато избера.

— Това обяснява много.

— Така ли? — Тонът ѝ беше огорчен. — Във всеки случай, ти си забележително последователна, госпожице Ноавек. Момчето го морят от глад, държат го затворник, бият го, манипулират го, заплашват го, показаха му очите на приятеля му в буркан на вечерята, а ти пак мислиш какво бил позволил да се случи с теб.

— Има! — обади се пребледняла Тека.

— Не, не. Остави я да довърши. — Разперих широко ръце. — Каква съм в такъв случай? Досадно жертвоготовна или смайващо себелюбива?

— Трябва ли да избирам? — Тя повдигна веждите си, които бяха толкова светли, че почти се сливаха с кожата ѝ. — Ти би умряла, за да можем всички ние да те почитаме. Твърде самовлюбена си за бавното гаснене в забравата, известно още като обикновен живот. Едно нещо ще кажа за доскорошния ти любим и то е, че за разлика от теб, той поне не жадува за слава.

Тъкмо се канех да ѝ отвърна, когато забелязах, че Тека е закрила лицето си. Чух остър звук, приглушен от дланите ѝ. Ридание.

— Джорек… — рече тя.

Това изсмука гнева ми като отрова от рана. Бях забравила. Има също беше забравила, иначе едва ли щеше да избере точно тези думи — показаха му очите на приятеля му в буркан на вечерята. Джорек не само беше екзекутиран, ами преди това беше изстрадал същия ужас като Тека. Никой не биваше да умира по този начин.

Има отида да прегърне племенницата си, така както само близък човек може да прегърне, и я притисна до себе си. Стоях наблизо, не исках да изляза, но не бях сигурна как да остана. Не само физически.

Сифа се беше приближила. Косата ѝ, сплетена в гърбава плитка, беше също толкова къдрава, гъста и гладка като моята.

— Ти знаеше ли?

Въпросът ми можеше да се отнася за хиляди неща, но не си направих труда да пояснявам.

— Подозирах. Още не съм сигурна какво точно предстои, нито какъв път да следваме. Положението значително се усложни.

Брадичката ми заигра, когато пак заговорих:

— Ако и ти не знаеш какъв път да следваме… защо дойде?

— Отговорът ми няма да ти хареса.

Дали това е имало значение някога!

Сифа повдигна едното си рамо.

— Дойдох да бъда с теб.

Сифа, жената, която беше изоставила съпруга и децата си да изживеят ужаса на убийството и отвличането, жената, която беше придумала сина си да убие Вас Кузар и беше оставила Ориев Бенесит да умре в името на ориста, беше дошла тук не за да си служи с хитрост, а да бъде… с мен?

Не знаех дали да ѝ вярвам, затова кимнах отсечено и излязох.

Наклонените лъчи, които проникваха през разрушения таван, горяха с цвета на изстиващи въглени. Денят беше към своя край, а аз нямах план, нямах път, нямаше как да се върна при Лазмет Ноавек. Утрото щеше да настъпи и времето, което Исае Бенесит ни беше отпуснала, щеше да изтече.

Глава 48

Киси

Събуждам се и в устата ми киселее, не съм сигурна къде се намирам. За последно си спомням, че бях в банята, кръвта ми течеше от хълбока, а Аст току-що ме беше наръгал. Мислех си, че ще умра. Но където и да съм, не съм мъртва.

Езикът ми е като покрит с мъх. Усещането е неприятно. Някой мушка сламка между устните ми и аз отпивам. Устата ми се пълни с вода, превъртам я и тогава преглъщам.

Ох, заболява ме! Не гърлото, а стомахът. Сякаш някой разкъсва корема ми.

Отварям очи. Не знам защо очаквам да видя голямата цепнатина над леглото ми у дома. Когато боледувах като малка, обичах да мисля на какво ми прилича. На кораб? На птица? Никога не можех да реша.

Но на този таван няма пукнатина. На този тук има движещи се картини като онези на стените в Щабквартирата на Съвета. Той показва синьо небе и пухкави облачета, които се носят по него.

Вдигам едната си ръка. Под кокалчетата ми е лепнато някакво устройство. Помръдвам пръсти и усещам как ме боцка леко. Сигурно следи показателите на жизненоважните функции на организма ми, сърдечния пулс, температурата и кръвната захар. Отгоре му има малък отвор, свързан с тръба, по която тече бистра течност. Предполагам, за не се обезводня, макар че не помага за вкуса в устата ми.

— Госпожице Кересет?

Примигвам, за да пропъдя мъглата, покрила очите ми, и виждам жена, облечена в снежнобяла униформа — риза и панталон — с тъмносиня престилка отгоре. Косата ѝ е вързана назад и защипана с фиби. Носи гумени ръкавици.

Чувствам, че се лутам. Мислено изреждам нещата, които знам. Не съм си вкъщи. Ако съдя по тавана, намирам се в богата стая. В Щабквартирата на Съвета? Не, на Отир — последно бяхме на Отир. Ранена съм. Коремът ми. Сякаш някой е разкъсал корема ми…

Спомням си лицето му до моето в огледалото. Някой ме е промушил.

— Аст — изграквам аз.

— Какво? — Сестрата се намръщва. — Той не е тук сега, но вчера идва да те види.

Вчера е идвал да ме види ли? Не, дошъл е да се увери, че все още съм в безсъзнание, или с надеждата, че съм издъхнала. По тялото ми преминава тръпка. Той е бил тук, докато аз съм лежала в несвяст — ами ако беше направил нещо друго, ако беше опитал да довърши започнатото? Представям си как притиска възглавница в лицето ми, как изсипва шишенце отрова в гърлото ми, маха конците от раната на корема ми, докато червата ми се изсипят навън…

— Не, не — произнасям дрезгаво аз. — Аст беше, Аст ме наръга…

— Госпожице Кересет, объркана си, няколко дни беше в кома…

— Не съм…

— Записът от охранителната камера в стаята ти не беше намерен — казва тя тихо.

Естествено, че не е бил намерен, мисля си аз, но не мога да говоря. Аст е заличил уликите!

— Но намериха оръжието с изтрити отпечатъци — продължава сестрата — в къщата на мъж, чиято дарба му позволява да си сменя лицата. Отирийската полиция подозира, че се е опитвал да убие канцлера, но вместо на нея е попаднал на теб.

Стискам очи. Естествено! Аст се преструва, че не разбира нищо от политика, усеща дарбите, отраснал е сред истински безскрупулни умове и несъмнено има връзки с хора със съмнителна репутация… Естествено, че е знаел как да прикрие следите си. Изтрил е записа, подвел е полицията, намерил е подозрителен тип, когото да натопи за престъплението, подхвърлил е оръжието в дома му…

Но защо? Защо е поел този риск? Само за да излезе прав? Да получи своето? Защо изобщо се интересува какво се случва с Тувхе в тази война?

— Той беше — изрекох с мъка.

Може би не дава пукната пара за Тувхе, помислих си аз, докато пак се унасях. Интересува го Шотет.

Веднъж Исае ми разказа откъде са ѝ белезите. Аз не я бях питала, защото за такива неща не се пита. Но тя сама ми разказа случката.

Седяхме на стария изтъркан диван в училищния ми апартамент. Навсякъде по котлоните вряха гърнета с отвари и по ъглите на стаята се бяха събрали изпарения. Бяхме в Шиса, затова далече под нас долу виждах единствено снежните преспи през панорамните прозорци на отсрещната стена. Стаичката ми беше толкова тясна, че едва смогвах да разперя ръцете си на двете страни, но гледката беше прекрасна.

Исае държеше в скута си бродирана възглавничка, която бях купила от едно магазинче в Хеса, където работеше приятелка от началните класове. Бях ѝ дала да обуе едни от моите чорапи, защото нейните не топлеха. Те бяха жълтеникавокафяви или кафеникавожълти, все не можех да реша кое от двете, а едната им пета беше кърпена нескопосано и стоеше на бучки.

Тя ми разказа, че не била отраснала на пиратски кораб. Това разправяла на хората, за да ги смае. Транспортният кораб се занимавал от дъжд на вятър със съмнителна търговия, но нищо чак толкова възмутително.

Повярвай ми, ако имаше нещо възмутително, родителите ми щяха да се възмутят — разказа Исае.

Кацнали на Есандер, за да стоварят стоките от последната сделка, и се случило точно когато шотетците правели там сезонната си уборка. Според етичните правила, които те били приели при сформирането на Съвета, тя не включвала убийства и грабежи.

Шотетците нападнали кораба като същински пирати. Преминали от стая в стая, обърнали всичко с краката нагоре, тършували за скъпоценности и убивали когото им скимне. Единият от лешоядите заплашил майката на Исае и когато бащата я защитил, убил и двамата. Исае се нахвърлила срещу мъжа с месарски чук.

Месарски чук ли? — попитах аз и от изумление се усмихнах. Тя нямаше нищо против. И също се усмихна.

На единия спукала главата, но месарските чукове били нищо работа срещу шотетските войници. Всъщност според нея почти всичко било безполезно срещу тях. Това били главорези. А водачът на групата, една жена, се възхитила от съобразителността на Исае и вместо да я убие, затиснала я на земята и нарязала лицето ѝ. После казала: Да ме помниш.

По онова време тя не отвори и дума за Аст, само спомена, че мнозина от приятелите ѝ също били ранени или убити. Сега вече знаех, че и той е бил там, а един от шотетските войници е видял сметката на баща му и на половината му приятели.

Да, Аст имаше куп причини да се интересува от съдбата на Шотет в тази война.

— Ки?

Гласът на Исае прозвучава напрегнато. Изглежда уморена, косата ѝ виси проскубана край лицето ѝ. Тя хваща ръката ми и я стиска. Предполагам, че Аст не ѝ е разказал как съм опитала да изпратя съобщение до шотетските изгнаници, иначе щеше да нареди да ме арестуват, вместо да стои до леглото ми.

— Ти… — Гласът ми скърца като стара врата. — Ти сключи ли съюз с Отир?

— Не мисли за това сега. Гледай да оздравееш. Едва не те изгубихме. Едва не те изгубих.

— Добре съм — отвръщам аз. Натискам копчето, за да повдигна горната част на леглото. Още на средата през гърба ме прерязва болка, но не искам да легна отново. — Кажи ми.

— Да, подписах договора — отвръща тя. — Преди да кажеш каквото и да било… Ки, нуждаехме се от това оръжие. Натискът да си разчистим сметките е нетърпим.

— Натискът откъде? От Аст ли?

Лицето ѝ се смръщва.

— Отвсякъде. На първо място — от главата ми. От Шиса, Осок, Хеса. От председателя на Съвета. Отвсякъде. Те погубиха невинни хора. Какво друго мога да направя?

— Прояви милост — подсказвам ѝ аз и това ѝ стига да избухне.

— Милост ли? — пита тя. — Милост? Къде беше шотетската милост, когато разрушиха болницата? Къде беше, когато онази жена ме затисна на земята и разсече лицето ми? Къде беше милостта за майка ми, за баща ми… за Ори?

— Аз…

— Отир ни даде антипоточен заряд и аз ще го използвам при първа възможност. Надявам се тогава да ми кажеш, че мозъкът ти е бил размътен от болкоуспокояващите, защото не е възможно човек, който е с всичкия си, да иска милост сега.

Тя напусна гневно стаята с изправен гръб. Стойката, на която се беше научила след два-три прекарани сезона в Съвета, за да може да не се отличава от другите.

Те погубиха невинни хора, каза тя и в същото време обясни как ще направи същото. И там е проблемът, защото за нея няма невинни шотетци. Това е голямата разлика между нас.

Поглеждам нагоре към облаците, прожектирани на тавана. Сега са се сгъстили и обхващат почти цялото небе.

Прикована съм на легло, с изчерпани възможности. С изчерпано време.

Сънувам оракула Вара, която ми показва статуите в Пророческата зала на Огра. Това са членовете на семейството ми, направени от стъкло. Дори Сайра е сред тях.

Събуждам се, а над мен се е надвесило лицето на Аст.

— Не съм дошъл да ти причинявам злини — изрича той, когато бръмбарът му изцвърчава. Сигнализира му, че съм помръднала, сигурна съм. — Скоро ще дойде и Исае. Исках с теб да си поговорим най-напред насаме.

Той придърпва стола до леглото и сяда. Бръмбарът каца на рамото му.

— Сигурно си забелязала. Не съм ѝ казвал, че се опита да се свържеш с враговете ни. Че се опита да се свържеш със Сайра Ноавек.

Лицето ми пари. Гърлото ме изгаря. Искам да говоря. Да крещя. Да го стисна за гушата.

— Сметнах, че не е разумно да събуждам подозренията ѝ — ти я предаваш и в същата вечер те нападат? Но трябва да знаеш, че ако реша да ѝ разкажа, тя ще прояви повече разбиране към мен, отколкото към теб. Да нападна жената, която обича, защото е предала страната ѝ… Това е простимо. Твоята постъпка не е.

— Ти…

Скърцам със зъби. Думата излиза от устата ми като ръмжене, изтръгната насила през стегнатото ми гърло и устни.

— Затова недей да своеволничиш, Киси. Стореното — сторено. Заповедта за нападението е дадена и сега с теб можем да заживеем в дружба.

Искам да изкрещя пред тази несправедливост, но потокът, който уж дава живот на всичко, ме принуждава да мълча. Щом е толкова хубаво това нещо, защо ме души? Защо измъчва Сайра? Защо избутва брат ми, дава мощ на диктатори и разбърква мозъка на майка ми?

Пред вратата чувам острия, отсечен тон на Исае. Тогава разбирам какво трябва да направя.

Щом не мога да превъзмогна дарбата си, трябва да я впрегна в работа.

Отпъждам гнева, скръбта, тревогата. Отпъждам и болката, доколкото мога. Помня как потънах на дъното на басейна в подземието на храма, където се научих да плувам. Как водата отначало пареше в очите ми. Как повдигна косата от главата ми, направи я мека. Как ме милваше, пулсираше със свой ритъм. Как чувах биенето на сърцето си.

Исае ми беше казала, че прякорът на бащата на Аст бил Гаечния ключ. Той поддържал малкия им кораб. Значи може би не красивите вещи, а грубите неща го отпускат — топлата метална дръжка на инструмент, който баща му току-що е оставил. Вибрациите на корабните двигатели по стената. Остротата на решетките под босите му нозе.

Аст примигва бавно.

— Ей, спри — казва той.

— Няма — отвръщам аз. Отпуснал се е достатъчно, за да мога поне да говоря. — Откакто си пристигнал, вечно ме осъждаш, че използвам дарбата си. Гледаш как се задушавам, но не си мърдаш пръста да се чуе и моят глас. Е, сега аз ще гледам как ти се задушаваш.

— Ти контролираш Исае — казва Аст. — Не мога да ти позволя това.

Грубият, леко протрит ръкав на работнически комбинезон. Машинно масло, разтъркано между два пръста, гладко и малко лепкаво. Наместена отвертка, която затяга при всяко завъртане.

— Ти искаш да стане твоето, аз искам моето, но нито един от нас не я контролира.

— Не, ти… — Той се обляга назад и затваря очи. — Различно е.

— Прав си. Моите методи са много по-успешни — изричам тихо. — Ти си мислиш, че използвам дарбата си безразсъдно. Дори не подозираш колко много се сдържам.

Отново му нанасям удар — друсането на седалката под него, докато корабът му преминава през атмосфера. Шумоленето на опаковката от готово кексче на горивна станция. Обвивам го в материи — метал, пластмаса, изпарения и грес, докато той се пренася обратно на онзи кораб.

Аст се отпуска на стената и ме зяпа опулено.

— Повече няма да ми се пречкаш. Аз ще избегна катастрофата, а ти няма да се месиш.

Вратата се отваря, за да пропусне Исае в спортните ѝ дрехи. Лицето ѝ лъщи от пот. Тя ни се усмихва и най-вероятно си мисли, че сме сключили мир. Сякаш мога да живея в мир с човек, който ме напада, заплашва и се възползва от безсилието ми.

— Какво има? — пита тя и лицето ѝ помръква, когато обхваща с поглед сцената: аз — изопната и изправена, със свити юмруци; Аст — оклюмал, с превити рамене и полузатворени клепачи.

— Кажи ѝ — подканям го аз. — Кажи ѝ какво ми направи.

Той ме зяпа с празен поглед.

— Кажи ѝ — повтарям бавно.

— Аз те нападнах — казва ми той. После на Исае: — Аз бях, аз я нападнах.

— Ти… какво? Защо?

— Тя се бъркаше, където не ѝ е работата.

Продължителното усилие ме изтощава. Отдръпвам дарбата си и шумно изохквам. Когато Аст идва на себе си, лицето му се сгърчва от яд. Исае е поразена.

— Аз съжалявам, аз…

Преструвам се, че думите ме задавят. Запъвам се, улавям се за корема с една ръка, стискам очи. Нека да ме види, че съм слаба и безпомощна.

— Не исках — продължавам. — Но трябваше, трябваше да те накарам да ми повярваш.

— Тя те лъже! — отсича гневно Аст. — Сляпа ли си? Използва дарбата си, за да те манипулира, да те контролира! Прави го непрекъснато!

— Виж… виж му ръката. Има следи от ухапване, докато се борех с него.

Исае стиска зъби. Отива при него, хваща го за ръката и го дърпа да стане. Той ѝ се подчинява — може би знае, че не може да се бие с канцлер, или разбира, че най-накрая съм го победила. Тя запретва ръкава му и го вижда — съвършен отпечатък от зъбите ми, един неравен полукръг.

Пуска ръката му и тихо простенва.

— Аз… тя се опитваше да се свърже с Шотет! Опитваше да изпрати съобщение до…

— Млъквай — заповядва Исае и мига бързо. — Аз ти вярвах. Ти ме излъга. Ти… Искам да те арестуват. Искам да се махнеш оттук.

Губя съзнание. Прекалено уморена съм, за да остана будна. Но преди да заспя, поглеждам Аст и макар да знам, че не може да ме види, се усмихвам.

Глава 49

Акос

Акос се взираше в огъня, когато на следващата сутрин вратата се отвори.

След бягството на Сайра беше очаквал да загуби напълно разсъдъка си. Вместо това усещаше, че всяко излишество в живота му — терзанията му заради кръвта, поданството, семейството, ориста — е било орязано като сварено месо от кокал. И сега всичко си беше дошло на мястото.

Той не беше нито тувхиец, нито шотетец, нито Кересет, нито Ноавек, нито трето, нито второ дете. Беше оръжие срещу Лазмет Ноавек.

Стържещият глад вече не го измъчваше, макар че все така изтощаваше тялото и ума му и те не му служеха вярно. Има повече не се появи да му донесе храна и той разбра, че най-вероятно е помогнала на Сайра да избяга, за което ѝ беше благодарен, но някак отчуждено, защото благодарността се отнасяше към един друг живот. В този тук той искаше само да постигне целта си.

— Акос?

Гласът на Вакрез. Акос се надигна от мястото си край огнището. Сдържа потръпването си, което студеният въздух в стаята предизвика у него. Вакрез го гледаше намръщено.

— Добре ли си? — попита той по-внимателно от друг път.

— Добре съм — рече Акос и му подаде ръка.

— Не съм дошъл за това. Няма смисъл, след като Има изчезна. Лазмет ме повика да обсъдим стратегията и пожела пътьом да мина да те взема.

Акос потърси обувките си и ги намери мушнати под долния край на леглото. Натика краката си в тях и повдигна вежди срещу командира, който бе останал да чака на прага.

— Какво? — попита.

— Изглеждаш… — Вакрез се намръщи. — Все едно.

Тръгнаха рамо до рамо към стаята, където Лазмет щеше да проведе срещата. Явно в кабинета му, защото се качиха по стълбище със стени от дървена ламперия, вместо да слязат долу в Оръжейната зала. На най-горното стъпало Акос трябваше да спре, за да си поеме дъх, и Вакрез го изчака, без да се оплаква.

Баща му го поздрави с кимване, когато влезе в кабинета му с мекия килим и високите купчини от дебели исторически книги. Обелката от плода, който беше подсказал на Лазмет, че Сайра е проникнала в имението, седеше навита на бюрото му.

Когато Лазмет му направи знак да седне, Акос този път се настани в края на дивана, който беше най-близо до огъня. Погледна пръстите си. Дали кокалчетата му бяха наедрели? Или останалата част от ръката му просто изчезваше, докато тялото му поглъщаше последните запаси от сила и енергия, с които разполагаше?

— Акос! — Вакрез го смушка в рамото.

— Хъм? — повдигна той глава.

— Внимавай — рече Вакрез с повдигнати вежди.

И друг път го беше кастрил, че се разсейва. Последния път, който помнеше, беше в казармата, след като си беше заслужил бронята и може би малко уважение от командира. Вакрез им изнасяше лекция за стратегията. Беше свързана с това как войникът, който е на своя територия, винаги има предимство, защото познава терена. Следователно шотетските войници трябвало да се приспособяват бързо, тъй като никога нямало да бъдат на своя земя. Даже Воа, натъртваше той, не е ваш дом. Шотетците нямат дом.

— Ах, не му се карай, Вакрез. — Лазмет се облегна в креслото, с книга в скута. Акос не можа да види гръбчето ѝ. — Виж, че е отслабнал.

— Защо съм тук? — попита Акос и бавно примигна срещу Лазмет.

— Надявах се да ми кажеш едно-две неща за родния ти град. Разбрах, че си от Хеса.

Тъкмо се канеше да го попита защо му е да знае за града — спомените му все пак бяха спомени на дете, като например къде се продаваха най-хубавите бонбони или в кой магазин обичаше да обикаля Айджа, за да флиртува с момичето зад бюфета. Но като помисли още малко, отговорът му се видя очевиден.

— Ти ще нападнеш Хеса — произнесе той.

Представи си как стръмните улици в града гъмжат от шотетски войници, които нападат сладкарницата и може би убиват момичето зад щанда, и от това му призля.

Лазмет замълча.

— Не е трудно да се досети човек — отбеляза Акос. Имаше чувството, че се намира далеч от всичко. — В Тувхе има три големи града. Ти вече удари Шиса. Значи следващият ще бъде или Осок, или Хеса.

— Не изглеждаш притеснен — отбеляза Лазмет. — Нима очакваш да ти повярвам, че не изпитваш нищо към града, в който си прекарал по-голямата част от живота си?

Той си забрани да мисли за потъналото в полумрак магазинче за подправки, където винаги се разкихваше, за жената, която продаваше натруфени книжни цветя през топлите месеци, когато снегът спираше да вали. За правата уличка нагоре по хълма, най-хубавата и най-опасна пързалка в цяло Тувхе. Нямаше да мисли за тях, защото това щеше да го погълне.

Лазмет искаше от него да предаде дома си. Шотетците нямат дом, помисли си Акос, припомняйки си лекцията на Вакрез.

Но той имаше дом. Имаше си родно място, което познаваше както никой друг.

— Не е това — рече той, като се постара да запази спокойствие. — Имам предложение за теб.

— Охо? — Лазмет изглеждаше развеселен.

Е, добре, помисли си Акос. По-добре да бъде развеселен и да го подцени, отколкото да стане подозрителен.

— Ти ще ме вземеш с теб в Хеса и след като атаката свърши, ще ме оставиш там, в къщата ми. След това аз ще се откажа да те преследвам и ти ще се откажеш да ме преследваш.

— А в замяна?

— В замяна аз ще ти помогна да разрушиш храма в Хеса.

Лазмет погледна Вакрез. Командирът имаше вид на човек, който предъвква идеята между зъбите си. Той седна в другия край на дивана и някак си успя да потъне грациозно между възглавничките.

— Храмът в Хеса — повтори Лазмет. — И защо той трябва да ме интересува?

— Ако съдя по атаката ти в Шиса, ти търсиш драматизма. Големите разрушителни жестове подриват духа, а освен това костват и много жертви — обясни Акос. — Но в Хеса няма величествени висящи сгради, които можеш да събориш от небето. Там има храм. Той е отпечатан на старата ни валута от времето преди сформирането на Съвета. В Хеса няма какво друго да се нападне, освен храма.

Най-странното беше, че това вече беше известно на двамата мъже. Лазмет е бил достатъчно голям, за да помни обсадата, която майка му беше повела срещу Хеса — онази, чиито следи все още личаха в изпочупените прозорци и откъснатите отломъци от камъни върху храма. Онази битка, в която бабата на Акос беше влязла само с един месарски сатър, ако разказите бяха верни.

Значи Лазмет искаше да провери дали Акос ще успее да го убеди, или пък дали ще си направи труда да опита. Още „любопитство“, още експерименти. Това нямаше край.

— Това е храм, не лабиринт — рече Лазмет. — Нямам нужда от помощта ти, след като вече ми каза, че съм длъжен да го нападна.

Акос усети острото пробождане на страха в гърдите си. Ала той познаваше храма в Хеса по-добре от повечето тувхийци и това все трябваше да струва нещо. Не можеше да бъде иначе.

— Според всички сведения храмът наистина е лабиринт, доколкото планът може да се разгадае. А карти не се намират никъде — додаде той. — Но ако ти и войската ти искате да се щурате около него като шайка кретени и така да дадете на монасите достатъчно време да съберат цялата армия на Хеса — най-добрата армия в цяло Тувхе, — на добър час тогава.

— Значи планът е нелеп, карти не се намират, а ти по една случайност знаеш как да се ориентираш в него — рече Лазмет с насмешка. — Колко удобно!

— Нищо подобно — възрази намусено Акос. — Ти ме доведе тук, защото смяташе, че разполагам с полезни сведения за Хеса, а сега, когато потвърждавам това, отказваш да ми повярваш? — Той се изсмя кратко. — Аз предадох страната си, станах виновник за смъртта на приятеля си, нямам къде да се завърна, не ми остана нищо на този свят, освен онази къща, къдетохората ще ме оставят на мира. Ти се погрижи за това. Е, вземи нападението, вземи войната, вземи каквото поискаш, само ме остави на мира и аз ще ти кажа каквото знам.

Лазмет впи пресметлив поглед в очите му, изучаваше го. Акос си представи, че е Брониран, сви се дълбоко в душата си, за да му направи място. Усети проникването на жичката, която се завъртя в главата му, и неволното потръпване на пръстите, с което Лазмет искаше да го изпита. Подозрителен, както винаги, но Акос беше започнал да го очаква.

Лазмет погледна потръпващите му пръсти. Акос усети внезапния порив на нещо подобно на надежда в душата си и тогава…

— Вакрез, прочети го — заповяда Лазмет.

Акос знаеше, че ще събуди подозрение, ако откаже, затова подаде ръката си на Вакрез. Колкото повече желаеше да се отдалечи от всичко и от всички, толкова по-лесно му беше да си представя, че е Брониран. Бронираните бяха самотници, отделени от всичко, през което течеше потокът. Самотни, но недостъпни, точно като него. Той знаеше, че повечето от техните убийци трябваше да намерят начин да забият ножа си точно под ставата на ръката или крака им, където между дебелите плочки, които покриваха телата им, имаше пролука. И трябваше да проникнат достатъчно надълбоко, за да умре Брониран от загуба на кръв. Беше сигурен, че така е постъпила и Сайра. Това беше нейният начин — открий слабостта, възползвай се от нея, тегли чертата. Акос беше постъпил по-недостойно — той приспа бдителността на чудовището, успокои го, докато то му се довери, а сетне щеше да го отрови.

Това беше неговият начин.

Ала сега не му оставаше друго, освен да свали щита на потока, за да може Вакрез да надникне в сърцето му. А там той щеше да види чист устрем, желанието да убие Лазмет, което не можеше да се сбърка с нищо друго.

Вакрез го хвана с вечно студената си и груба ръка и затвори очите си за няколко секунди. Акос очакваше удара да се стовари върху него, очакваше края си.

— Сега е много по-ясно — рече Вакрез. Отвори очи и погледна Лазмет. — Иска единствено да избяга.

Акос се удържа да не го зяпне. Това беше чиста лъжа.

Вакрез го прикриваше с лъжата си.

Той не посмя да погледне командира. Не можеше да си позволи да се издаде сега.

— Е, момчето ми — каза му Лазмет, — изглежда, имаме сделка. Ти ще ме отведеш в Хеса. А аз ще те пусна да се прибереш у дома.

Ще те заведа на моя територия, помисли си Акос, и там ще намериш смъртта си.

Глава 50

Сайра

На следващото утро не ни оставаше друго, освен да си тръгнем от къщата, където се укривахме. Да си отидем от Воа и Лазмет, да изоставим Акос.

Да се откажем, с други думи.

Претършувахме гардеробите в един от изоставените апартаменти, за да намерим нови дрехи за всеки от нас, после напуснахме къщата. Бяхме обещали на Иса, която чакаше известие да ни прибере, че ще се срещнем с нея, ако успеем да избягаме.

Докато вървяхме, грубият плат на тесните ми панталони ме дращеше по краката и не ми даваше покой. Нечия стара плетена покривка за легло се беше превърнала в шал, с който прикрих лицето си, но и той също протриваше кожата ми. Зит и Етрек вървяха начело, кокът на главата на Етрек подскачаше на всяка крачка, след тях на значително разстояние бяха Има и Тека, а на опашката — аз и Сифа. Докато минавахме под едни заковани прозорци, се заслушах в разговора на Има и Тека.

— Къщата ще западне сега — казваше Има. — Поне е далеч и едва ли някой крадец ще си направи труда да я обере.

— Щом всичко свърши, ще ти помогна с ремонта — обеща Тека.

— И бездруго е пълна с вещи на Узул — поклати главата си Има.

Тя беше затъкнала косата зад ушите си и под яката на якето си, за да не се вижда много, но беше невъзможно да скрие това безупречно бяло.

Името на Узул ме жегна, но едва ли повече, отколкото Има. Аз не го бях убила, не и в истинския смисъл на думата, болката го беше пренесла при смъртта, а тя беше дошла от мен. Сайра Ноавек, снабдителят с болка, представител на агонията.

Стигнахме до сградата, където ни чакаха Иса и корабът, скрити под мушамата на покрива. Зит ѝ беше пратил съобщение предната вечер, за да я извести, че поне някои от нас са живи, затова тя все още не беше избягала от града. Заизкачвахме се тежко по стълбището, което все така миришеше на боклук, и с предимството, което ми даваха дългите ми крака, аз отново се озовах начело на групичката до Зит.

Той ми хвърли съчувствен поглед.

— Аз…

— Ох, недей — въздъхнах. — Не обичам да ми съчувстват.

— Тогава може ли да ти предложа ободрително потупване по гърба? Или може би груби думи за кураж?

— Имаш ли бонбон? Бих взела един бонбон.

Той се усмихна, бръкна в джоба си и извади нещо в ярка найлонова обвивка с големината на нокът. Присвих очи, но го обелих и извадих парченце твърд мед от фензу, който се познаваше по яркожълтия му цвят.

— Брей, значи носиш бонбони в джоба си?

Зит сви рамене, после отвори вратата към покрива и в кладенеца на стълбите нахлу мъглявата светлина на Воа. Небето беше скрито зад облаци и градът светеше в жълтеникаво сияние — задаваше се буря. Дебелото платнище, което покриваше кораба, беше още вързано за покрива, но хлабаво, за да може при нужда Иса да отлети, без да се налага да го отвързва. Мушнах се под края му и едва не се задавих с бонбона.

На сгъваемите стъпала, които се спускаха от люка, стоеше Айджа.

— Ти какво правиш тук? — попитах аз.

— Няма да остана — предупреди той.

Изглеждаше странно, отпуснал цялата си тежест на единия си крак, стиснал с една ръка подгъва на якето си.

— Това не отговаря на въпроса ѝ — обади се Тека зад гърба ми.

— Тук съм, за да ви предупредя — рече Айджа.

— Защо? Пак ли ни предаде на шотетската полиция? — попита Зит.

— Не. Аз… исках само да се спася. Да избягам от нея. — Той кимна към мен. — А след това част от виденията ми… съвпаднаха. Наместиха се.

— Моите не са — рече Сифа с навъсено чело.

— Исае Бенесит прехвърли част от себе си, когато ни принуди, тоест принуди Ризек, да види спомените ѝ преди смъртта му — обясни Айджа. — Аз я разбирам по-добре от вас. Познавам и кътните ѝ зъби.

Усетих, че Тека ме зяпа озадачено, но нямах сили да отвърна поглед. Светлозелените очи на Айджа бяха необичайно бистри за първи път от много време насам.

— Знам, че времето ни свърши. Исае Бенесит обеща да не упражнява натиск върху Огра и да не гонят от страната изгнаниците преди края на седмицата, която ми даде.

— Друго е намислила тя — каза Айджа. — Подготвя нов удар с антипоточния заряд — като онзи, който разруши странстващия кораб.

Сифа вдигна ръка и захлупи устата си и за първи път разбрах не от спомените си, не чрез догадки, а видях със собствените си очи, че с нея си приличаме. Същия силен нос. Същото бурно чело. Семейство Кересет, моето семейство.

— Антипоточен — отново насочих вниманието си към него.

Не бях дете, което копнее за майка. Бях имала майка. Бях я убила.

— Така се казва оръжието. Потокът е съзидателна енергия, а антипотокът е неговата противоположност. Когато се сблъскат… изригва мощна енергия.

Изсумтях. Мощна енергия!

Иса излезе от кораба и заобиколи Сифа. Втурна се към Етрек, прегърна го, после Тека и после мен — набързо и като трепна от болка, но все пак ме прегърна.

— Оживяла си — рече задъхано.

— Говори за себе си. Аз съм привидение.

— Ако това беше истина, нямаше да ме боли да те докосна — отвърна тя без следа от чувство за хумор.

Погледнах Тека, която сви рамене.

— Кога да очакваме удара? — попита тя Айджа.

Той въздъхна:

— Тази вечер.

Точно тогава малка флотилия кораби се издигна от местността край имението на Ноавек като мехурчета в чаша вода. Те постояха групирани известно време и ако небето не пустееше, ако не носеха герба на Ноавек по крилата си, нямаше и да ги забележа. Но това бяха кораби на Лазмет Ноавек и се бяха запътили на запад, към Границата. Към Тувхе.

— Значи антипоточният заряд ще ни удари тази вечер — повторих аз.

Всички бяхме на основната палуба в транспортния кораб. Повечето седяха на пейката покрай стената, от която висяха предпазните ремъци и колани, Тека беше на стъпалата за навигационната палуба, а Иса седеше в капитанското кресло и се занимаваше с корабната карта. Вечно движещите се сенки и болката, която ги преследваше по тялото ми, не ми позволяваха да седя на едно място. Обикалях напред-назад.

— Да — потвърди Айджа. — Виденията не вървят с часовник, затова не са точни до минута, но ако се съди по цвета на светлината, ще бъде по вечерно време.

Изгледах го с присвити очи.

— Това ли е истината, или ми хвърляш прах в очите, за да направя това, което ти искаш?

— И да ти отговоря, ще ми повярваш ли?

— Не. — Спрях за малко пред него. — Защо сега? Ти през целия си живот си се интересувал само от себе си. Какво те е прихванало? Някой мозъчен вирус?

— Къде ще ни отведе този спор? — обади се Тека. — Трябва да мислим как да спасим колкото може повече хора. Което означава отново да вдигнем тревога за евакуация в града.

— Инструкцията в извънредни ситуации е да се бяга към странстващия кораб — отвърнах аз. — Къде ще отидат хората, ако вдигнем тревогата?

— Мога да кодирам сигнала със съобщение. Така тези, които имат екрани в домовете си, ще знаят поне какво ги очаква — поясни Тека. — Може да им кажем да напуснат града, все едно накъде.

— Ами онези, които нямат екрани? — попита Етрек. — Хората, които нямат даже лампи да им светят? Те какво да правят?

— Не съм казала, че планът ми е безгрешен. — Тя го изгледа намусено. — Но не чух ти да предлагаш нещо смислено.

— Ако направим това — намеси се Има, — ние самите няма да можем да избягаме. Ще умрем тук.

Настъпи мълчание. Аз бях приела вероятността да се простя с живота си, когато реших да убия баща ми, но сега пак ми се живееше. Дори без Акос, дори без семейство и въпреки че повечето шотетци ме ненавиждаха, както бях казала по-рано на Тека, сега имах повече. Имах приятели. Надежда за бъдещето и за себе си.

Освен това обичах народа си. Неговото упорство и воля да оцелява. Харесваше ми как шотетците гледаха на захвърлените вещи не като на боклуци, а като на възможности. Те се спускаха аварийно през враждебни атмосфери. Пътуваха покрай потока. Бяха изследователи, новатори, воини, пътешественици. И аз бях една от тях.

— Да действаме.

— Как? — попита Иса. — Откъде се активира сигналът за тревога?

— От две места — имението на Ноавек и амфитеатъра. В амфитеатъра ще влезем по-лесно. Не е необходимо да ходим всички. Е, кой отива и кой остава?

— Аз се махам от тази планета — рече Айджа.

— Да, досетих се от многократните ти повторения, че няма да останеш тук — троснах му се аз.

— Аз ще те изведа от Шотет, Айджа — каза му Иса. — Ти си оракул и животът ти е безценен.

— А моят живот не струва пукнат грош, така ли? — намеси се Етрек.

Иса го изгледа.

— Вие двамата трябва да отпътувате — казах на Зит. — Приехте да внесете контрабандно плодовете, но не и да рискувате живота си.

— Да, кой ли от нас би се навил да си сложи главата в торбата — изви нагори очи Етрек. — Нали не си забравила, че повечето сме дошли тук, за да убием Лазмет Ноавек?

Хвърлих поглед поред на Тека и Сифа.

— Ти също си оракул — казах на Сифа.

— Не ме е страх — отвърна тя тихо.

А аз се страхувах. Една част от мен си мечтаеше да задигне някой кораб и да избяга от Воа час по-скоро, да се измъкне от предстоящия удар. Но по-добрата част, онази, която сега взимаше решенията, знаеше, че трябва да остана, трябва да се боря за народа си или поне да му дам шанс сам да се бори за себе си.

Може би Сифа наистина беше толкова неустрашима, колкото се показваше. Може би когато знаеш какво ще се случи, си принуден да се помириш с бъдещето. Но на мен не ми се вярваше.

Тя се страхуваше като мен, като всеки друг човек на нейно място. Може би точно това ме накара да приема присъствието ѝ тук. За момента не можех да ѝ предложа по-голяма милост от тази.

— Сайра ще ни заведе до амфитеатъра — обади се Има и аз я погледнах учудено. Тя рядко ми гласуваше доверие. Тоест никога. И добави: — Мисля, че познаваш затвора в подземието.

— Не толкова добре, колкото блестящото ти остроумие — показах си зъбите с усмивка.

— Всеки път лапваш въдицата, а? — каза ми Тека.

Замислих се.

— Да, в това се крие чарът ми.

Етрек изсумтя. И започнахме да кроим плана.

Малко по-късно стояхме на покрива, докато Айджа и Иса се качиха на един контрабандистки кораб, любезно предоставен от познатите на Зит в подземния свят на Воа.

Айджа не се сбогува с мен. Но преди да се скрие в кораба, погледна назад. Очите ни се срещнаха и той кимна веднъж.

Сетне брат ми замина.

Глава 51

Акос

Акос не обичаше Пробуждането в Хеса, харесваше му спокойният мрак на Угасването с топлите печки и ярките цъфнали тихоцвети — но и в Пробуждането имаше известно обаяние. В самото начало, в седмиците преди цветовете на тихоцветите да опадат, на разсъмване и здрачаване рояци мъртви птици прелитаха в огромен облак над Хеса и чуруликаха в съзвучие. Песента им беше жизнерадостна и мелодична, а от долната страна крилата им розовееха като Акосовите бузи, когато се изчервяваше.

Наричаха ги мъртви птици, защото спяха зимен сън и първият човек, който срещнал потънало в летаргия ято, ги взел за умрели. По това време сърцата им съвсем спираха да бият. Но дойдеше ли Пробуждането, те литваха и под път и над път ръсеха розови перца. Баща му ги събираше за майка му и ги слагаше в буркан, за да красят кухненската маса.

Когато корабът на Лазмет Ноавек кацна зад перестата трева северно от Хеса, във въздуха се разлетяха розови перца.

Поне няма да минем край къщата, помисли си Акос. Семейната им къща беше далеч от мястото, където кацнаха, макар и на същата ивица переста трева. Щяха да се приближат към възвишението на града откъм гърба, където нямаше къщи, и по изсечените в скалите стъпала щяха да стигнат до задната порта на храма.

Когато люкът на кораба се отвори, шотетците взеха да пухтят и да треперят. Даже Лазмет стисна зъби. Но Акос отпи мразовития въздух, сякаш това бе най-хубавото нещо, което някога бе вкусвал. Войниците му се бяха присмели, когато се качи на борда, намъкнал половин дузина пуловери и якета, така че ръцете му стърчаха. Но сега усмивките им бяха посърнали.

Акос вдигна над лицето си парчето плат, което беше откъснал от завивката си, и само очите му останаха открити. На хълбока на един небрежен войник забеляза дръжката на меч на потока и се зачуди дали да го грабне и да промуши Лазмет още сега, преди да са нападнали Хеса. Но войникът му обърна гръб и удобният случай отмина.

Лазмет го повика с мълчалив знак и Акос отиде в началото на сгъстения отряд — в студа войниците се бяха скупчили един до друг. Вакрез и Лазмет поне се бяха облекли по-дебело.

Акос отиде в челото на дружинката и погледна нагоре към възвишението на Хеса. Беше казал на Лазмет да влезе колкото може по̀ от север, да се плъзне ниско над перестата трева и да кацне. До града щяха да стигнат пеша. И действително той не чу сирените, които щяха да завият из целия град, ако някой беше забелязал шотетски войници. Беше странно как хем се молеше да сполучи, хем се надяваше да се провали.

Две пътеки водеха до подножието на хълма — едната минаваше през падина, която щеше да ги пази от буйния вятър, а другата вървеше през откритото поле. Акос избра втората. Молеше се половината от войниците да умрат от измръзване по пътя или поне пръстите им да се вкочанят така, че те да не могат да си служат с мечовете на потока.

Акос посочи с носа си голата равнина и тръгна.

За зла беда пътят беше кратък и ни един от шотетските войници така и не премръзна до смърт. Докато стигнат в подножието на хълма, хората зад него бяха открили свои начини да се топлят: едни — по-умни, други — не чак толкова. Те хапеха пръстите си — това не беше най-доброто хрумване — или увиваха с носни кърпи и парцали ръцете и лицата си. Бяха се струпали на групи и се въртяха, така че силата на вятъра се поемаше само от един човек. Миглите на Акос хванаха скреж и кожата около очите му се вкочани, но иначе той се чувстваше добре. Важното при ходенето в студа беше да оставиш мраза да проникне в костите ти, да се довериш на тялото си, че само ще се погрижи за себе си. И когато волята за живот се изчерпваше, тялото продължаваше да се бори.

Вятърът стихна. Бяха стигнали до заслона на големите зъбери, образувани от лавини и естествени възвишения. Това беше назъбеният склон на хълма на Хеса. Ала не беше лесно да се открият стъпалата, човек трябваше да знае къде да ги търси, но Акосовата памет, колкото и да беше замъглена от всичко сторено от него, се държеше. Той заобиколи по-големите скални образувания и ето ги и тях — едва видими вдлъбнатини, дълги колкото да поберат предната част на ходилото му.

— Нали уж тук имало стъпала — обади се Вакрез.

— Нали уж шотетците умеели да се нагаждат — отвърна му язвително Акос с приглушен от плата глас и погледна нагоре към склона.

Лазмет настоя Акос да върви начело, което изключваше възможността да го блъсне от скалата. Младежът заподскача бързо, защото така стъпалата се изкачваха по-лесно, но не стигна далече. Продължителните лишения го бяха изтощили и скоро той се отпусна върху скалата на хълма, който на шотетците им се виждаше като планина, за да не губи равновесие при катеренето.

— Държиш го гладен седмици наред, а сега искаш от него да ни изведе до върха на планината? — подметна Вакрез на Лазмет.

— Върви отпред и му помагай, щом толкова си се загрижил — отвърна му Лазмет.

Вакрез мина край него и като избягваше да погледне Акос в очите, подхвана го през гърба. Акос се учуди от силата му — по-възрастният мъж го повдигна почти на пръсти и двамата заизкачваха заедно тесните стъпала. Вятърът виеше толкова силно, че и Вакрез да беше прошепнал нещо в ухото му, Акос нямаше да го чуе, затова се катереха мълчаливо. Вакрез спираше, щом забележеше, че Акос се задъхва.

Не след дълго стъпалата се разшириха и станаха по-равни, докато се виеха нагоре в планината. Все пак ги бяха секли за оракули, не за атлети.

Слънцето залязваше и снегът искреше под лъчите му, проблясваше, докато вятърът го нанасяше по скалата. Гледката беше съвсем обикновена и като малък Акос я беше виждал хиляди пъти. Но тя никога не го беше омайвала така, както когато вървеше начело на отряд щурмоваци, пред прага на убийство.

Много скоро изкачването свърши. Те стигнаха върха, където няколко разпилени дървета, огънати и чепати от постоянния вятър, прикриха приближаването им. На най-горното стъпало Акос беше принуден да спре и докато Вакрез го придържаше, Лазмет даде знак на другите да се приближат до вратата.

Акос тъкмо беше се изправил сам, когато Вакрез се завъртя и с широкото си тяло го скри от погледа на Лазмет.

— Хей, момче, стъпи си здраво на краката.

Той повдигна дрехите му, тикна под колана на панталоните му един нож и покри дръжката с пуловер.

— За всеки случай — прошепна толкова тихо, че думите му се изгубиха във вятъра.

Акос не смяташе да използва нож, но беше благодарен за вниманието.

Едва не загуби ума си, щом подуши миризмата на хесанското благовоние. То се приготвяше от билки, приличаше малко на лекарството, което майка му тикаше насила в устата му за хроничната кашлица, като беше малък, но не беше същото — беше люто и щом носът му се стопли, започна да го щипе. Миришеше му на десетина ритуала на Цъфтежа, няколко гостувания тук след училище, където чакаше Сифа да приключи срещите си в Пророческата зала, и на следобедите, когато се превиваха от смях над младите послушници, които зяпаха Айджа и се червяха, след като той стана юноша. Миришеше му като роден дом.

И Акос като войниците свали няколко ката от дрехите си, като всеки път, когато си вдигаше ръцете, внимаваше да не оголи ножа, който Вакрез му беше дал. Накрая остана по един тъмносин мек пуловер, но не свали няколкото чифта чорапи, за да не му хлопат прекалено големите му ботуши. Капки пот избиха по врата му и той усети топлия въздух, когато свали шапката си. Краката му още се подкосяваха от изкачването, а може би от очакването на онова, което предстоеше.

— Преди всичко друго трябва да изключиш електричеството в сградата — каза той на Лазмет. — Има един основен и един резервен генератор. Вземи по-голямата част от войниците си за основния, той е от другата страна на сградата и там ще налетите на стражите в храма. Резервният генератор е наблизо и никой не го охранява.

Той извади грубата карта на храма, на която беше начертал пътя от задния вход до стаята за поддръжка в подземието, и я мушна в ръката на Лазмет.

— Тук си отбелязал само единия генератор — рече Лазмет, след като огледа картата.

— Да, трябва да запазя в тайна едно-две неща, иначе как ще те накарам да изпълниш твоята част от сделката? Аз сам ще те заведа при резервния генератор.

Никак не се изненада, когато Лазмет не се разгневи. Така би реагирал всеки нормален човек — заставаш на пътя му в решителна минута и човекът се вбесява. Но Лазмет не беше нормален. Той искаше светът да го развлича. И Акос, който мислеше с две крачки напред, явно успяваше.

Сигурно така е създал Ризек, помисли си той. Показвал му е неодобрението си под формата на един ужас след друг — очни ябълки в буркани и хора, които лягат върху собствените си мечове. Но когато най-накрая синът му го накрал да се гордее с него, нищо че причината го отвращавала, момчето поискало пак да го направи горд. И пак. И пак.

— Командир Вакрез, ти ще отведеш взвода до главния генератор. Ти и ти… — Той посочи двама от войниците, единия — тъмнокож, опънал назад щръкналата си коса, а другия — стройна и русокоса жена с почти толкова светла кожа като Акосовата. — Вие идвате с нас.

Двамата войници щяха да им пречат, но нямаше какво да се направи, не можеше да настоява Лазмет да дойде сам с него, без да събуди подозренията му. Щом се налагаше да убие всички, щеше да ги убие. Вече всячески беше разрушил собствените си морални устои. Какво значеше още една резка на ръката му?

Докато вървеше, хладният метал на ножа от Вакрез се опираше в гърба му. Той поведе малката групичка по каменен коридор покрай паметника на някогашните оракули, където върху каменна плоча беше изсечен дълъг списък от имена. Майка му щеше да остави своето едва когато видеше смъртта си. Това беше проклятието, което всички оракули носеха.

В края на коридора светеше фенер в бледорозово от стритите на прах изсъхнали тихоцветчета. Там Акос направи завой и ги поведе в обратната посока на Пророческата зала. Смяташе, че е безопасно да ги преведе през спалните на послушниците, които живееха в храма, но сметките му излязоха криви — на последната врата в редицата стоеше млада жена с високо вързана коса и се прозяваше, докато си обличаше пуловера.

Очите им се срещнаха. Акос поклати глава, но закъсня — Лазмет вече я беше видял.

— Не я оставяйте да избяга — изрече той отегчено.

Русокосата жена притича покрай Акос с протегнат меч, черните върви на потока се увиха около стиснатия ѝ юмрук. С едната ръка намушка момичето, а с другата го задържа. От устата му излезе противно клокочене — осуетен безформен вик.

Акос потрепери.

Кажи ми защо си тук, повтори си той и усети горчилката в устата си.

За да убия Лазмет Ноавек.

— Остани тук — нареди шепнешком Лазмет на жената. — Погрижи се да не вдига шум. И никой да не ни прекъсва.

Акос преглътна с мъка и продължи покрай момичето, което хъркаше с остатъците живот в себе си, и жената, която триеше окървавеното острие в панталоните си.

Нощта беше ясна и луната, която още се катереше по небето, блестеше през тесните прозорци по пътя им. Каменните стени още носеха белезите от шотетската обсада от времето преди раждането му. Спомни си как като дете прокарваше длан по тях и се повдигаше на пръсти, за да пипне жестокостта, която тогава още не беше видял.

Тази жестокост живееше в кръвта му не защото беше шотетец, а защото беше Ноавек. Прапрадядото, който бил посредствен ковач и зъл убиец. Бабата, която беше избила братята и сестрите си. Бащата, който беше стегнал като в клещи град Воа. Братът, който беше преобразил и покварил Айджа.

Тя щеше да свърши тук. Сега.

Акос стигна до вратата, която търсеше, откакто бяха кацнали. Тя не водеше до резервния генератор. В храма нямаше резервен генератор и това беше създавало затруднения по време на не една снежна буря, принуждавайки ги да приютяват малка банда послушници в къщата си, докато вятърът стихнеше.

Не, от тази врата се излизаше на двора, където растеше тихоцветът. Малко поле смъртоносна отрова насред храма.

Акос я отвори и подкани Лазмет с жест.

— След теб.

Преди войникът да успее да последва Лазмет, Акос се изпречи на пътя му и затръшна вратата след себе си. Ходът му така изненада мъжа, че той дори не оказа съпротива, когато Акос превъртя резето.

— Ако си искал да ме прилъжеш сам да се отровя, закъснял си — отбеляза Лазмет.

Акос се обърна. Тихоцветите, на които беше разчитал да му помогнат, чиито отровни цветчета можеха да повалят Лазмет, ако той не успееше, ги нямаше. Стъблата им пустееха. Цветовете бяха обрани.

Още усещаше хладния нож на гърба си. Ако Вакрез не му го беше дал, сега щеше да бъде мъртъв.

Лазмет разпери ръце и посочи умиращите листа наоколо. Беше застанал насред тясната каменна пътека, която пресичаше двора, за да не минават пазачите през смъртоносните цветове. Листата на тихоцветите умираха навръх Пробуждането, когато времето беше най-топло, макар че корените им оставаха жизнени за цял живот, ако за тях се полагаха необходимите грижи. Цялата зеленина около баща му беше повехнала, гниеше и миришеше на разорана пръст, готова да си отдъхва до следващия цъфтеж. Не беше останала отрова, с която да убие Лазмет.

— Лоша работа, но аз имам резервен план.

Той повдигна ризата си и извади Вакрезовия нож на потока.

— Вакрез. Това ме изненадва. Не вярвах, че е омекнал чак толкова в мое отсъствие.

Гласът на Лазмет беше изгубил притворството, с което обикновено разговаряше с Акос, и сега му приказваше напевно, като на твърдоглаво дете. Това не беше онзи Лазмет, който го смяташе за забавен. Това беше мъжът, който караше хората да изваждат собствените си очи.

— Ще трябва да го накажа веднага щом свърша с теб.

И започна методично да навива ръкавите си, докато те стигнаха до лактите му.

— Кажи ми, Акос, как мислиш, че ще свърши тази битка за теб? Ти си изнемощял от глад и умора, а влизаш в бой с човек, който може да контролира всяко движение на тялото ти. Нямаш шанс да се измъкнеш жив от това място.

— Ами хайде тогава, убий ме.

Усети натиска в главата си, който му подсказа, че Лазмет се мъчи да се провре в черепа му и търси слаби зони. Но Акос беше Брониран и никой не можеше да пробие дарбата му.

Той тръгна към Лазмет, като мачкаше листата под ботушите си. Беше достатъчно умен, за да не отлага повече. Замахна, преди Лазмет да е проумял цялата тежест на положението.

Ръката му се сблъска с бронираната китка на баща му. Той изохка от болката, но не отстъпи. Отново беше на арената, но този път ги нямаше нито присмехулната тълпа, нито жадния за кръв Сузао Кузар. Само скърцащите зъби на Лазмет в тъмното и уроците на Сайра, които отекваха в главата му и го приканваха да мисли. Да забрави всяка чест. Да оцелее.

Лазмет отново го атакува мощно с дарбата си от двете страни на черепа му.

Отделиха се един от друг. Лазмет носеше броня на двете китки, гърдите и гърба. Акос трябваше да се цели ниско или високо.

Той се приведе, засили се срещу баща си, сякаш се канеше да го събори, и го намушка ниско в крака. Щом ножът му се заби в бедрото, усети гореща линия през тила си — Лазмет го беше порязал.

Акос не обърна внимание на кръвта, която потече по гърба му и подмокри ризата му, нито на пулсиращата болка. Лазмет стенеше и притискаше крака си с една ръка.

— Как? — изръмжа той.

Акос не му отговори. Беше замаян, седмиците недояждане си казваха думата. Не всичко можеше да потъне под адреналина. Той пак затътри крака към Лазмет, като извличаше полза от непредсказуемостта на движенията си, както беше направила Сайра, когато беше изгубила много кръв, а трябваше да се бие срещу Айджа на арената. Когато светът се залюля на една страна, той го последва и замахна към гърлото на баща си.

Лазмет хвана ръката му и я дръпна силно встрани. В рамото на Акос избухна болка и обхвана цялото му тяло. Той изпищя, ножът падна от ръката му сред гниещите листа. Той също се свлече в краката на Лазмет.

По страните му се търкаляха сълзи. Всичките му кроежи, всичките му лъжи, предателствата срещу приятели, семейство, родина, срещу Сайра, свършиха в краката на Лазмет.

— Ти не си първият син, който се опитва да ме убие — рече Лазмет.

Той вдигна крак и стъпи върху изкълченото рамо на Акос. Още първото докосване накара младежа да се разпищи отново, но мъжът натисна и бавно стъпи с цялата си тежест върху него.

На Акос му причерня пред очите, помъчи се да остане в съзнание, да не припада, да мисли.

Де да беше питал Сайра как се справя с болката, защото това му се струваше невъзможно — от него не беше останало нищо, освен нажежените до бяло искри на агонията.

Лазмет се приведе над него, без да отмества крака си.

— Ризек също ме изненада, докато странствахме заедно. На най-свещения ни ритуал по време на лова за отпадъци той се осмели да ме нападне, да ме хвърли в затвор… — Лазмет замълча, като движеше челюстта си. — Но аз оживях. Ризек беше твърде слаб! И сега ще оцелея, нали така?

Той завъртя палеца си, сякаш мачкаше особено упорита буболечка. Акос пак изпищя, сълзите потекоха покрай ушите и намокриха косата му. Чу далечния вой на Хесанските сирени, които свикваха армията на оръжие. Но беше твърде късно, твърде късно за него, твърде късно за послушницата в коридора и за храма на Хеса.

Мигът съдържаше цялото бреме на ориста, тежестта на неизбежното, приведено в действие от минутата, когато оракулът Вара му беше казала киертата, неговата истина, която преобърна живота му. Разкритието кои са родителите му не го беше освободило от бъдещето, беше го насочвало към него, притегляйки го към баща му като риба, налапала въдица. Изстрадай ориста си, шепнеше гласът на майка му, защото всичко друго е илюзия.

Сега разбираше как се е чувствала Сайра, когато поиска от него да я избере, макар че в онзи момент той не знаеше, че това е възможно. Аз не искам да бъда нещо, което ще „изстрадаш“, беше му казала тя. Имаше нещо могъщо в това нейно качество, в отказа ѝ да приеме обстоятелствата, които не беше избирала сама, в силата на желанието ѝ.

Не искам, беше казала тя и сега той я разбра.

Той не искаше това да бъде краят му, ориста, която щеше да изстрада.

И сред объркването от болката Акос започна да мисли.

Вдигна коляно до гърдите си и изрита силно раната в крака на Лазмет. Мъжът изохка изненадан и отпусна малко рамото му. С вик Акос се отблъсна от земята със свободния си крак, гърбът му се охлузи в земята, наполовина върху листата, наполовина върху каменната пътека, той протегна ранената си ръка и опипом затърси изпуснатия нож между стъблата.

Лазмет беше отстъпил назад и с една ръка стискаше крака си. Акос напипа металната дръжка на ножа и го сграбчи. Кръвта бучеше в главата му, пулсираше в гърлото и рамото му. И като трепереше от болка, превит под собствената си тежест, той се изправи на крака.

Не ориста го беше довела тук. Той беше избрал да дойде. Беше го пожелал.

И сега поиска Лазмет да умре.

Хесанските сирени отново завиха. Двамата с Лазмет се сблъскаха, броня срещу плът. Паднаха тежко на замръзналата земя с восъчните листа. Акос усети нов пристъп на болка в рамото си, повдигна му се, но стомахът му беше празен, за да повърне. Ръцете им се кръстосаха между тях, Лазмет стискаше с две ръце китката му, мъчеше се да отблъсне ножа.

Няма място за чест, помисли си Акос, когато битката е на живот и смърт.

Той сведе глава и ухапа Лазмет по ръката. Стисна зъби с цялата си мощ, усети вкуса на кръв, на драно месо. Лазмет извика прегракнало. Акос натисна ножа и като въртеше главата си, разкъса със зъби ръката му.

Ножът се заби право в гърлото на Лазмет.

Всичко замря.

Осех Кересет чупеше всичко с дарбата си. Корабни седалки. Декоративни възглавнички. Маси. Халби. Чинии. Веднъж неволно счупи една от Акосовите играчки и я взе в скута си, за да му покаже как да я поправи, като вълшебство, със същата дарба, с която я беше счупил. Играчката след това стоеше малко накриво, но Осех беше дал всичко от себе си.

Той гонеше майка им из кухнята с брашнени ръце, за да остави отпечатъци по дрехите ѝ. Само той можеше да разсмее Сифа, и то от сърце. Той беше човекът, който я държеше здраво стъпила на земята в настоящето — или поне доколкото това беше възможно за оракул.

Осех Кересет беше шумен, разхвърлян и любящ човек. Той беше Акосовият татко.

А този студен, жесток мъж, който лежеше в бронята си на една ръка разстояние, не му беше баща.

Акос лежеше до Лазмет, докато той издъхваше. Придържаше изкълчената от баща му ръка до гърдите си и най-накрая отново му се прииска нещо.

Беше дребно желание, слаба жажда за живот, но беше по-добре от нищо.

Глава 52

Сайра

Погалих с пръсти сребърната кожа на главата си. Тя беше започнала да поражда електрически импулси, подобни на онези от истинските нерви, затова усещах леко пулсиране под пръстите си. То ме успокояваше, сякаш стоях под топлия дъжд на Пита.

— Престани, Сребърен лист — скара ми се Тека. — Хората те гледат.

Стояхме на площада пред амфитеатъра. По времето на управлението на брат ми това място гъмжеше от търговци: едни бяха от чужди планети, други — шотетци. На чужденците, естествено, им беше забранено да ни учат на своите езици. Във въздуха тогава се носеше миризмата на пушек, препечено месо и горени билки от шатрите на есандерийците, където миризмите се нравеха особено много на всички. Аз завирах ръце в ръкавите си от страх да не пипна някого в навалицата. Брат ми не беше по-малък деспот от Лазмет, но част от него мечтаеше народът да го боготвори и това го караше от дъжд на вятър да отстъпва. Лазмет нямаше такива мечти.

Ето защо площадът не гъмжеше от хора, които си крещят числа едни на други. Между сергиите не се разхождаха войници с надеждата да сгащят някой човечец, произнесъл чужда дума, да му измъкнат насила парите или да го заплашат с наказание. Сега тук имаше пет-шест маси с шотетски стоки, предимно храни с надути цени. Едва ли много чужденци искаха да живеят във воюваща страна, все едно каква печалба щеше да им донесе това.

— По-скоро черупка, отколкото лист — отвърнах на Тека и извих длани във формата на черепа ми.

— Какво?

— Сребърната кожа — отново ѝ показах ръцете си. — Не е сребърен лист, черупка е.

— Не говорех за лист на дърво — намръщи се Тека. — Исках да кажа ламаринен лист, като на покрив… Знаеш ли какво? Смешно е. Ти си смешна.

Ухилих се широко.

Беше ме страх, че без многолюдието на пустия площад лесно ще ни забележат, но наоколо не се виждаха никакви войници. На обичайните входове и изходи имаше стражи, но с тях лесно щяхме да се справим. И то не с традиционните ми средства, макар че това беше първоначалната ми идея.

Сифа беше предложила по-мирен път до подземията на амфитеатъра. Двете с Има щяха да заприказват стражите на входа и да ги убедят да я пуснат да разгледа арената. За случая Има беше облякла бледолилавата рокля, така че да изглежда заможна и важна — жена, която заслужава благосклонното им отношение. Това щеше да отвлече вниманието на стражите от нас, а в същото време щеше да даде на Има и Сифа шанса да влязат и те.

Зит и Етрек трябваше да вдигнат суматоха близо до страничната врата, за да привлекат стражите натам. Аз и Тека щяхме да се вмъкнем през нея, докато стражите се разправят с Етрек и Зит.

— Ето я — казах на Тека и кимнах към входа под големия сводест проход.

Вятърът развя бледолилавите поли на Има. Тя се загърна по-плътно в шала си и пое през площада.

Аз бях минавала под арката на амфитеатъра по пътя за арената, където срещнах в битка брат си. Тогава всичко беше по-просто. Един враг, един път напред. Сега имаше тирани, канцлери, изгнаници и безброй разногласия между хората, които им служеха.

Да не забравяме и Акос.

Каквото и да означаваше това.

— Сифа каза, че той не е тук — рече Тека, като че ли ми беше прочела мислите. — Лазмет го взел със себе си, накъдето и да е тръгнал. Знам, че това не е много утешително, но… за него е по-добре да го няма при нападението, нали?

По-добре беше. И аз щях да мисля по-ясно. Но не исках да си го признавам. Свих рамене.

— Питах я вместо теб — каза Тека. — Знаех, че няма да го направиш от гордост.

— Време е — казах аз, без да ѝ обръщам внимание.

Тръгнахме през площада в крак със Сифа, която се стараеше да изглежда небрежно и спокойно. Спря се пред една от масите да огледа поднос с пържена переста трева. С Тека вървяхме покрай съседната редица и я наблюдавахме през дима от ковачницата, която рекламираше безплатна поправка при закупуване на мечове на потока.

Наблюдавах от разстояние как Сифа и Има се приближиха до стража на входа. Бях сигурна, че езикът на Има може да бъде бърз и убедителен, щом ѝ се налагаше да влезе в амфитеатъра. В крайна сметка тя цял живот беше лъгала.

Когато и двамата стражи се увлякоха в разговора и ни обърнаха гръб, аз поведох Тека с бърз ход към страничната врата.

Тя беше зазидана под ъгъл в стената и по този начин се образуваше празно място за стража, така че той не се виждаше от улицата. Извадих меча на потока.

Войникът беше младо и високо момче и за миг на негово място съгледах Акос, когато за първи път си сложи шотетската броня и в моите очи ми се стори като точно въплъщение на онова, за което може би щях да мечтая, ако ми беше разрешено да мечтая за нормални неща. Но в следващия момент забелязах, че войникът е по-нисък, по-слаб и с по-светла коса — не беше Акос.

Тъкмо преди да го нападна, чух писъци зад гърба си. В края на площада от една от сергиите се извиваше облак дим. Не, не беше дим, а облак от насекоми, които полетяха едновременно. Писъците идваха от търговеца, който губеше цялата си стока наведнъж. Той се нахвърли с юмруци на Зит, който се смееше с пълно гърло, и го фрасна здраво в ченето.

Прибрах меча в ножницата и викнах:

— Стража!

Момчето с рижата коса излезе от нишата си да ме огледа.

— Ей там се сбиха — посочих с палец над рамото си.

— Пак ли! — изпъшка той и хукна с всички сили.

Тека се мушна вътре, без да се церемони, извади малката отвертка от джоба си и се зае с ключалката на вратата. Аз се озърнах да се уверя, че никой не ни гледа. Виждаха се само прегърбени търговци, шотетци, които въртяха очи крадешком, докато пазаруваха, и растящата суматоха, която Зит и Етрек бяха вдигнали.

— Здравей, скъпа — изрече тихо Тека с гласа, с който разговаряше с жиците. — Ще се отвориш ли заради мен? Не, това не ти е работа? Ах!

Чух щракване. Вратата се отвори и с Тека прекрачихме прага. Механизмът се заключи автоматично зад нас и едно гласче ми каза, че това ще попречи на бързото ни бягство, но нямаше какво да се направи. Затичахме се през тъмния проход с извития каменен свод към светлината в края му, който щеше да ни изведе пред местата от най-долния ред.

Сифа вече обикаляше арената и чуруликаше като птиче колко голямо било мястото и как ѝ се виждало къде-къде по-малко, докато седяла в публиката, и каквото още ѝ дойдеше на ума. Леко дрезгавият ѝ глас отекна десетки пъти, преди да стигнем до края на пасажа. Има мънкаше до нея в знак на съгласие.

Тека тозчас хукна нагоре по стълбите към апаратната зала зад седалките на второто ниво, но аз останах при ниската стена, която отделяше първия ред от площадката на арената, и затворих очи. Чувах песните, които съпровождаха върха на ножа на Ризек, докато той се забиваше в мен, виковете „Предателка!“, които ме бяха посрещнали, когато предизвиках Ризек отново на двубой.

— Сайра?

Гласът на Тека ме спаси от криволиците на паметта ми.

Отворих очи и небето притъмня.

Можеше да бъде нещо най-обикновено като облак, който минава пред слънцето, но небето беше заоблачено, когато затворих очи — равномерно пепеляво във всички посоки. Повдигнах глава и видях широк кораб, много по-голям от транспортните съдове, ховърите и военните кораби на шотетците. Беше голям колкото странстващия кораб, но идеално кръгъл, напомняше на тувхийския пътнически ховър, който Сифа беше довела в тайната квартира на ренегатите.

Долната му част беше гладка и лъскава, сякаш никога досега не е летял, никога не е бил обстрелван от космически отломки, астероиди и безмилостни атмосферни обвивки. Търбухът му беше изпъстрен с бели лампички. Те очертаваха врати и люкове, важни места и станции за скачване, както и масивния силует на кораба. Съдът беше отирийски. Бях сигурна в това. Никой друг не притежаваше волята и суетата да построи нещо толкова практично и красиво.

— Сайра!

Пак беше гласът на Тека, този път изпълнен със страх.

Срещнах погледа на Сифа, която стоеше в средата на арената. Айджа беше определил часа във видението си по цвета на светлината. И тъй като този кораб закриваше слънцето над Воа, действително навън сякаш беше мръкнало.

Атаката протичаше в момента.

— Не си губи времето с апаратната зала — казах на Тека и се учудих колко далечен звучи гласът ми.

Войниците, които бяха въвели Сифа на арената, си плюха на петите, сякаш можеха да надбягат такъв грамаден кораб, преди да ги удари антипоточният заряд. А може би не беше срамно човек да умре с надежда.

Прехвърлих се над преградата, която ме отделяше от арената, и ловко скочих върху отъпканата земя. Не знаех защо, освен че не исках да стоя над арената, когато ни удареше антипоточният заряд. Исках да бъда точно където ми беше мястото — тук, с пясъка в подметките на ботушите ми, където стояха хората, които обичаха битките.

А аз обичах битките.

Но обичах и живота.

Случвало се беше да мисля за смъртта като за избавление, когато болките ставаха нетърпими, когато истинската ми майка беше погълната от тъмнината, която и досега не разбирах. Животът почти винаги е бил мъчителен за мен. Но откриването и преоткриването на други светове, напрежението и болката в заякващите мускули, топлото и силно Акосово тяло, опряно в моето, блясъкът на декоративната броня на майка ми нощем на странстващия кораб — аз обичах всички тези неща.

Спрях на средата на арената, на една ръка разстояние от Сифа и Има, но без да ги докосвам. Зад мен чух леките стъпки на Тека.

— Е, можеше да бъде и по-лошо — рече тя.

Щях да се разсмея, ако това не беше самата истина. Но ние с Тека и Има сме били на косъм от други, далеч по-ужасни моменти на гибел и за нас, предполагам, не беше такава зла участ да се стопим в антипоточния заряд.

— Антипоточен — измърморих аз, защото думата ми звучеше странно.

Погледнах Сифа, която все пак ми беше майка, и за първи път тя изглеждаше искрено изненадана.

— Не разбирам. Антипоточният заряд е светлина. Странстващият кораб… той светеше много ярко, когато го унищожиха. Как може антипотокът да бъде светъл?

— Потокът е хем видим, хем невидим — обясни Сифа. — Той невинаги ни се представя по начин, който разбираме.

Погледнах смръщено разперените си длани, където се събираха сенките ми и се увиваха вечно около пръстите ми като колона от пръстени.

Лекарят, при когото ме заведоха като дете, беше казал, че дарбата ми се е появила, защото съм смятала, че и аз, и всички други хора заслужаваме болка. Предположението му беше разгневило майка ми Илира Ноавек. Това не е нейна вина, беше казала тя, преди да ме изведе от кабинета.

И Акос — когато беше видял как отбелязвам свършеното от мен върху ръката си, покрита сега с броня, той беше попитал само: На колко години си била?

И той, и майка ми не вярваха, че заслужавам дарбата си. И може би бяха прави, може би докторът беше сбъркал, човекът, чиито думи цял живот отекваха в съзнанието ми. Може би болката изобщо не беше моята дарба на потока. Може би тя беше вторичен продукт от нещо друго.

Ако антипотокът беше светлина…

А аз бях измъчвана от мрак…

Може би потокът беше моята дарба.

Тя самата е една малка Огра, бяха ми казали огранските танцьори, когато видяха дарбата ми.

— Някой знае ли какво означава думата „огра“ на огрански? — попитах аз.

— „Живият мрак“ — отвърна Сифа.

Засмях се и когато от долната част на кораба над нас зейна тесен отвор, вдигнах към небето очернените си от сенките ръце.

Избутах сенките си нагоре, нагоре, нагоре.

Над пращенето на силовото поле над амфитеатъра, което Акос беше обезвредил с едно докосване, когато ме издигна до кораба. Той ме беше прегърнал здраво през гърба с жилавата си като въже ръка.

Над пъпа на Воа, където бях живяла през целия си живот, оградена от безупречно чисти дървени ламперии и светлината на фензу. Усетих леко изпотените ръце на Ризек, когато запуши ушите ми, за да ме предпази от виковете на човека, когото баща ми измъчваше.

И още по-нагоре над Воа, над покрайнините на града, където живееше Разказвача с неговия сладък лилав чай, където ренегатите бяха стъкмили маса за вечеря от половин дузина други маси.

Не страдах от липса на гориво. През целия ми живот сенките на потока са били силни, толкова силни, че да не мога да отида на една вечеря, толкова силни, че да превият гърба ми и да изстискат сълзи от очите ми, толкова силни, че да ме държат будна и да ме карат да обикалям стаята си цяла нощ. Толкова силни, че да убиват, но сега вече разбирах защо убиваха. Те не пресушаваха живота у хората, а го заливаха, съкрушаваха го със силата си. Дарбата ми приличаше на гравитацията — ние се нуждаехме от нея, за да останем на земята, живи, но ако тя се усилеше многократно, образуваше черна дупка, от която дори светлината не можеше да се изплъзне.

Да, силата на потока беше твърде жестока, за да се побере в едно тяло…

Освен ако това тяло не беше моето.

Тялото ми, блъскано отново и отново от войници, братя, врагове, но вечно търсещо начин да се изправи…

Тялото ми, проводник на чистата сила на потока, на жуженето на живота, което беше поставило другите на колене…

Животът е пълен с болка, бях казала на Акос, докато се мъчех да го извадя от депресията. Ти можеш да понесеш повече, отколкото си мислиш. И се оказах права.

Имах всички основания да се затворя в себе си, да се откъсна от света, да отблъсна надалеч всичко, което напомня за живота, растежа и силата. Колко по-лесно щеше да бъде да не допускам никого до себе си! Но аз допуснах Акос, доверих му се, когато бях забравила как да се доверявам, допуснах също и Тека, а може един ден и Сифа…

Бих пуснала всеки, който посмееше да дойде наблизо. Бях като планетата Огра — тя посрещаше всеки, всичко, което можеше да оживее на нея.

Не защото заслужавах болка, нито защото бях твърде силна, за да я почувствам, а защото бях достатъчно жилава да я приема като нещо неизбежно.

Сенките на потока летяха нагоре, нагоре, нагоре.

Разпростряха се, укрепнаха от ластарите около пръстите ми до колона в небето, която обгърна цялото ми тяло в сенчест мрак. Не виждах Тека, Сифа или Има, но виждах големия стълб на потока, който преминаваше над и през мен, устремен към онзи отвор в отирийския кораб над нас.

Не видях антипоточното оръдие, нито как изглежда, но видях изстрела. Светлината се разля от неподвижна точка, точно както сенките се опъваха нагоре от мен.

А когато се сблъскаха — агония.

Запищях безпомощно, както не бях пищяла от най-ранното си детство, за което нямах спомен. Болката беше толкова сгъстена, че натроши като стъкло гордостта, разума, личността ми. Чух писъците и усетих как гърлото ми се раздира от собствения ми глас, от пъкъла в мене и край мене, видях сянката и светлината и мястото, където те се срещнаха с оглушителен трясък.

Коленете ми се огънаха, около кръста ми се увиха тънки кокалести ръце. Между лопатките на гърба ми се притисна глава и чух гласа на Тека:

— Дръж се, дръж се, дръж се…

Бях убила чичо ѝ, братовчедка ѝ и в известен смисъл майка ѝ, но тя застана зад мен, подкрепи ме да не падна.

Около ръцете ми се увиха топли и меки длани и над мен се понесе миризмата на листа от сендес от шампоана на Сифа.

Черните очи на онази, която ме беше изоставила, а сега се връщаше при мен…

И накрая на китката ми — строгите бледи пръсти на Има Зецивис.

Потокът потече през всички ни едновременно — приятелката ми, врага ми, майка ми и през мен — обгърна ни заедно в мрака, който беше самият живот.

5.

Арзодае. Глагол. От золдски: „обезобразявам, например с нож“

Глава 53

Киси

Извънредни новини, се чете на екрана. Убийството на Лазмет Ноавек при нападението в Хеса, главен град в Тувхе, беше потвърдено.

Поглеждам сестрата твърдо в очите, искам да ѝ кажа, че пукнат грош не давам дали вътрешностите ми ще потекат по пода, но тя ще ми намери инвалиден стол и ще ме пусне да отлетя с Исае Бенесит до Тувхе. Естествено, не мога да го кажа. Дарбите на другите хора отслабват, когато телата им губят сили, но явно не и моята.

Започвам да търся с какво да я убедя. Обичайните отирийски вещи и фини платове не ми се виждат подходящ избор. Тя е твърде прагматична за това. Не е жена, която си позволява да мечтае за вещи. Би намерила спокойствие в нещо леснодостъпно — като гореща вана или удобно кресло. Водата е лесна за мен, затова не ѝ изпращам вълни, които биха подействали на Исае, а спокойната топлина на човек, потопил се във вода. Весело и неподвижно.

Не си губя времето с тънкости. Изпълвам стаята с вода. Бузите ми парят и стомахът ме боли от шевовете, които още придържат червата ми.

— Аз съм родом от Хеса — решавам да заговоря и гласът ми звучи приглушено, макар че го чувам ясно. Една от странностите на дарбата ми. — Трябва да си тръгна. Пуснете ме.

Тя кима и притъпено примигва насреща ми.

Не бях разговаряла с Исае от ареста на Аст насам. Тя дойде да ме успокои, че всичко е свършило, че той си е заминал. Тъй като не беше жител на Съвета, изпратиха го да чака процеса на родната му луна, а там щяха да го съдят както намереха за добре. Но той повече нямаше да може да стъпи на нито една от планетите в Съвета.

Някой ден това може да означава по-малко планети. Чуват се слухове за разцепление заради закона за надзор над оракулите, предложен от Отир. Твърде рано е да се каже за другите планети-нации, но Тувхе подкрепя Отир, тъй че нашият път поне е ясен.

Още не знаем със сигурност какво е станало в Шотет. Вестите оттам пристигат бавно. Знаем само, че антипоточното оръжие не е свършило работата. Нещо черно като мастило го пресрещнало във въздуха точно на пъпа на Воа и защитило града от експлозията. Никой не може да обясни явлението, но аз виждам в него знак за по-добри дни.

Сестрата ме затика до площадката за кацане на болницата на едно преносимо легло, което може да се застопори за стената на отирийския кораб. Всяко блъскане на леглото изстрелва болки в корема ми, но аз съм щастлива, че се завръщам у дома, затова се старая да скрия страданието си. Първородното дете на семейство Кересет ще падне от нож. Е, може би паднах, но не умрях. Това не беше малко.

Когато сестрата активира магнита в стената, който ще държи леглото ми неподвижно по време на излитането, Исае слиза от навигационната палуба, където разговаряше с капитана. Облечена е с удобни дрехи — пуловер с дълги ръкави, които покриват ръцете ѝ, тесни черни панталони и старите ѝ ботуши с червените им връзки. Изглежда непривично притеснена.

Подава ми ръчен екран с клавиатура.

— Ако случайно поискаш да кажеш нещо, което не можеш да изречеш на глас — обяснява тя.

Взимам го в скута си. Яд ме е на нея, че се вслушваше в Аст, а не в мен, че не ми вярваше, но жестът ѝ ми напомня защо държа на нея. Тя мисли за мен. Иска да мога открито да изразявам мнението си.

— Учудвам се, че не си възразила срещу моето идване — казвам ѝ аз толкова грубо, колкото ми позволява дарбата.

— Ще се опитам да се доверявам на преценката ти занапред — отвръща тя и забива поглед в сключените си пръсти. — Щом искаш да отидеш в Хеса, ще отидеш в Хеса. Ти поиска от мен да бъда милостива, така че и в това ще се старая отсега нататък.

Кимам.

— Съжалявам, Ки — почти прошепва тя.

Усещам как вината ме пронизва. Не си признах, че се опитах да се свържа с шотетците, когато тя реши да пусне антипоточното оръжие срещу тях. Не си признах как използвах дарбата си, за да я успокоявам и убеждавам, откакто всичко това започна. И не смятам да се изповядвам. Така ще изгубя всичко, което спечелих. Но ми е криво, че я мамя.

Най-малкото, което мога да направя сега, е да ѝ простя. Обръщам едната си ръка с дланта нагоре и я подавам, приканвам я да се приближи. Тя поставя длан в моята и казва:

— Обичам те.

— И аз те обичам — отвръщам аз и това е едно от най-лесните неща, които някога съм изричала. Може и да я послъгвам от дъжд на вятър, но това поне е истина.

Исае се навежда да ме целуне, аз я докосвам по бузата, задържам я още малко, преди да се изправи. Тя мирише на листа от сендес и сапун. Като у дома.

Никой никога няма да ме провъзгласи за човека, който накара канцлер Бенесит да се откаже от агресивните действия и да покани шотетците на мирни разговори след опита за нападение над Воа. Ако не бях аз, това щеше да бъде една от най-унищожителните войни в историята на Съвета. Никой няма да ме нарече ловък и самоуверен дипломат или забележителен съветник.

Но така трябва да бъде. Когато всичко се случва по план, аз се сливам с фона. Но ще продължавам да стоя до канцлера, докато тя лавира през този нестабилен мир. Ще бъда човекът, до когото тя ще се допитва за съвет, от когото ще търси утеха, когато скръбта и гневът отново и отново я завладяват. Аз ще бъда ръката, която ще направлява дланта. И никой няма да знае.

Освен мен. Аз ще знам.

Глава 54

Сайра

Събуди ме някакво жужене, едно пламтящо в синьо фензу описваше лениви кръгове над главата ми. Пъстрите му като дъга крилца изведнъж ме накараха да си спомня за Узул Зецивис, който ги отглеждаше за продан и мислеше с толкова нежност за тях, неговата страст.

Край мен всичко беше в бяло — бял под, бели чаршафи, бели стени, бели завеси. Не бях в болница, а в тиха къща. В саксия в ъгъла растеше черно цвете с кадифени цветчета, които пласт върху пласт се разтваряха до тъмножълта сърцевина.

Познах мястото. Това беше домът на семейство Зецивис, кацнал на една извисяваща се над Воа скала.

Имаше нещо нередно. Някак неестествено. Повдигнах едната си ръка и усетих тежестта ѝ, мускулите ми затрепериха от слабото усилие. Отпуснах я на матрака и продължих да се забавлявам с полета на фензу, който чертаеше пътеки от светлина във въздуха.

Разбрах какво не е в ред — не изпитвах болка. По голите си ръце видях, че сенките на потока бяха изчезнали.

Смесица от страх и облекчение изпълни душата ми. Нямаше я болката. Нямаше ги сенките. Дали завинаги бяха изчезнали? Дали бях изразходвала толкова много енергия при антипоточния удар, че дарбата ме беше напуснала завинаги? Затворих очи. Не можех да си позволя да си представя живот без болка. Не можех да си позволя да се надявам.

Известно време след това — не знаех колко точно — чух почукване на вратата. Сифа влезе с чаша чай.

— Предположих, че си будна — рече тя.

— Разкажи ми за Воа.

Опрях се на ръцете си и се опитах да се повдигна. Те бяха като желе. Сифа понечи да ми помогне, ала аз я спрях с кръвнишки поглед и сама се изправих.

Тя седна на стола до леглото ми и скръсти ръце в скута си.

— Твоите сенки отблъснаха антипоточния заряд. Два-три дни след това пристигнаха шотетски изгнаници, за да запълнят вакуума във властта след смъртта на Лазмет и сега те управляват Воа — разказа ми тя. — Но усилието явно те е изтощило. Не мисля, че сенките ти са изчезнали завинаги — добави тя в отговор на въпроса, който не бях изрекла. — Но ти спаси много хора, Сайра.

Говореше някак… гордо. Като майка.

— Недей. Аз не съм твоя.

— Знам. — Тя въздъхна. — Но се надявах, че заедно ще можем да преодолеем пълната враждебност.

Помислих малко.

— Може би.

Тя се подсмихна.

— Е, в този дух… погледни насам.

Тя стана да дръпне пердето от прозореца до леглото ми. Намирах се в онази част на къщата, която беше точно на ръба на скалата и гледаше отвисоко. Отначало видях проблясването на далечни светлинки — сградите във Воа. А сетне Сифа рече:

— Обед е.

Воа беше покрита с щит от черни облаци, малко по-светли от огранското небе. Сенките ми си бяха намерили дом над Воа, потопявайки града във вечна нощ.

През следващите дни физически се почувствах толкова добре, колкото не се бях чувствала от дете. Силите ми се връщаха изит по изит, докато нагъвах ястията, приготвени от Сифа, Има и Тека в кухнята на Зецивис. Има загаряше всичко, което сготвеше, и ми го поднасяше без извинения. Сифа ми правеше тувхийски гозби със странен вкус, в които сипваше тонове подправки. Тека приготвяше необичайно хубави закуски. Помагах им, когато можех, седях на масата с нож, за да режа на ситно това-онова, докато ръката ми отмалееше. Слабостта ме влудяваше, но отсъствието на болката я компенсираше.

Бих разменила всички дарби на света за живот без болки.

Сифа ме беше уверила, че Акос е жив, но не знаех нищо за състоянието, в което се намира. Гледах новините от Тувхе с надеждата да науча нещо за него, но не откривах нищо. В репортажите за смъртта на баща ми не го споменаваха. Най-накрая получихме вести от Киси направо от Хеса. Беше намерила Акос в болницата, където се възстановявал от хипотермия. Канеше се да го прибере у дома.

Облаците над Воа не даваха признаци да се разчистят. Много вероятно беше градът да остане потопен в мрак завинаги. Ако човек погледнеше към Воа от скалите, там сякаш се бе спуснала нощ. Но ако се обърнеше в обратната посока към Границата, която ни отделяше от Тувхе, слънцето отново грейваше. Беше странно да живееш на ръба между двете. И да знаеш, че ти сама си го създала.

И тогава, почти седмица след атаката над Воа, една нощ се събудих от болки.

Отначало не разбрах каква е причината. Погледнах часовника, за да съм сигурна, че не е време да стана и да приготвя закуската, тъй като най-накрая се чувствах много по-добре и бях поела своя ред в кухнята. После усетих с искрица тревога тъпото пулсиране в главата си.

Може би е само главоболие, казах си аз. Няма нужда да се паникьосвам, няма нужда да…

Пръстите ми изтръпнаха, сякаш са били заспали и сега кръвта се връща в тях. Скочих да светна лампата до леглото и я видях — една сенчеста ивица пътуваше от китката към върха на пръста ми.

Отметнах завивката разтреперана и погледнах голите си крака. Бледи сенки се увиваха около глезените ми като окови. Главата и сърцето ми биеха в един и същ ритъм. Не бях разбрала, че стена и пъшкам ужасно, като умиращо животно, докато Тека не отвори вратата с рошавата си светла коса.

Тя тозчас зърна сенките на потока, дойде до леглото и свали ръкавите на пижамата си чак до пръстите. Седна на леглото и ме прегърна, притисна лицето ми в кокалестото си рамо.

Заридах в горнището ѝ, а тя ме държеше в ръцете си мълчаливо.

— Не исках… не исках да се връщат — изхлипах задавено.

— Знам.

— Не ме е грижа колко са могъщи, не ги…

— Да, знам.

Тя ме люля бавно и дълго.

— Хората ги наричат дарба — обади се след известно време. — Ама че глупост!

Два-три дни след това стоях заслушана в барабаненето на дъжда по прозорците в стаята за гости, пред мен на леглото беше раницата ми. Бях натикала в нея повечето от вещите си и сега се опитвах да мисля въпреки болките в гърба и краката. Трудно свиквах със завръщането на дарбата.

— Аза ме помоли да говоря с теб — каза ми Има. Беше се облегнала на рамката на вратата, облечена цялата в бяло. — Иска да приемеш пост в новото шотетско правителство.

— Защо теб моли? Ти знаеш не по-зле от мен, че за народа ни е най-добре властта никога повече да не попада в ръцете на някой Ноавек.

— Нищо подобно не знам — отвърна тя и стисна ръба на блузата си между чистите си и подрязани нокти. — Между нас все още има доста поддръжници на Ноавек. Те дори ще ни сътрудничат, ако настаним наследник от рода на висок пост. Сега се нуждаем от единство.

— Има един проблем обаче. Аз не съм наследник на Ноавек.

Има махна с ръка.

— Няма нужда да се научава това.

Системата на управление, която Аза беше предложила, беше смесица от народни представители и монархия, а монархът — това щях да бъда аз, ако тя получеше своето — назначаваше пълномощник, който да държи цялата власт с помощта на съвет. От мен не се искаше да управлявам в смисъла, в който бяха управлявали баща ми и Ризек, но аз пак обмислях предпазливо. Какви ли не злини се струпваха на главите ни, когато семейството ми беше на власт.

— Ами Вакрез? — попитах аз. — Той е Ноавек. Истински. И освен това е зрял мъж.

— Искаш да ме накараш да го кажа — въздъхна Има.

— Кое да кажеш?

Тя извъртя очи.

— Че според мен си по-добрата възможност от Вакрез. Той се остави да бъде пионка както в ръцете на Лазмет, така и на Ризек. Липсва му… твърдост.

Повдигнах и двете си вежди.

— Това похвала ли беше?

— Не я взимай присърце — отвърна Има.

Усмихнах се под мустак.

— Добре, приемам.

— Какво? Само защото те похвалих ли?

— Не. — Погледнах през прозореца към вадичките дъжд по стъклото, към черния облак от сенки на потока, който закриваше Воа. — Защото вярвам на преценката ти.

Тя се изненада за миг.

После кимна, обърна се и си тръгна мълчаливо.

Тя все така не ме харесваше, но беше възможно и да не ме мрази. Засега това ми стигаше.

Глава 55

Акос

Акос вървеше по издигнатата пътека, която пазеше фермерите от тихоцветите. Шотетските нашественици бяха опожарили половината от посевите този сезон, но фермерите пак бяха на полето и с дебели ръкавици се грижеха за това, което беше оцеляло. Имахме късмет, казваха те, че шотетците дойдоха, след като обрахме цветчетата, защото, за да оцелеят, тихоцветите се нуждаеха единствено от корените. Хесанските посеви щяха бързо да се съвземат.

Храмът, от друга страна…

Акос още не можеше да погледне нататък. На мястото, където на лунната светлина някога блестеше куполът от червено стъкло, сега зееше огромно празно място. Шотетците го бяха разрушили. Бяха избили повечето послушници в храма. Плъпнаха на рояци по улиците на града. Две седмици по-късно местните още не можеха да погребат телата на мъртъвците. А те бяха предимно войници, благодарение на смелия послушник, който беше бил тревогата, но имаше и немалко цивилни.

Акос не смееше да слезе в града. Можеха да го познаят или пък ръкавът му можеше да се завърне и да разкрие белезите. Можеха да го нападнат, ако узнаеха кой е. Да го убият даже. Той не би ги винил. Беше вкарал шотетците в храма.

Не можеше да понася гледката на разрушения храм. Малкото кадри, които виждаше в новините, му бяха предостатъчни.

Затова се разхождаше само през полетата с тихоцвет, навлечен с най-топлите си дрехи, макар че в Тувхе сега беше най-топлото време. Полетата бяха безопасни. Дори сега белите цветчета на непорочничето се откъсваха от стъблата му и политаха във въздуха. По земята имаше дебел слой жълт прах от завистник. Всичко наоколо щеше да тъне в повехнала печал, докато пак дойдеше Угасването, но на него това му харесваше.

Скочи от издигнатата пътека на пътя. По това време на годината, когато снегът се размекваше, нощем всичко се заледяваше и той трябваше да стъпва внимателно. Кукичките на подметките на ботушите му не се захващаха винаги и той лесно губеше равновесие, тъй като едната му ръка беше превързана през рамото. Предпазливите му крачки го отведоха на запад до перестата трева, където самотна и сигурна се гушеше семейната му къща.

Ховърът на Киси не беше паркиран на предната поляна. Когато идваше да го навести, тя го оставяше в града и вървеше пеша до къщата, за да не я види никой. Никой не знаеше, че Акос е тук, иначе досега да са го арестували. Беше убил Лазмет Ноавек, но беше вкарал шотетските войници в храма на Хеса. На ръката си имаше белег на смъртта. В стаята му имаше броня. Той говореше езика на откровението. Сега беше прекален шотетец за тувхийците.

Когато влезе, изпод вратата на кухненската врата светеше и той разбра, че Киси е дошла. Майка му беше идвала да го види в болницата. Влезе в стаята, а той се разкрещя неистово насреща ѝ и дотолкова се разгорещи, че докторите помолиха Сифа да си върви. Киси беше обещала да не я пуска в къщата, преди да се е подготвил за срещата им. Което, мислеше си Акос тайно, нямаше да стане никога. Беше свършил с нея. С това, което беше причинила на Сайра. С това как се беше дръпнала настрана от страданията му. Как ловко го беше накарала да убие Вас. С всичко.

Тропна с крака, за да изтръска леда от ботушите си, после ги разхлаби и ги изсули на вратата. Разкопча каишките и копчетата на палтото от кутях, свали шапката и предпазните очила. Беше забравил колко време му трябва, за да се облече и съблече тук. Беше свикнал с умерения климат във Воа.

Сега Воа тънеше в мрак. Черен като огранското небе над центъра на града, небесният купол изсветляваше до сиво в покрайнините до старата казарма. В новините не даваха обяснение, Акос също нямаше свое. Никой не знаеше нищо за случилото се там.

Това, което се случваше в момента обаче, се въртеше непрекъснато по новините. Шотетските изгнаници бяха признати за официалното правителство на страната под формата на временен съвет, докато се подготвят изборите. Шотет се беше договорил да получи статут на държава. Бяха разменили легитимността срещу земята си и сега евакуираха Воа. Огранците им бяха дали едно парче земя, по-голямо от Воа и много по-опасно, и преговаряха за условията на огранско-шотетското съжителство.

А и други неща се мътеха в Съвета. Говореше се за разкол. Верните на ориста планети се отделяха от светските, оракулите бягаха от едните към другите. Половината галактика щеше да живее без знание за бъдещето, а другата половина щеше да се вслушва в мъдростта на оракулите. Такова разделение съществуваше и у самия Акос и мисълта, че галактиката ще се разцепи, го измъчваше, защото това означаваше, че и той самият ще трябва да избере страна, а не искаше.

Но така беше устроен светът — понякога раните бяха твърде дълбоки, за да зараснат. Понякога хората не искат да се помирят. Понякога, въпреки че едно решение създаваше още повече трудности, отколкото в началото, хората пак избираха него.

— Ки? — повика той, след като окачи зимните си дрехи.

Извървя тъмния тесен коридор до кухнята и надникна на двора да види дали жар-камъните още светят.

— Здравей! — поздрави го нечий глас от всекидневната.

Има Зецивис седеше до камината. На една ръка разстояние от мястото, където беше умрял баща му. Бялата ѝ коса се спускаше свободно около лицето ѝ, беше елегантна както винаги, дори беше облечена в бронята си, която имаше цвета на пясък.

Той се сепна повече от вида ѝ, отколкото от гласа ѝ и се сви до стената. А сетне, засрамен от реакцията си, се отблъсна оттам и се насили да застане лице в лице с нея. Така беше от смъртта на Лазмет.

— Извинявам се. Не можах да измисля по-добър начин да те предупредя — рече Има.

— Какво… — Той пое няколко пъти дъх. — Какво правиш тук?

Тя бегло се усмихна.

— Какво, няма ли да кажеш „Ах, ти си жива, колко се радвам“?

— Аз…

— Шшшт! Всъщност не ме интересува. — Тя се изправи. — Изглеждаш по-добре. Храниш ли се?

— Аз… да.

Всеки път, когато напоследък погледнеше храна, си спомняше за онова, което стори на Джорек, и едва успяваше да преглътне и един залък, все едно колко гладен беше. Насилваше се да хапне по нещо, защото не обичаше да се чувства изтощен, слаб и крехък. Но всеки път му беше трудно.

— Дойдох да те измъкна оттук — обяви Има.

— Това е моята къща — отвърна той.

— Не е твоя, на родителите ти е. Тук е умрял баща ти, в сянката на града, в който повече не можеш да стъпиш, защото някои страни на самоличността ти станаха известни на всички. Това място не е добро за теб.

Акос скръсти ръце на корема си, стисна ги силно. Тя беше изрекла на глас онова, което вече му беше известно, което беше разбрал още когато Киси го доведе тук след нападението. Леглото, в което беше спал, беше точно до това на Айджа, а Айджа беше заминал, изгубил се беше по улиците на Воа, за да не го види никой повече. Всекидневната продължаваше да му напомня за бащината му кръв. А разрушеният храм…

Така…

— И къде да отида? — попита той шепнешком.

Има стана и се приближи бавно към него, сякаш доближаваше животно.

— Ти си шотетец. Макар и не само. Все още си тувхиец, син на оракул, Кересет — всичко това едновременно. Но не можеш да отречеш, че шотетската жилка я има в теб. — Тя внимателно вдигна ръка на рамото му. — Ние искаме да дойдеш с нас.

— Ние? — Той изсумтя, преглътна паренето, което блесна в очите му. — Ами Ара и Сайра? Те не ме искат.

— Не вярвам на ушите си! Мисля, че не познаваш момичето си. Нито Ара, стига да ѝ дадеш време.

— Аз не…

— За бога, момче, иди в кухнята — рязко му се сопна Има.

До кухненската маса, на същата онази маса, където като дете беше разтварял учебниците, за да си напише домашното преди вечеря, където се беше качвал, за да посипе жар-камъните с червен прах от тихоцвет, където се беше научил да кълца, реже и счуква билките за болкоуспокояващите, седеше Сайра.

Гъстата ѝ къдрава коса беше събрана на една страна, а другата половина на главата ѝ блестеше в сребристо.

Ръката ѝ — увита в бронята.

Очите ѝ — черни като Космоса.

— Здравей! — поздрави го тя на тувхийски.

— Здравей! — отвърна той на шотетски.

— Киси ни вкара тайно в Тувхе — обясни тя. — Граничната охрана е затегната в момента.

— Да, вярно.

— Сега съм по-добре и довечера с Има ще отлетим за Огра.

— Ти… — Акос преглътна мъчително. — Какво стана?

— Мракът на Воа? Мое дело е. На сенките ми. — Тя се усмихна малко смутено. Това не беше спокойната усмивка, която щеше да му хвърли преди няколко месеца, но беше повече от очакванията му. Вдигна ръката си, показа му черните, гъсти сенки, които още се носеха по кожата ѝ. — Толкова много сили вложих, че изчезнаха за седмица. Помислих си, че може да е завинаги. Останах съкрушена, когато се върнаха. Но сега… свиквам. Както винаги.

Акос кимна.

— Отслабнал си — рече тя. — Има ми разказа какво е било. С Лазмет. С теб.

— Сайра…

— Аз го познавам, нали знаеш. Виждала съм, чувала съм. — Тя затвори очи, поклати глава. — Знам.

— Сайра — повтори той. — Толкова… нямам думи…

— Всъщност има много думи. — Тя стана от масата, прокара пръстите си по дървото, докато я заобикаляше. — На шотетски думата означава „разкаяние“, но на золдски има три думи. Една за обида, една за обикновено извинение и една, която означава нещо в духа на „с това, което сторих, отрязах парче от себе си“.

Акос кимна, без да може да отговори.

— Мислех, че няма да мога да ти простя, че ми липсва великодушие. Все пак той беше на път да ме убие, а ти само стоеше.

Акос трепна.

— Не можех да помръдна. Бях… скован. Вцепенен.

— Знам — рече тя и застана пред него с намръщено чело. — Акос, не помниш ли какво крия под тази броня? — Тя обгърна предпазителя на предната част на ръката си. — Когато ти показах тези белези, ти помисли ли си, даже за секунда, че съм направила нещо, което не може да бъде простено?

Сърцето на Акос биеше учестено, силно, както когато изпадаше в паника, а той не разбираше защо.

— Не, не си го помисли. Беше милостив към мен. Тека също. Дори Има по свой начин.

Тя вдигна ръка към бузата му. Той се отдръпна.

Беше му много, много по-трудно да приеме прошката ѝ, отколкото осъждането ѝ, защото това означаваше, че трябва да се промени.

— Нека този път аз да бъда тази, която ще ти каже — бил си млад, изгладнял, изтощен. Изстрадал, объркан и самотен. И ако си мислиш, че аз, Сайра Ноавек, Бича на Ризек, убийцата на собствената си майка, не може да разбере какво си преживял, тогава не ме познаваш истински, не разбираш какво съм направила.

Акос я наблюдаваше внимателно, а тя го притегли към себе си и опря челото си в неговото, така че да могат да се гледат, да дишат същия въздух.

— С това, което сторих, отрязах парче от себе си — рече той.

— Няма нищо. Аз цялата бях насечена на парчета и съшита отново.

Тя се отдръпна.

— Засега ще ми бъдеш само приятел, нали? А по-нататък ще говорим по темата „още съм влюбена в теб, какво, по дяволите, ще правим по въпроса“.

Акос се усмихна.

— Покажи ми къщата си. Имаш ли снимки, от които да те е срам? По време на пътешествието сестра ти ми каза, че си бил много придирчив към чорапите си.

И така, Акос я заведе на горния етаж, сплел пръсти с нейните, отвори всичките си чекмеджета и се остави да стане прицел на подигравките ѝ.

Мила Киси,

Съжалявам, че не те дочаках. Не знаех кога ще се върнеш, а корабът ми отлита.

Надявам се, че ще разбереш защо не мога да остана. Тук вече няма място за мен. Но ти предлагам да сключим споразумение. Ако ти се опиташ да ограничиш дарбата си, когато съветваш Исае, аз ще се постарая да не се самоизмъчвам за Айджа. И Джорек. И Хеса.

Аз лично смятам, че твоята част е много по-лесна, затова най-добре приеми предложението ми.

Но не се шегувам — ти не си кукловод, Ки, макар да знам, че понякога ти се иска да бъдеш. Може би властта ти допада, но с нея трябва да се внимава, нали?

На Огра аз ще бъда по-далече от теб, отколкото някога съм бил в Шотет, но този път ще бъде различно. Този път ще мога да ти идвам на гости. Този път ще мога да бъда какъвто поискам и да отида където поискам.

Ще ми липсваш. Пази се.

Акос

П.П. Не се тревожи, все някога ще разговарям с мама.

Глава 56

Сайра

Един сезон по-късно.

Събудих се от тихо тананикане и от почукването — чук, чук, чук — на нож в дъска за рязане. Акос беше с гръб към мен, превил рамене над тесния шкаф. Купчинката от билки до него ми беше непозната — нещо огранско, което се беше научил да използва по половин дузина начини, откакто чиракуваше при Зенка.

Протегнах се и коленете ми изпукаха. Бях заспала под клокочещия звук на една нова отвара, която къкреше на печката, но тогава той седеше на края на леглото и четеше шотетска книга с преводача подръка, в случай че му потрябва. Напредваше бързо с шотетските знаци, но те бяха доста на брой и щяха да минат сезони, докато ги усвои.

— Чух онова пукащо коляно, Ваше суверенно величие — рече той.

— Добре — прозинах се аз. — Значи не си толкова непредпазлив, колкото изглеждаш.

Станах и с тихи стъпки отидох при него. На ръката му имаше превръзка — пипалото на някакво отровно огранско растение се беше увило около нея, докато събирал цветовете му, и прояло кожата му като киселина. Белегът му преминаваше през шотетските белези на смъртта, протягаше се през тях, но не ги беше заличил напълно.

— Това изглежда отвратително — посочих аз веществото, което режеше.

Беше зърнесто и черно, сякаш покрито със слой машинно масло. Беше боядисало пръстите му в сивкав цвят.

— И на вкус е ужасно. Но ако действа така, както предполагам, че ще действа, ще се сдобиеш с болкоуспокояващо, от което няма да ти се приспива през деня.

— Не е необходимо да посвещаваш толкова време на болкоуспокояващите. Справям се добре и с тези, които имам.

— Приятно ми е да ги забърквам. Не всичко опира до теб, нали?

— Обичам да ми говориш мили думи.

Обвих ръце около кръста му, вдъхнах мириса на свежест, която дълго оставаше по всичките му дрехи следобед, след като ходеше до малката оранжерия на кораба.

Огранците ни бяха дали назаем два кораба за странстването този сезон. Те бяха много по-малки от разрушения странстващ кораб, затова не всички шотетци, които имаха право, можеха да заминат, а тези, които щяха да заминат, бяха избрани с лотария. Но странстване щеше да има и това беше най-важното за повечето от нас, особено за изгнаниците, които от много сезони не бяха участвали в ритуала.

Планетата, на която щяхме да ходим на лов за боклуци този сезон, беше Тепес. Решението беше взето политически, вместо да бъде подсказано от потока, както беше ставало досега. Тепес, Огра и Шотет бяха от едната страна на продължаващия спор за оракулите срещу Отир, Тувхе и Пита. Ала думата „спор“ беше донякъде зле подбрана, защото, както се беше изразила Тека, обстановката беше „малко напрегната“. Лоша, с други думи.

Въпросът вече не беше „дали“, а „кога“ щеше да настъпи разцеплението в галактиката. Проблемът беше, че останалата част от планетите в Съвета искаха да запазят оракулите си, но да наложат строги правила върху гадателствата им, което за тях беше несъстоятелно. След онова вземане-даване, което си имах със Сифа, аз не знаех какво да мисля. Но за късмет, това не беше моя работа.

Аза беше министър-председател и отговаряше за вземането на решения. Аз се допитвах до нея, когато ми се налагаше, и се стараех да се занимавам повече с дипломатическата страна на нещата, макар че и по тази част ме нямаше много. Обаче познавах другите планети. Те ме бяха пленявали през целия ми живот. А дарбата за езиците ми беше от полза, тъй като хората обичаха да чуват как чужденците правят усилия.

Акос спря да реже, обърна се в ръцете ми и аз го затиснах в шкафа. Беше облечен с една от старите ризи на баща си, износена и кърпена на лактите и в тъмночервения цвят на Тувхе.

Сивите му очи — все така предпазливи, вечно предпазливи — още от онзи ден изглеждаха малко натъжени. Ара Кузар беше на нашия кораб благодарение на шанса или на ориста, или на каквото там вярвах напоследък. Тя все още отказваше да го погледне и на него не му беше леко с присъствието ѝ тук, обаче когато се случеше да повдигна въпроса, той само казваше: „На нея ѝ е още по-трудно, отколкото на мен.“ С което не можеше да се спори.

Вирнах брадичка и нежно го целунах. В отговор той ме прегърна през гърба и ме повдигна силно, топло и уверено.

След известно време се отделихме.

— Днес ще минем през потока. Ще дойдеш ли с мен?

— Ако още не си забелязала, следвам те навсякъде.

Потупа ме по носа с изцапания си пръст и ми остави сива следа, която даже аз виждах от ъгъла на окото си.

— Изцапа ми носа точно преди да отида при другите, а?

Акос се ухили и кимна.

— Мразя те — казах аз.

— А аз теб обичам — отвърна той.

— Какво е това на носа ти? — попита ме Тека.

Намирахме се на наблюдателната палуба на кораба, точно над навигационния център, където пилотите и техниците се щураха напред-назад и подготвяха преминаването ни през потока. Отидохме до парапета — той ни отделяше от гигантския прозорец, през който щяхме да разгледаме потока.

Вътре на огранския кораб беше тъмно, както можеше и да се очаква, макар че не навсякъде беше равномерно. Подът представляваше тесни пътеки, направени от скари. Те се издигаха над плитки басейни с вода, които светеха от биолуминесцентните бактерии в тях. Беше красиво и магично, но не един човек беше паднал вътре и после трябваше да ходи в корабния лазарет. Нещо ново, с което да свикнем.

Акос вече стоеше там. Беше ни запазил места, тъй като на пътеката се трупаше все повече народ, макар че хората и без това щяха да се отдръпнат от пътя ми, ако ги приближах. Опитах се да не се разстройвам от тази мисъл. Застанах между него и Тека и наострих уши да чуя капитана, който щеше да извика кога да се приготвим.

Акос ме хвана за ръка, а корабът приближи богатата и наситеносиня светлина. Щеше да ме пусне, когато навлезем в потока, за да мога да усетя силата му, все едно колко болезнено щеше да бъде това, но ми беше приятно да ме държи, докато наближавахме. Сърцето ми биеше учестено. Обичах тази част.

Истинската изненада обаче беше, когато ръката на Тека стисна другата ми ръка. На лицето ѝ грееше вятърничава усмивка.

— Аз съм шотетка — каза тя повече на себе си, отколкото на мен. — Остра съм като нож и също толкова силна…

Това беше вариант на другото стихотворение, което бях видяла изписано на една стена във Воа, онова, което беше съчинено като нападка срещу правителството на Ноавек:

Аз съм шотетец.

Остър съм като строшено стъкло и също толкова крехък.

Цялата галактика е пред мен, а нито за миг не я зървам.

Харесвах повече него, защото ми напомняше за собствената ми крехкост, собствената ми склонност да виждам това, което ми се искаше. Но тази версия също беше добра.

Изненадах се, когато Акос се присъедини към нея на последния стих:

— Цялата галактика е пред мен и ми принадлежи.

— Пригответе се! — чу се отдолу викът.

Тека и Акос пуснаха ръцете ми почти едновременно. И корабът беше погълнат от синята светлина.

Епилог

Айджа

Завръщаме се маскирани в Хеса.

Известно време рискът ни се струваше прекалено голям. Но също така и неизбежен. Затова изчакахме шотетците пак да тръгнат да странстват и си запазихме място на полета под фалшиво име — онова, което си купихме от един престъпник на П1104, след като избягахме от Воа.

Взимаме под наем палто от занемарения туристически магазин на главния площад, защото няма да останем за дълго. Както винаги се изкачваме пеша до върха на хесанското възвишение. Пророческата зала е затворена за ремонт, но ние познаваме всички пътища до нея, които другите не знаят. Поне тях си спомняме.

На купола в Пророческата зала зее дупка с нащърбени краища от червено стъкло. Не знаем с какво са разрушили покрива шотетците, ала оръжието, което са избрали, все едно какво е било, отдавна е почистено. Заставаме в средата на пода, където някога заставаше босонога майка ни, за да приеме бъдещето.

Виждаме…

Галактика, разцепена на две, оракули, които бягат към Огра, Тепес и Золд.

Кораби на Съвета ги преследват, преследват, настигат ги.

Малки антипоточни взривове.

Изчезващи възможности, когато хората намират своя край.

Виждаме…

Шотетци слизат на Тепес, облечени в специални костюми, които ги предпазват от жегата.

Запушват носовете си, за да не дишат миризмата на разтопените до бяло боклуци.

Мъж изчетква праха от напълно здрав компресор.

Жена повдига към слънцето заоблено парче стъкло.

Виждаме…

Исае Бенесит, облечена в рокля в тувхийско червено.

Тя стои зад ледено поле, където тихоцветите скоро ще цъфнат.

Зад нея, в същото червено, полускрита в сенките, със загадъчна усмивка е застанала Киси Кересет. Главата ѝ е окичена с тънка сребърна лента — накита на съпругата на канцлера.

Цветчетата се пукват и се разгъват.

Виждаме…

Ръцете ни стискат ремъците на гърдите ни, докато корабът ни пада, пада, пада през гъстата атмосфера.

Под нас се появяват светлите линии, които като вени очертават повърхността на Огра.

Ние сме шотетец. Не сме шотетец. Но и в двата случая сме оракул и това не може да се промени, затова се завръщаме в огранския храм, за да се учим.

Да видим какви можем да станем.

Виждаме…

Тях.

Остарели. Сребърната кожа блести от едната страна на главата ѝ. Сивите му очи са се набръчкали по ъглите. Той я поглежда.

Стоят сред навалица от хора под огромен кораб. С металните си кръпки той се извисява над другите съдове в товарното помещение. Нов странстващ кораб.

Той я хваща за ръката. Двамата заедно тръгват към него.

Кратък речник

Алтетахак — шотетски боен стил, подходящ за ученици със здраво телосложение, превежда се като „школата на ръката“.

Алтос арва — трелански плод, известен с прекомерната си сладост.

Арзодае — золдска дума, която буквално означава „обезобразявам, например с нож“, макар че всъщност се използва като много силно извинение: „С това, което сторих, отрязах парче от себе си“.

Бенесит — едно от трите орисани семейства на планетата-нация Тувхе. На момиче от сегашното поколение съдбата е отредила да стане тувхийски канцлер.

Воа — шотетската столица, където е съсредоточена по-голямата част от населението.

Гало — град на Огра, в който сега живеят предимно шотетски изгнаници.

Дарба на потока — смята се, че дарбите са проявление на потока, който протича през хората и дарява всеки човек с неповторима способност. Тази способност се развива през пубертета и невинаги е благотворна.

Елметахак — изгубил популярността си шотетски боен стил, който набляга върху стратегическото мислене. Превежда се като „школа на съзнанието“.

Есандер — умерено богата планета със силно религиозно население. Народът ѝ е особено привързан към ароматите.

Зиватахак — шотетски боен стил, подходящ за ученици, които притежават бърз ум и тяло. Превежда се като „школата на сърцето“.

Золд — малка бедна планета в средата на слънчевата система, известна с аскетите си и силната си национална идентичност.

Изит — мерна единица, отговаряща приблизително на ширината на кутрето на един средностатистически човек.

Кересет — едно от трите орисани семейства на планетата-нация Тувхе, което живее в Хеса.

Киерта — истина, която преобръща живота. В буквален превод от огрански означава „нещо, което под напор е добило нова форма“.

Кутях — огромно, покрито с козина създание от рода на кучето, разпространено в Тувхе. Тувхийците използват кожата на кутяха за топли облекла.

Ледоцвет — единствената растителна култура в Тувхе. Ледоцветите имат твърди дебели стебла и цъфтят в различни цветове, всеки от които се използва по неповторим начин в лекарствени и други препарати в цялата слънчева система.

Ноавек — единственият орисан шотетски род, известен със своето непостоянство и жестокост.

Огра — кръстена „планетата на сенките“, Огра е един загадъчен свят в далечните простори на слънчевата система, в чиято атмосфера не могат да проникнат наблюдателни системи.

Орузо — буквално от шотетски „огледално отражение“; думата означава „наследник“, а също че един човек се е превърнал в друг.

Осок — най-северният и най-студеният от трите големи града в Тувхе.

Отир — планета, близо до центъра на слънчевата система, известна с богатството и приноса си в технологиите, и особено в областта на медицината.

Переста трева — могъщо растение, което произхожда от Огра. Причинява халюцинации, особено когато се поглъща.

Пита — известна още като „водната планета“, населена от крайно практични хора, ценени високо заради синтетичните материали, които създават.

Погко — столицата на Огра.

Поток — едновременно природно явление, а в някои случаи и религиозен символ, потокът е невидима енергия, която дава способности на хората и може да бъде насочвана в кораби, машини, оръжия и т.н.

Сезон — единица за време, която води началото си от Пита, където една обиколка около слънцето на шега се нарича „дъждовният сезон“ (там не спира да вали).

Сема — думата за човек, който не се определя нито като мъж, нито като жена.

Соджу — есандерийски метал, който блокира потока.

Странстване — сезонно пътуване, по време на което шотетците предприемат с огромен кораб обиколка на слънчевата система, за да събират от боклуците на различни планети ценни материали, които служат за проводник на потока.

Тепес — известна още като „пустинната планета“, тя стои най-близко до слънцето, а народът ѝ се слави с крайната си религиозност.

Тик — жаргонна дума за малка единица време, подобна на секундата.

Тихоцвет — най-важният ледоцвет за тувхийците. Погълнат направо, яркочервеният тихоцвет е отровен. Разреден, той се използва както за лек против болки, така и като средство за отдих и развлечение.

Трела — малка, със скромни ресурси и никакво уважение към оракулите, Трела е планинска планета и произвежда голяма част от плодовете в галактиката.

Тувхе — име, признато от Съвета както за нацията, така и за самата планета, известна още като „ледената планета“. Там живеят както тувхийци, така и шотетци.

Урек — шотетското име на планетата Тувхе (макар че шотетците наричат народа на Тувхе с истинското му име), което означава „празен“.

Хеса — един от трите по-значителни града в Тувхе, има славата на по-суров и по-беден от другите два.

Шиса — най-богатият от трите града в Тувхе. Сградите в Шиса се реят високо сред облаците като „увиснали капки дъжд“.

1

Тук е транскрибирано е като Ейдже, но в първа книга е Айджа. — Бел. Dave

Content

Вероника Рот
Подменена орис
(Книга 2 от  „Смъртни белези“)

Пролог Айджа

1. Шитхи. Глагол. От тувхийски: „мога/трябва/задължително е“

Глава 1 Сайра

Глава 2 Киси

Глава 3 Сайра

Глава 4 Акос

Глава 5 Киси

Глава 6 Акос

Глава 7 Киси

Глава 8 Киси

Глава 9 Сайра

Глава 10 Акос

Глава 11 Сайра

Глава 12 Киси

Глава 13 Акос

Глава 14 Сайра

Глава 15 Сайра

Глава 16 Акос

Глава 17 Акос

Глава 18 Айджа

Глава 19 Сайра

Глава 20 Киси

2. Киерта. Съществително име: От огрански: „нещо, което под напор е добило нова форма“

Глава 21 Киси

Глава 22 Сайра

Глава 23 Акос

Глава 24 Сайра

Глава 25 Киси

Глава 26 Акос

Глава 27 Сайра

Глава 28 Акос

Глава 29 Айджа

Глава 30 Сайра

3. Орузо. Съществително име. От шотетски: „огледално отражение“

Глава 31 Сайра

Глава 32 Сайра

Глава 33 Акос

Глава 34 Акос

Глава 35 Сайра

Глава 36 Киси

Глава 37 Акос

Глава 38 Сайра

Глава 39 Киси

Глава 40 Киси

4. Огра. Съществително име. От огрански: „живият мрак“

Глава 41 Акос

Глава 42 Сайра

Глава 43 Акос

Глава 44 Сайра

Глава 45 Сайра

Глава 46 Акос

Глава 47 Сайра

Глава 48 Киси

Глава 49 Акос

Глава 50 Сайра

Глава 51 Акос

Глава 52 Сайра

5. Арзодае. Глагол. От золдски: „обезобразявам, например с нож“

Глава 53 Киси

Глава 54 Сайра

Глава 55 Акос

Глава 56 Сайра

Епилог Айджа

Кратък речник

1