Слоун Робин

Денонощната книжарница на мистър Пенумбра

Анотация

В „Денонощната книжарница на мистър Пенумбра“ лавиците, отрупани е книги, стигат високо, чак до тавана. Там, където се стига само със стълба, се спотайват мистериозни заглавия, изписани е причудлив шифър, за които информация няма дори и в интернет. Те не се продават, а се заемат за четене от посветени в голяма тайна членове на древно общество. И така е било от векове.

Всичко се променя, когато в книжарницата започва работа Клей Джанън. Изпълнен с любопитство към тези недостъпни книги и идващите винаги нощем за тях читатели, той прибягва до помощта на модерните технологии. Скоро на негова страна застават и някои от най-умните хора на планетата, работещи в централата на „Гугъл“. ГГ гениите обичат загадките, а тази е точно по вкуса им – но едва ли подозират, че за разгадаването й ще е нужно повече от изумителна изчислителна мощ.

Модерността атакува традиционната мъдрост... но дали книгите няма да се окажат по-могъщи от компютрите?

Това е художествено произведение. Всички герои, организации и събития, представени в този роман, са продукт на авторовото въображение или са използвани с художествена цел.

За Бети Ан и Джим

КНИЖАРНИЦАТА

ТЪРСИ СЕ ПОМОЩНИК

Изгубен в сенките на рафтовете, за малко да се изтърся от стълбата. Точно на половината път догоре съм. Подът на книжарницата е на значително разстояние под мен, повърхност на далечна планета, която някога съм обитавал. Горните рафтове са все още високо над главата ми. Там е тъмно – книгите са плътно натъпкани една до друга и не пропускат никаква светлина. Въздухът е малко разреден. А май видях и прилеп.

Успявам да се вкопча в безценния си живот – с едната ръка се държа за стълбата, с другата – за ръба на рафта. Кокалчетата на пръстите ми са побелели. Очите ми пробягват над тях в посока към книгите, обхождат лавиците... и ето я. Книгата, която съм пратен да намеря.

Но нека се върнем малко назад.

Казвам се Клей Джанън и в онези дни рядко докосвах хартия.

Седях си в кухнята и тъкмо започвах да преглеждам обявите за работа на лаптопа си, когато нещо привличаше вниманието ми и се прехвърлях на статия за генномодифицираните лози. После решавах, че е прекалено дълга, затова я оставях за четене за по-нататък. След това отварях друг линк към ревю на книга. Добавях и него в списъка си за четене, след което свалях първата глава от книгата – третата от поредицата за вампирска полиция, и вече напълно забравил за обявите за търсене на помощници, отивах в дневната, слагах лаптопа на корема си и четях цял ден. Разполагах с много свободно време.

Бях безработен след бума от съкращения в големите хранителни вериги на Америка в началото на XXI век: по време на техния пик бяха затворени гигантски конгломерати от закусвални за хамбургери и цели суши империи – докарани до фалит.

Работата, която загубих, бе в главния офис на „Нюбейгъл"1, пекарна, която се помещаваше не в Ню Йорк или в някое друго място с традиции в печенето на гевреци, а тук, в Сан Франциско. Компанията бе много малка и съвсем нова. Беше основана от двама бивши служители на „Гугъл", които пишеха софтуер, за да направят дизайна и да изпекат геврека на гевреците: гладка хрупкава коричка, мека тестена вътрешност – всичко това в съвършен кръг. Беше първата ми работа след артколежа и започнах като дизайнер, правех рекламни материали, за да обясня и промотирам този хранително-вкусов тороид^2: менюта, купони за намаления, плакати за витрините на магазините и веднъж дори цял демонстративен щанд за търговско изложение.

Имаше много работа.

Отначало един от гугълците ме накара да се развихря и да направя нов дизайн на логото на компанията. То представляваше големи подскачащи букви в цветовете на дъгата, разположени в бледокафяв кръг, и изглеждаше като правено с жалката програма за рисуване на „Майкрософт". Направих нов дизайн, като използвах по-модерна форма на шрифта с остри черни серифи^3, които според мен напомняха за кутийките и „кинжалите" на еврейските букви. Придадох на „Нюбейгъл" малко тежест и логото ми спечели награда от Американския институт за графични изкуства в Сан Франциско. После, когато споменах на другия бивш гугълец, че мога да програмирам (донякъде), той ме повиши и вече отговарях за сайта на компанията. Така че промених и 1 2 3

1

2

3

Серифи – декоративни чертички по краищата на буквите в някои шрифтове; печатните материали, като вестници и книги, почти винаги използват такъв вид шрифт, който се нарича съответно „серифен”. – Б. пр.

неговия дизайн, проведох малка маркетингова кампания, благодарение на която при търсене на ключови думи, като „бейгъл", „закуска" и „типология", в интернет най-напред излизаше нашата фирма. Аз бях също и гласът на @NewBagel в туитър и привлякох няколкостотин нови последователи с комбинация от любопитни факти за закуската и дигиталните купони.

Нито едно от тези ми занимания не представляваше следващия славен нов етап в човешката еволюция, но се учех. Развивах се. После обаче икономиката се срина и се оказа, че по време на рецесия хората си искат добрия старомоден шуплест и издължен геврек, а не някакви гладки извънземни форми дори ако те са поръсени с най-съвършено смляната каменна сол.

Бившите гугълци бяха свикнали с успеха и не желаеха да се предадат толкова лесно. Те бързо смениха бранда и станаха компания за гевреци „Старият Йерусалим", като изоставиха напълно алгоритъма, а гевреците започнаха да излизат почернели и с неправилна форма. Инструктираха ме да придам на сайта по-старовремски вид – задача, която затормози душата ми и не ми спечели никаква награда от никой художествен институт. Ключовите думи вече не даваха същия резултат, а накрая изобщо спряха да водят към нас. Имаше все по-малко и по-малко неща за правене. Не научавах нищо и не се развивах наникъде.

Най-накрая бившите гугълци се признаха за победени и се преместиха в Коста Рика. Пещите бяха студени и уебсайтът замря. Нямаше пари за обезщетения, но задържах служебния „Макбук" и акаунта в туитър.

И така, след по-малко от година заетост, се озовах без работа. Оказа се, че не само хранителните вериги са засегнати. Хората живееха в мотели и в подвижни къщи по паркинги. Цялата икономика внезапно заприлича на онази детска игра, в която участниците танцуват, а когато музиката спре, трябва да седнат на някой от наредените в кръг столове или изгарят. Бях убеден, че е жизненоважно да си намеря място, каквото и да е място, възможно най-бързо.

Когато огледах конкуренцията, картината пред очите ми се оказа доста потискаща. Имах приятели – дизайнери като мен, които вече работеха по световноизвестни сайтове или създаваха напредничави тъчскрийн интерфейси, а не просто лога за стартиращи компании за гевреци. Имах познати, които работеха в „Епъл". Най-добрият ми приятел Нийл имаше собствен бизнес. Още една година в „Нюбейгъл" и щях да бъда на добро ниво, но не се бях задържал на работа достатъчно дълго, за да си изградя хубаво портфолио – или дори да стана достатъчно добър в нещо. Имах дипломна работа за швейцарската типография (1957-1983) от артколежа и бях създал уебсайт от три страници.

Въпреки това не се отказвах и продължавах да преглеждам обявите. Само дето критериите ми постепенно почнаха да се променят. Първо твърдях, че мога да започна само в компания, в чиято мисия вярвам. После си помислих, че ще бъде добре, стига да научавам нещо ново в процеса на работа. След това реших, че съм съгласен на всичко, ако фирмата не е очевидно на страната на злото. Сега внимателно преосмислях собственото си определение за зло.

Хартията ме спаси. Открих, че мога да остана съсредоточен върху едно нещо, ако съм далече от екрани и интернет, затова явно решението бе да принтирам купищата обяви, да метна телефона в чекмеджето и да изляза навън, забил нос в листовете. Отделих обявите, в които се изискваше прекалено много опит, и ги изхвърлих в нащърбените зелени кофи за боклук, покрай които минах. Когато стигнах границата на изтощението и се запътих към автобуса, за да се прибера вкъщи, в предния си джоб имах две-три доста обещаващи предложения, които бях готов да проуча.

Този подход наистина подейства и ми намери работа, макар и не по начина, който очаквах.

Сан Франциско е чудесно място за разходки, ако имаш силни крака. Градът представлява малък квадрат, разнообразяван от многобройните стръмни хълмове и ограден от три страни от вода, така че навсякъде пред очите ти се разкриват изненадващи гледки. Може да се разхождаш, умислен в своите си неща, с купчини листчета в ръцете и по джобовете си и внезапно земята под краката ти се отдръпва и разкрива удивителна гледка – погледът ти стига чак до морето и всички сгради пред теб са обагрени в оранжево и розово.

Архитектурният стил на Сан Франциско не се среща никъде другаде в страната, но дори когато живееш тук и си свикнал с него, градът все пак ти поднася необичайни гледки: всички тези тесни къщи, прозорците като очи и зъби, украсите по фасадите, наподобяващи сватбени торти. И ако си се обърнал в правилната посока, зад всичко това ще видиш ръждивия призрак на моста „Голдън Гейт".

Последвах една чудата гледка и поех по безименна стръмна уличка, известно време вървях по крайбрежието, след това тръгнах обратно по дългия път към вкъщи. Минах покрай старите вълноломи, като внимателно избягвах шумната тълпа на Кея на рибарите; ресторантите за морска храна отстъпваха на морските машиностроителни фирми, а след тях идваше ред на новите компании за социални медии. Най-накрая, когато стомахът ми закъркори, давайки сигнал, че е готов за обяд, се запътих пак към града.

Винаги когато обикалях из улиците на Сан Франциско, се оглеждах за табели „Търси се помощник" по витрините – не е нещо, което обикновено човек прави, нали така? Вероятно би трябвало да съм малко по-подозрителен към тях. Уважаваните и некриещи нищо от закона работодатели пускат обяви в „Крейгслист"4.

Денонощната книжарница, покрай която минах, определено не бе от тях.

ТЪРСИ СЕ ПОМОЩНИК

Нощно работно време

Специални изисквания

Служебни облаги

Сега... Сигурен бях, че „денонощна книжарница" е евфемизъм за нещо. Намираше се на „Бродуей"5, а това бе евфемистичната част на града. Обиколката ми за търсене на работа ме бе отвела далеч от дома, а над съседната врата имаше неонов знак с подвижни крака, които се разтваряха и затваряха, и надпис „Плячката".

И все пак бутнах стъклената врата. Когато отворих и влязох, някъде над главата ми издрънча малка камбанка. По това време изобщо не си давах сметка какъв важен праг преминавам.

Вътре: представете си нормална по размер книжарница, обърната настрани. Мястото бе абсурдно тясно и замайващо високо, етажерките с книги се издигаха нагоре една след друга – три етажа, може би дори повече. Извих врата си назад, за да видя докъде стигат – защо книжарниците винаги те карат да правиш странни неща с врата си? Рафтовете се сливаха със сенките по тавана така плавно, че направо можеха да продължават нагоре до безкрайност. Бяха плътно долепени един до друг и ми приличаха на гориста преграда – но не като приятелската калифорнийска гора, а като стара трансилванска – гора, пълна с вълци, вещици и бандити – майстори на кинжалите, чакащи да се доберат до теб, когато лунната светлина се скрие.

Имаше стълби на колелца, с които се стигаше до най-високите лавици, и можеха да се местят по пътеките между тях. Обикновено ги намирах за симпатични – напомняха ми за старите библиотеки в аристократичните университети, но тук, както се простираха нагоре в мрака, изглеждаха зловещи. Нашепваха ми слухове за странни инциденти, случили се в непрогледна тъмнина.

Затова реших да се придържам към предната част на книжарницата, в която през прозорците се просмукваше обедната светлина – предполагаше се, че тя ще държи вълците надалече. Стената около и над вратата бе изцяло стъклена, дебелите квадратни стъклени панели бяха обхванати в решетка от черно желязо, а през тях, във формата на дъга, с високи златни букви бе изписан (наопаки, за да се чете правилно отвън) надписът:

ДЕНОНОЩНАТА КНИЖАРНИЦА НА МИСТЪР ПЕНУМБРА^6

Под дъгата на надписа имаше символ – две разтворени длани, наподобяващи по форма отворена книга.

Е, кой беше мистър Пенумбра?

– Привет, привет – разнесе се спокоен глас иззад купищата книги.

Появи се човек – висок, слаб като някоя от стълбите в книжарницата, облечен в светлосива риза и синя жилетка. Поклащаше се, докато ходеше, и се подпираше с ръка на рафтовете. Щом излезе от сенките, видях, че жилетката подхожда на очите му – и те бяха сини, искрящи на сутрешната светлина. Бяха добри очи, големи и ярки, обвити в мрежа от ситни бръчици. Мъжът бе много стар.

Кимна ми и махна немощно.

– Какво търсиш из тез лавици, момчето ми?

Беше добро изречение и определено ме накара да се отпусна.

Попитах:

– Дали говоря с мистър Пенумбра?

– Аз съм Пенумбра – кимна мъжът – и съм пазителят на това място.

Не бях осъзнавал, че е така, докато не го казах:

– Търся работа.

Пенумбра премигна веднъж, после кимна отново и се затътри към бюрото до входната врата. Беше масивно, от тъмнокафяво дърво със спираловидни кръгове, стабилна крепост на края на гората. Сигурно човек можеше да защитава това нещо с дни при обсада или нападение от страна на библиотечните етажерки. Не че имаше такава вероятност.

– Работа – кимна Пенумбра. Отпусна се на стола зад бюрото и се втренчи в мен през масивното туловище. – Работил ли си някога в книжарница?

– Ами... в рибния ресторант, където миех чинии, когато бях още ученик, собственикът продаваше своята готварска книга. – Наричаше се „Тайната треска"7 и в нея подробно се описваха трийсет и един различни начина... В тоя дух, сещате се. – Това май не се брои.

– Не, не се брои, но няма значение – каза Пенумбра. – Предишен опит в областта на книжната търговия тук няма да е от полза.

Чакай... Може би тук наистина се продаваха само еротични материали. Огледах се, но не видях никакви корсажи, разкъсани или каквито и да е други. Но точно до мен, на една ниска масичка, бяха струпани прашни томове на Дашиъл Хамет. Добър знак.

– Разкажи ми за някоя книга, която обичаш.

Знаех какво да отговоря. Изборът ми бе безапелационен, никакво колебание. Казах му:

– Мистър Пенумбра, не е една книга, всъщност е поредица, която е зле написана и може би излишно дълга, а и краят й е ужасен. Но съм я чел три пъти и срещнах най-добрия си приятел, защото в шести клас и двамата бяхме обсебени от нея.

Поех си дълбоко дъх.

– Обичам „Хроники на драконовата песен"8.

Пенумбра повдигна едната си вежда, после кимна доволно.

– Това е добре, много добре – каза той и се усмихна широко, разкривайки сбутаните си нагъсто бели зъби. След това примижа и ме огледа от горе до долу. – Но можеш ли да се катериш по стълби?

И така се озовах на тази стълба, катерейки се чак до третия етаж на Денонощната книжарница на мистър Пенумбра. Книгата, която ме изпрати да намеря, се нарича „Ал-Асмари" и се намира на повече от ръка и половина разстояние в мое ляво. Очевидно трябва да сляза долу и да преместя стълбата. Но под мен Пенумбра се провиква: „Наклони се, момчето ми! Наклони се!".

Леле, чак толкова ли ми е нужна тази работа...

КОПЧЕТА

Това беше преди месец. И сега съм нощен продавач при Пенумбра и се катеря надолу и нагоре по стълбите като маймуна. Затова си има специална техника. Докарваш стълбата до мястото, застопоряваш колелцата й, после приклякваш и се мяташ направо на третата или четвъртата стъпенка. Придърпваш се с ръце, за да задържиш инерцията си, и след миг си вече на метър и половина във въздуха. Докато се катериш, гледаш право напред, не нагоре или надолу; фокусираш се на около трийсет сантиметра пред себе си и книгите започват да изплуват сред размазаната мешавица от цветни корици. Отброяваш стъпалата наум и когато стигнеш до правилното ниво, се протягаш за книгата, която си дошъл да вземеш... като, разбира се, се накланяш.

От гледна точка на професионално развитие това може да не е толкова престижно като уебдизайна, но вероятно е по-забавно, а в момента съм готов да приема всичко, до което мога да се докопам.

Иска ми се само да можех да използвам новите си умения по-често. Денонощната книжарница на мистър Пенумбра не работи от сутрин до вечер заради огромното количество клиенти, които я посещават. Всъщност рядко имаме такива и понякога се чувствам по-скоро като нощен пазач, а не като продавач. Пенумбра продава книги втора употреба, но те са в толкова чудесно състояние, че спокойно биха могли и да са нови. Купува ги денем – в книжарницата се продават книги, подбрани само от мъжа, чието име стои на витрината – и той определено е корав купувач. Май не се интересува много от списъците с бестселъри. Стоката му е еклектична; няма никакво доказателство за някакъв обединяващ признак освен, предполагам, неговия личен вкус. Така че тук не могат да се открият тийнейджъри магьосници или вампирска полиция. Което е жалко, защото това е точно такава книжарница, в която ти се приисква да си купиш книга за тийнейджър магьосник. Това е такава книжарница, в която ти се приисква да бъдеш тийнейджър магьосник.

Разказах на приятелите си за Пенумбра и неколцина от тях се отбиха да се полюбуват на рафтовете и да позяпат как се катеря в прашасалите висини. Обикновено ги примамвах да си купят нещо: роман на Стайнбек, някои от разказите на Борхес, дебело томче на Толкин – очевидно автори, които допадаха на Пенумбра, защото имаше всичко, написано от тях. Отпращах приятелите си най-малко с по някоя пощенска картичка. Имам купчина картички на бюрото. На тях се вижда фасадата на магазина, нарисувана с молив и мастило – изчистен дизайн, който е толкова архаичен и демоде, че вече отново се смята за готин, и Пенумбра ги продава за по долар.

Но долар, изкаран на всеки няколко часа, не може да ми плати заплатата. Нямам представа какво ми я плаща. Изобщо не мога да разбера как тази книжарница още е в бизнеса.

Има една клиентка, която досега съм виждал вече два пъти – почти съм сигурен, че тя работи в съседния магазин с краката, „Плячката". Сигурен съм, защото и двата пъти очите й бяха очертани с плътен молив като на миеща мечка и вонеше на дим. Имаше широка усмивка и тъмноруса коса с кафеникави оттенъци. Не мога да определя на колко години е – може да е на двайсет и три и да е преживяла много, или да е на трийсет и една, забележително запазена за възрастта си. Не знам името й, но знам, че обича биографии.

При първото си посещение огледа бавно предните лавици, разтърка стъпалата си и се протегна небрежно няколко пъти, после дойде до бюрото.

– Имаш ли онази книга за Стив Джобс? – попита тя. Носеше пухкаво яке „Норд Фейс" над късата си розова блузка и дънки, а в гласа й се усети леко носова нотка.

Намръщих се и казах:

– Вероятно не, но нека проверя.

Базата с данни на Пенумбра се съхранява в очукан бежов „Мак Плюс". Написах името на автора на книгата и компютърът издрънча тихо – звукът на успеха. Жената бе късметлийка.

Изкривихме глави, за да огледаме раздела с биографиите, и ето я: едно-едничко копие, лъскаво като чисто ново. Може да е била коледен подарък за някой татко компютърджия, който всъщност не чете книги. Или може би таткото компютърджия бе пожелал да си я прочете на своя „Киндъл". Както и да е, някой я бе продал тук и тя бе преминала цедката на Пенумбра. Истинско чудо.

– Беше толкова хубав – каза жената, държейки книгата пред себе си. Стив Джобс се взираше в нея от бялата корица, подпрял брадичката си с ръка, носещ кръгли очила, почти същите като тези на мистър Пенумбра^9.

Седмица по-късно тя дойде, подскачайки през входната врата, усмихна се и плесна безшумно с ръце – така приличаше повече на двайсет и три, отколкото на трийсет и една годишна – и каза:

– О, беше страхотна! Сега чуй – лицето й стана сериозно, – авторът е написал и друга книга, за Айнщайн.

Вдигна телефона си, който показваше страницата на „Амазон" с описанието на книгата на Уолтър Айзъксън за Айнщайн.

– Видях я в интернет, но реших, че може да си я купя и оттук?

Искам да разберете: това беше невероятно. Мечтата на всеки книготърговец. Тази стриптийзьорка се изправяше с гърди срещу хода на историята и крещеше – Спрете! Извили глави с надежда, после открихме, че биографичният раздел на Пенумбра не съдържа „Айнщайн: неговият живот и Вселената"10. Имаше пет различни книги за Ричард Файнман, но нищо за Алберт Айнщайн. Това говореше много за Пенумбра.

– Сериозно? – нацупи се „Норд Фейс". – Все тая. Явно ще се наложи да си я купя онлайн. Благодаря.

Нека да изясня нещо пределно ясно. Ако трябва да подредя преживяванията при закупуване на книги според критерии като удобство, леснота и удовлетворение, класацията ще е следната:

1. Някоя съвършена независима книжарница като „Пигмалион" в Бъркли.

2. Голяма просторна книжарница от веригата на „ Барне енд Ноубъл". Да, знам, корпоративни са, но нека си признаем – тези книжарници са приятни. Особено ако имат от големите дивани.

3. Алеята с книги в универсален магазин като „Уолмарт". (Точно до рафтовете с градинска пръст и тор.)

4. Библиотечката на борда на американската ядрена подводница „Уест Вирджиния", намираща се в дълбините на Тихия океан.

5. Денонощната книжарница на мистър Пенумбра.

Затова реших да се заема с направляването на кораба. Не, не знаех нищо за правилното функциониране на книжарница. Не, не бях наясно с тенденциите в литературните вкусове на излизащата от стриптийз тълпа. Не, никога не бях ръководил каквото и да било. Не, никога не бях насочвал кораби да минат успешно през рифовете, ако не броите онзи път, когато спасих клуба по фехтовка на Училището по дизайн на Роуд Айлънд от фалит, като организирах двайсет и четири часов филмов маратон с Ерол Флин. Но знаех, че има неща, които мистър Пенумбра очевидно вършеше погрешно – нещата, които изобщо не вършеше.

Като маркетинга.

Имах план: първо щях да се докажа с няколко малки успеха, после щях да помоля за средства, за да пусна тук-там обяви, щях да сложа няколко афиша на витрината, можехме дори да стигнем дотам, че да поставим банер на спирката, която се намираше малко по-нагоре от нас по улицата: „Чакаш автобуса си? Ела и го чакай при нас!". После щях да държа постоянно отворен лаптопа си на страницата с разписанието на градския транспорт, за да предупреждавам клиентите на всеки пет минути кога идва следващият автобус. Направо гениално!

Но трябваше да започна от нещо мъничко и тъй като нямах клиенти, работех усилено. Първо се свързах с незащитената безжична мрежа на съседния клуб „Плячката". После прегледах всички местни сайтове и написах анонимно похвални мнения за това скрито бижу, книжарницата на Пенумбра. Изпратих приятелски имейли с намигащи емотикони на местните блогове. Създадох група във фейсбук – засега имаше само един член. Включих се в местна рекламна програма на гугъл, насочена към голяма таргет група – същата, която използвах в „Нюбейгъл", – благодарение на която можех да открия нашите клиенти с абсурдна точност.

Избрах критериите от дългия списък на гугъл:

• жители на Сан Франциско;

• обичат книги;

• нощни птици;

• плащат в брой;

• не са алергични към прах;

• харесват филмите на Уес Андерсън^11;

• живеят на пет пресечки от нас.

Имах само десет долара, които да похарча за това, така че трябваше да съм конкретен.

Добре, с тази задача бяхме готови. Трябваше да се помисли и за снабдяването, а в това отношение Пенумбра бе капризен – най-малкото, което можеше да се каже по въпроса. Но това бе само едната част от историята. Вече бях научил, че Денонощната книжарница на мистър Пенумбра всъщност се състои от два магазина в тялото на един.

Първият бе що-годе нормалната книжарница, която се намираше в предната част, наблъскана догоре с книги около бюрото. Имаше ниски етажерки с табели „История", „Биографии" и „Поезия". Имаше „Никомаховата етика" на Аристотел и „Шибуми" на Треванян^12. Тази повече или по-малко нормална книжарница бе оскъдна и донякъде разочароваща, но поне бе пълна със заглавия, които можеш да намериш в някоя библиотека или в интернет.

Другата книжарница бе зад и над нея, по високите и достъпни само с подвижната стълба рафтове, и се състоеше от издания, които – поне според интернет – не съществуват. Повярвайте ми, търсих ги. Много от тях имат доста антикварен вид – напукана кожена подвързия, позлатени заглавия, но други са наскоро подвързани с ярки свежи корици. Значи не всички са стари. Просто всички са... уникални.

Мислех за това като за Списъка с другите книги, или Другия списък.

Когато започнах работа тук, предположих, че всички те са от малки издателства. Малки издателства на амиши например, които не си падат по дигиталните технологии. Или пък всички са самиздат – цяла колекция от подвързани на ръка издания, единични бройки, които не са стигнали до Библиотеката на Конгреса или някъде другаде. Може би книжарницата на Пенумбра бе нещо като сиропиталище за книги.

Но сега, вече месец, откакто съм на работа, почвам да мисля, че е малко по-сложно от това. Към втория магазин има и втора група клиенти – малка общност от хора, които обикалят книжарницата като странни луни. Изобщо не приличат на „Норд Фейс". Те са по-стари. Появяват се с алгоритмична редовност. Никога не търсят нещо. Идват напълно решителни, напълно трезви и осъзнаващи ясно своята нужда. Например камбанката над вратата издрънква и преди звукът да е спрял, мистър Тиндъл изкрещява, останал без дъх: „Кингслейк"! Искам „Кингслейк"! Сваля ръцете си от главата си (наистина ли е тичал по улицата с ръце на главата?) и ги стоварва на бюрото. Повтаря го, сякаш вече ми е казал, че ризата ми гори, а аз не предприемам никакви спасителни действия: „Кингслейк"! Бързо!

Базата с данни на компютъра съдържа и списък на редовните книги, и Списъка с другите книги. Последните не са подредени на рафтовете по заглавие или по тема (дали изобщо имат някаква тема?), така че помощта на технологиите е жизненоважна. Сега ще напиша К-И-Н-Г-С-Л-Е-Й-К и машината ще се задвижи бавно – Тиндъл се поклаща нервно до мен на пети, – после се разнася тих звън и се показва загадъчният отговор. Не „Биография" или „Научна фантастика", или „Фентъзи", а: 3-13. Това означава Другият списък, редица 3, рафт 13", което е само на около три метра височина.

– О, слава богу, благодаря ти, да, благодаря – казва с въодушевление Тиндъл. – Ето моята книга.

Изважда много голяма книга отнякъде, вероятно от панталоните си; връща я в замяна на КИНГСЛЕЙК.

– А ето и картата ми.

Плъзга по повърхността на бюрото ламинирана карта със същия символ, който украсява витрината отпред. На нея има код, отпечатан дълбоко в дебелата хартия, който записвам. Кодът на Тиндъл, както винаги, е щастливият номер 6WNJHY. Два пъти бъркам, докато го вписвам.

След като изпълнявам маймунските си номера със стълбата, увивам книгата в кафява хартия. Опитвам се да проведа любезен разговор:

– Как сте тази вечер, мистър Тиндъл?

– О, много добре, вече много по-добре – издиша шумно той, докато поема пакета с треперещи ръце. – Имам напредък бавно, но уверено, сигурно! Festina lente^13 благодаря ти, благодаря!

После камбанката издрънчава отново, когато старецът излиза забързано навън. Часът е три през нощта.

Това някакъв читателски клуб ли е? Как се записваш за членство в него? Плаща ли се изобщо?

Това са въпросите, които си задавам, докато си седя тук сам, след като Тиндъл, Лапен или Федоров си тръгнат. Тиндъл е може би най-странният, но всички са чудаци: посивели, разсеяни, като че ли пренесени от някакво друго място или време. Нямат айфони. Не споменават никакво съвременно събитие или поп явление, или каквото и да е – говорят само за книги. Определено ги смятам за членове на клуб, но нямам доказателство, че се познават. Всеки идва отделно и никога не говори за нищо друго освен за обекта на неговата – или нейната – обсебваща мания в момента.

Не знам какво има в тези книги – част от работата ми е да не знам. След теста със стълбата в деня, в който бях нает на работа, Пенумбра застана зад бюрото, погледна ме с яркосините си очи и каза:

– В тази работа има три правила, като всяко трябва да се спазва стриктно. Помисли внимателно, преди да се съгласиш. Служителите в този магазин изпълняват тези условия от почти век и няма да допусна да бъдат нарушени сега. Първо: трябва винаги да си тук от 10 вечерта до 6 сутринта точно. Не бива да закъсняваш. Не можеш да си тръгваш по-рано. Второ: не можеш да разглеждаш, четеш или да ровиш по какъвто и да било начин из книгите на лавиците. Вадиш ги за членовете. Това е всичко.

Знам какво си мислите: нощ след нощ сам и никога не си преглеждал дори една книжка? Да, не съм. Доколкото знам, Пенумбра има камери из книжарницата. Ако надзърна и той разбере, ще ме уволни. Приятелите ми окапват като мухи навън; цели индустрии, цели райони от страната спускат кепенци. Не искам да живея на палатка. Нуждая се от тази работа.

И освен това третото правило компенсира второто.

– Трябва да записваш подробно всички поръчки. Времето. Вида на клиента. Психическото му състояние. Как е поискал книгата. Как я е получил. Дали изглежда пострадал, или наранен. Дали носи стръкче розмарин на шапката си. Абсолютно всичко.

Предполагам, че в нормална ситуация това щеше да ми се стори доста зловещо изискване за работа. Но при сегашните обстоятелства – когато заемах странни книги на странни хора посред нощ, ми се струваше напълно подходящо. Така че вместо да прекарвам нощите си в зяпане на забранените лавици, аз пиша за клиентите ни.

През първата ми нощ Пенумбра ми показа един долен шкаф на бюрото, където бяха подредени големи томове с кожена подвързия, напълно еднакви с изключение на номерацията с римски цифри на гръбчетата им.

– Нашите дневници – каза гой, като прокара пръст по редицата – се водят от почти сто години.

Извади най-десния том и го тръсна на бюрото с тежко движение.

– Ще ми помагаш да го правим.

На корицата на дневника бе дълбоко гравирана думата NARRATIO^14, както и един символ – символът от витрината. Две длани, разтворени като книга.

– Отвори го – каза Пенумбра.

Страниците вътре бяха широки и пожълтели, пълни с ръкописни бележки, изписани с тъмно мастило. Имаше и рисунки: миниатюрни портрети на брадати мъже, мънички геометрични драсканици. Пенумбра разлисти страниците до средата на дневника, до място, отбелязано с книгоразделител в слонова кост, където писаният текст свършваше.

– Ще записваш имената, времето, в което са дошли клиентите, и книгите – каза той, потупвайки страницата, – но също и както вече казах, поведението и вида им. Ще правиш подробно описание на всеки член и за всеки клиент, който може да стане член, за да следим хода на работата им.

Млъкна, после добави:

– Някои от тях работят наистина много упорито.

– Какво правят?

– Момчето ми! – възкликна той, смаяно повдигайки вежди. Сякаш беше пределно очевидно: – Те четат.

И така, на страниците на книгата с надпис NARRATIO, номерирана като IX, се старая да водя ясен подробен отчет на всичко, което става по време на смяната ми, като само от време на време си позволявам литературни отклонения. Предполагам, може да се каже, че се допуска изключение от правило номер две. Все пак има една странна книга в книжарницата на Пенумбра, която ми е позволено да докосвам. Тази, в която пиша. Когато видя Пенумбра сутрин, ако съм имал клиент през нощта, той ме разпитва за него. Прочитам му част от записаното в дневника и той кимва. Но после задълбава още:

– Доста прилично описание на мистър Тиндъл – казва той. – Но я ми кажи помниш ли дали копчетата на балтона му бяха седефени? Или направени от кост? Някакъв метал? Медни?

Да, знам: странно е, че Пенумбра води подобни досиета на клиентите си. Не мога да си представя евентуалната му цел дори и да е с най-престъпни и нечестиви намерения. Но когато хората стигнат определена възраст, човек просто спира да ги пита защо вършат нещо. Изглежда рисковано. Ако кажа например: „Ей, мистър Пенумбра защо се интересувате от копчетата на балтона на мистър Тиндъл?", а той млъкне, почеше се по брадичката и настане неловко мълчание и после и двамата осъзнаем, че просто не може да си спомни? Или пък ме уволни на мига?

Пенумбра пази намеренията си в тайна и посланието му е ясно: Върши си работата и не задавай въпроси. Приятелят ми Арън бе уволнен от работа миналата седмица и сега ще се мести обратно при родителите си в Сакраменто. В настоящата икономическа ситуация предпочитам да не проверявам докъде се простира търпението на шефа ми. Нуждая се от тази работа. Копчетата на балтона на мистър Тиндъл бяха нефритени.

МАТРОПОЛИС

За да работи постоянно Денонощната книжарница на мистър Пенумбра, собственикът и двама служители си поделяме поравно времето и на мен се пада най-тъмният отрязък от цикъла. Пенумбра поема сутрините и деня – предполагам, че може да го наречете „основното време", въпреки че в този магазин няма такова. Искам да кажа, че дори един-едничък клиент е голямо събитие и е възможно той да се появи както посред нощ, така и в девет и половина сутринта.

Така че аз предавам щафетата на Пенумбра, но я получавам от Оливър Гроун, тихата душа, която работи в книжарницата следобед и привечер.

Оливър е висок, със здраво телосложение, с едри бедра и големи стъпала. Косата му е къдрава и с меден цвят, а ушите му стърчат перпендикулярно на главата. В някакъв друг живот сигурно второто му аз играе футбол^15, тренира гребане или поддържа реда сред не толкова изисканите господа, посещаващи клуба до нас. Но в този живот Оливър е дипломант в Бъркли, специалност археология. Учи за музеен куратор.

Той е спокоен – прекалено спокоен за размерите си. Говори с кратки прости изречения и сякаш винаги мисли за нещо друго, нещо, станало преди много години или някъде много далече оттук. Оливър бленува денем за йонийски колони.

Познанията му са много стабилни. Една вечер го препитах с помощта на книга, наречена „Легендарни артефакти", която измъкнах от най-долната част на малкия раздел „История" на книжарницата. Прикрих надписите с длан и му показвах само снимките:

– Минойски тотем на бивол, 1700 г. пр.Хр. – казваше той.

Правилно.

– Кана от Бас-Юц, келтска, 450 г. пр.Хр. Може би 500.

Да.

– Керемиди от покрив, 600 г. Сигурно са корейски.

Също вярно.

В края на теста Оливър имаше десет от десет. Убеден съм, че мозъкът му просто работи по различен начин, в различна времева скала. Аз едва помня какво съм ял на закуска вчера; Оливър, от друга страна, обикновено е наясно какво е станало през 1000 г. пр.Хр. и как точно е изглеждало.

Завиждам му за това. В момента с Оливър Гроун сме равни: имаме една и съща работа и седим на един и същи стол. Но скоро, съвсем скоро той ще напредне значително и ще ме изпревари. Ще си намери място в реалния свят, защото е добър в нещо – нещо друго освен катеренето по стълби в самотна книжарница.

Всяка вечер идвам в 22:00 и намирам Оливър зад бюрото, винаги четящ книга, която задължително е със заглавие като „Съхранение и поддръжка на теракотени фигури" или „Видове върхове на стрели в Предколумбова Америка". Всяка вечер аз потропвам с пръсти по тъмното дърво. Той вдига глава и казва: „Здрасти, Клей". Всяка вечер заемам мястото му и си кимаме с глава като войници при смяна на караула – сякаш сме единствените хора, които могат да разберат положението на другия.

Когато приключвам смяната си, е шест сутринта, което е странно време за обикаляне по улиците. Обикновено се прибирам право у дома и чета или играя на видеоигри. Бих казал, че е отпускащо, но нощната смяна в книжарницата не ме напряга особено, така че по-скоро просто се мотая и убивам време, докато чакам съквартирантите ми да се събудят.

Матю Майтелбранд е творецът в компанията ни. Той е слаб като върлина, с бледа кожа и с дори по-странен дневен график и от моя, защото е по-непредсказуем. Много сутрини не ми се налага да го чакам да се събуди; когато се прибирам, се оказва, че изобщо не си е лягал цяла нощ, погълнат от поредния си проект. През деня (повече или по-малко) Мат се занимава със специалните ефекти в „Индъстриал Лайт енд Меджик" в „Президио"16 и прави реквизит за филми. Плащат му, за да измисли и да създаде лазерни пушки и обитавани от духове замъци. Но – и това за мен е много впечатляващо – той не използва компютри. Мат е от изчезващото племе на майсторите на специални ефекти, които все още ползват ножове и лепило. Когато не е в ИЛМ, работи по някакви свои проекти. Работи с маниакална обсебеност, задачите поглъщат цялото му време като огън, в който изгаря и последната му свободна минута – суха съчка, превърната в пламък. Спи леко и малко, често направо отпуснал се на стола или полегнал като фараон на дивана. Той е като духовете от книгите, като малък джин или нещо подобно, само че вместо въздух или вода неговата стихия е въображението.

Последният му проект е най-големият досега и скоро в стаята няма да има място нито за мен, нито за дивана. Проектът завзема дневната ни.

Нарича го „ Матрополис" и е направен от кашони и кенчета, хартия и пяна. Представлява модел на железница без железница. Основната топография е направена от пакетчета фъстъци, закрепени заедно с помощта на телена мрежа. Започна на една малка масичка, но после Мат добави още две – на различни нива, като тектонични плочи.

Разпрострян върху покривките на масите, се издига цял град.

Това е един умален свят от сънищата, ярък блестящ хиперград, създаден от остатъци на обикновени познати неща. Има характерни за Франк Гери^17 извивки, направени от гладък станиол. Има готически остриета и назъбени кули от макарони. Има Емпайър Стейт Билдинг, сглобена от парченца зелено стъкло.

На стената зад масичките са залепени източниците за вдъхновението на Мат: разпечатани изображения на музеи, катедрали, небостъргачи и къщи. Някои са общи далечни кадри, но повечето са снимки отблизо: увеличени образи на повърхностите и на материалите, правени от самия Мат. Той често застава пред тях и ги гледа втренчено, търка брадичката си, оглежда мислено грубите и порутени къщи и лъскавите нови сгради, разглобява ги и ги сглобява наново с помощта на своя индивидуален ЛЕГО комплект. Мат използва обикновените материали толкова гениално, че тяхното първоначално предназначение се забравя и можеш да ги възприемаш единствено като малките постройки, в които са се превърнали.

На дивана има черно дистанционно; вземам го и натискам едно от копчетата. Миниатюрните самолетчета, дремещи до вратата, се събуждат за живот и се спускат към Матрополис. Техният истински господар може да ги накара да кацнат на върха на Емпайър Стейт Билдинг, но аз успявам само да ги блъсна в прозорците на небостъргача.

Нагоре по коридора след Матрополис се намира стаята ми. В апартамента има три стаи за трима съквартиранти. Моята е най-малката, просто малък бял куб с едуардиански орнаменти^18 на тавана. На Мат е най-голямата, но в нея става силно течение – тя е горе, в таванската част, в края на стръмно тясно стълбище. Третата стая, със съвършения баланс между размер и удобство, принадлежи на последния ни съквартирант, Ашли Адамс. В момента тя спи, но няма да е задълго. Ашли става точно в шест и четирийсет и пет всяка сутрин.

Ашли е красива. Вероятно прекалено красива – прекалено свенлива и с изваяна фигура като триизмерен модел. Косата й е руса и права, падаща точно до раменете. Ръцете й са с красив загар от катеренето по скали два пъти седмично, когато сезонът позволява. Кожата й е винаги с тен, целуната от слънцето. Тя е мениджър в пиар агенция и като такава отговаряше и за пиара на „ЕГюбейгъл". Така се запознахме. Тя харесваше моето лого. Отначало си мислех, че си падам по нея, но после осъзнах, че Ашли е андроид.

Нямам нищо лошо предвид, казвайки това! Смятам, че андроидите ще бъдат нещо страхотно, когато ги разберем, нали? Умни и силни, организирани и внимателни. Ашли е точно такава. И тя е нашият благодетел: апартаментът е неин. Живее тук от много години и има договор за контролиран наем, заради който плащаме доста малко.

Аз съм готов да приветствам възторжено бъдещите ни повелители, андроидите.

След като живеех тук вече девет месеца, тогавашната ни съквартирантка Ванеса се премести в Канада, за да изкара магистратура по екология, и аз бях този, който доведе Мат на нейно място. Той беше приятел на мой приятел от артколежа; бях виждал негова изложба в малка галерия с бели стени – миниатюрни квартали, построени във вътрешността на винени бутилки и електрически крушки. Когато се оказа, че ние си търсим съквартирант, а той – квартира, бях въодушевен, че ще живея заедно с творец, но не бях сигурен, че Ашли ще го одобри.

Мат дойде да ни посети, облечен в хубав син блейзър и широки панталони с ръб. Седнахме в дневната (по това време в нея доминираше големият телевизор с плосък екран и дори във фантазиите си не си представяхме появата на миниатюрните градове по масичките) и той ни разказа за тогавашната си задача в ИЛМ: дизайн и конструиране на кръвожаден демон със синя дънкова кожа. Беше част от хсрърл филм, чието действие се развиваше в „Абъркромби енд Фич"19.

– Уча се как да шия – обясни той. После посочи единия маншет на Ашли: – Шевовете са много добри.

По-късно, когато Мат си тръгна, Ашли каза, че оценява спретнатостта му.

– Ако мислиш, че ще си паснеш с него, аз съм съгласна да го вземем – каза тя.

Това е ключът за нашето хармонично съжителство: въпреки че целите им са различни, Мат и Ашли споделят едно и също дълбоко уважение към детайлите. За Мат това е малък графит на някоя незначителна спирка. За Ашли: бельото й да е в тон с комплекта от блуза и жилетка.

Но истинското изпитание дойде в самото начало, с първия проект на Мат. Действието се случи в кухнята.

Кухнята: sanctum sanctorum^20 на Ашли. Върша всичко в нея много внимателно; приготвям си ястия, след които лесно се чисти, като паста и сухари, върху които мажа нещо. Не използвам нейното суперлъскаво ренде на „Майкроплейн", нито сложната й преса за чесън. Знам как да включвам и изключвам котлоните, но не и как да задействам конвектора на фурната, за което подозирам, че са нужни два ключа като при пускателния механизъм на ядрена ракета.

Ашли обича кухнята. Тя е гастроном, епикуреец и никога не е по-красива и по-андроидно съвършена от уикендите, когато готви ароматно ризото, препасана с престилка в подходящ цвят, с вдигната на висок кок руса коса.

Мат можеше да направи първия си проект на тавана или в малкия, обрасъл с храсти, заден двор. Но не. Той избра кухнята.

Случи се по време на безработния ми период след краха на „Нюбейгъл", така че бях там и наблюдавах какво става. Всъщност се бях облегнал съвсем наблизо и оглеждах работата на Мат, когато Ашли се появи. Прибра се у дома след работа, все още облечена в костюма си на „Джей Крю" от две части в тъмносиво и кремаво.

Тя ахна.

Мат бе сложил на печката огромна тенджера от огнеупорно стъкло, а вътре в нея бавно къкреше някаква смес от олио и боя. Сместа бе плътна и лепкава и подгрявана от бавния огън, бълбукаше и се надигаше с леко равномерно движение. Основното осветление в кухнята бе загасено и Мат бе поставил две извити лампи зад тенджерата; те сияеха през стъклото и хвърляха червени и лилави сенки, които се извиваха по плочките от гранит и травертин.

Изправих се и застинах мълчаливо. За последно ме бяха хващали така, когато бях на девет години и правех вулкани от оцет и сода бикарбонат на масата в кухнята след училище. Панталоните на майка ми бяха същите като на Ашли.

Мат бавно повдигна очи. Ръкавите му бяха навити над лактите. Тъмните му кожени обувки лъщяха в мрака, както и върховете на пръстите му, целите омазани с олио.

– Това е симулация на мъглявината Конска глава – каза той. Очевидно.

Ашли стоеше мълчаливо, взираща се в гледката пред себе си. Устата й беше леко отворена. Ключовете й висяха от пръста й, застинали по средата на движението към поличката, където стояха обикновено точно над дъската със списъците за покупки.

Мат живееше при нас от три дни.

Ашли направи две крачки напред и се наведе по-близо, също като мен малко преди това, после се втренчи в космическите дълбини. Жълтеникаво петно си бе проправило път през въртящите се пластове зелено и златисто.

– Леле-мале, Мат – ахна тя. – Красиво е.

Така че астрофизическата яхния на Мат продължи да си къкри, а другите му проекти последваха незабавно, като ставаха все по-големи и по-хаотични и все по заемащи място. Ашли проявяваше интерес към напредъка му; влизаше в стаята, поставяше ръка на ханша си, сбърчваше нос и правеше задълбочени конструктивни коментари. Премести телевизора при себе си.

Това е тайното оръжие на Мат, неговият паспорт, неговият пропуск за излизане от затвора: той прави неща, които са красиви.

Така че аз, разбира се, казах на Мат, че може да дойде да посети книжарницата, и той дойде тази вечер в два и половина. Камбанката над вратата звънна, за да обяви влизането му, и преди да каже и дума, вратът му се изви, за да проследи докъде се издигат криещите се в сенките етажерки с книги. После облеченият с яке в шотландско каре Мат се обърна към мен, посочи с ръка право към тавана и каза: „Искам да се кача там горе".

Работех тук само от месец и все още нямах увереността, за да върша лудории, но любопитството на Мат бе заразително. Той се запъти веднага до книгите от Другия списък и застана между етажерките, приведен близо към тях, оглеждайки структурата на дървото, текстурата на гръбчетата.

Отстъпих.

– Добре, но трябва да се въздържаш. Аз не докосвам книгите.

– Не ги докосваш? – попита той, докато изпробваше стълбата. – А ако искам да купя някоя от тях?

– Те не се продават – само се заемат. Трябва да си член на клуба.

– Редки книги ли са? Първи издания?

Вече бе във въздуха. Катереше се бързо.

– По-скоро единствени издания – казах аз. Книгите тук нямаха ISBN.

– За какво са?

– Не знам – отвърнах тихо.

– Какво?

Когато го повторих по-силно, осъзнах колко нелепо звучи.

– Не знам!

– Никога не си поглеждал дори в една-едничка?

Той спря, както бе на стълбата, и погледна надолу. Невероятно. Сега вече се притесних. Знаех накъде води всичко това.

– Сериозно, никога? – той се протегна към рафтовете. Замислих се дали да не разтърся стълбата, за да му покажа несъгласието си, но единственото по-проблемно нещо от Мат, разглеждащ някоя от книгите, бе Мат, политащ надолу към смъртта.

Вероятно. В ръцете си държеше дебел, подвързан в черно том, който заплашваше да наруши баланса му. Олюляваше се на стълбата и аз стиснах зъби.

– Ей, Мат... – казах с внезапно писклив и треперлив глас. – Защо просто не я върнеш и не...

– Това е изумително.

– Трябва...

– Наистина е изумително, Джанън. Никога ли не си го виждал? – Мат притисна книгата до гърдите си и тръгна да слиза надолу.

– Чакай!

Някак ми се стори, че ще бъде по-малко нарушение, ако книгата остане по-близо до мястото, на което принадлежи.

– Аз ще се кача.

Придърпах друга стълба срещу неговата и се покатерих нагоре. Само след миг с Мат бяхме на едно ниво, провеждайки тиха конференция на височина девет метра.

Истината, разбира се, е, че и аз самият се разкъсвах от любопитство. Дразнех се на Мат, но и му бях благодарен, че изигра ролята на дявола, нашепващ изкушения в ухото ми. Той подпря дебелата книга на гърдите си и се наклони към мен. Горе бе тъмно, така че и аз се приведох, съкращавайки разстоянието между нас, за да видя страниците ясно. За това ли идваха тичешком Тиндъл и другите от компанията?

– Надявах се да е енциклопедия на тъмни ритуали – каза Мат.

Двете разтворени страници показваха плътни редици от букви, толкова гъсто изписани знаци, че между тях почти нямаше бяло пространство. Буквите бяха големи и уверени, отпечатани на страниците с остри серифи. Разпознах азбуката – латиница, което някак си бе нормално, но не и езика. Всъщност като че ли нямаше отделни думи. Страниците бяха просто изписани с дълги поредици от букви – неопределена налудничава на вид мешавица.

– Но пък – допълни Мат – в случая няма как да сме сигурни дали това наистина не е енциклопедия на тъмни ритуали...

Извадих друга книга от рафта, голяма и тънка, с яркозелена корица и кафяво гръбче, на което пишеше КРЕСИМИР. Вътре бе същото.

– Може би това са някакви забавни пъзели – предположи Мат. – Като суперсложен вид судоку.

Клиентите на Пенумбра наистина бяха точно от онзи тип хора, които можеш да видиш в кафенетата, разсъждаващи за някоя сложна шахматна задача или решаващи кръстословицата в неделния вестник със синя химикалка, която притискат опасно силно в тънката хартия.

Някъде под нас камбанката звънна. Заля ме студен страх, който премина светкавично от мозъка до пръстите на краката ми и обратно. От предната част на книжарницата се чу глас:

– Има ли някого?

Изсъсках на Мат:

– Прибери я обратно.

После се спуснах надолу по стълбата. Когато излязох, давайки шумно измежду етажерките, на вратата видях Федоров. От всички клиенти, които бях срещал, той бе най-възрастният – брадата му бе снежнобяла, а кожата на ръцете му бе тънка като хартия, но също така бе може би и най-проницателният. Всъщност много ми приличаше на Пенумбра.

Той плъзна книгата по бюрото – връщаше КЛОВТИЕ, после потупа рязко с два пръсти по него и каза със силен руски акцент:

– Сега ще ми трябва МУРАО.

Заех се със задачата. Намерих МУРАО в базата данни и изпратих Мат да я вземе със стълбата. Федоров го изгледа с любопитство.

– Още един служител?

– Приятел – казах аз. – Просто ми помага.

Федоров кимна. Хрумна ми, че Мат лесно би могъл да мине за член на този клуб. Тази нощ и двамата с Федоров носеха кафяви панталони от рипсено кадифе.

– Тук си от колко... Трийсет и седем дни?

Не ги бях смятал, но да, сигурно бяха точно трийсет и седем дни. Тези момчета си падаха по точността.

– Толкова са, да, мистър Федоров – казах ведро аз.

– И какво мислиш за работата?

– Харесва ми. По-добре е отвисене в някой офис.

Федоров кимна и ми подаде картата си. Той бе номер 6KZVCY, естествено.

– Работех в „Хюлет Пакард" – произнесе името много странно, почти неразбираемо – трийсет години.

После реши да ме изпита:

– Някога работил ли си с техен калкулатор?

Мат се върна с МУРАО – голяма книга, дебела и широка, с петниста кожена подвързия.

– О, да, разбира се – казах аз, докато увивах книгата в кафявата хартия. – Имах един от графичните им калкулатори, ползвах го през цялата гимназия. Беше модел ЯР-38.

Федоров грейна като горд дядо.

– Аз работих по 28, който беше неговият предшественик!

Усмихнах се.

– Сигурно все още го пазя някъде – казах и му подадох книгата през бюрото. Федоров я стисна с двете си ръце.

– Благодаря ти – каза той. – Знаеш ли, 38 няма обратна полска нотация – потупа многозначително по книгата си (за тъмни ритуали?), – а трябва да ти кажа, че ОПН^21 е полезна за този тип работа.

Помислих си, че Мат бе прав: судоку.

– Ще го имам предвид – казах аз.

– Добре, благодаря ти отново.

Камбанката звънна и двамата се загледахме в отдалечаващия се по тротоара Федоров, запътил се към спирката на автобуса.

– Погледнах в книгата му – каза Мат. – Същата като другите.

Това, което преди изглеждаше странно, сега вече бе още по-странно.

– Джанън – каза изведнъж Мат и се обърна да ме погледне право в очите. – Искам да те питам нещо.

– Нека да позная. Защо никога не съм поглеждал в...

– Падаш ли си по Ашли?

Е, това бе неочаквано.

– Какво? Не.

– Добре. Защото аз си падам.

Премигнах и погледнах тъпо към Мат Майтълбранд, който стоеше пред мен със своето тънко, съвършено ушито сако. Сякаш Джими Олсън да си признае, че си пада по Жената чудо. Контрастът между тях бе прекалено голям. И все пак...

– Смятам да я ухажвам – каза той сериозно. – Ситуацията може да стане малко странна.

Каза го с тон на командос, организиращ среднощна акция: разбира се, това ще бъде изключително опасно, но не се тревожи. Правил съм го и преди.

Концепцията ми се променя. Всъщност Мат може би не бе Джими Олсън, а Кларк Кент и някъде под маската му дремеше Супермен. Щеше да е един Супермен, висок само метър и шейсет и пет, но все пак...

– Технически ние вече се сближихме малко повече... веднъж.

Какво, какво...

– Преди две седмици. Ти не си беше вкъщи, беше на работа. Изпихме доста вино.

Главата ми се замая леко не толкова от абсурдната идея за Мат и Ашли заедно, а заради факта, че отношенията им са се задълбочавали под носа ми, а аз не бях забелязал. Мразех, когато ставаше така.

Мат кимна, сякаш всичко вече бе уточнено.

– Добре, Джанън. Това място е страхотно. Но трябва да вървя.

– Вкъщи ли се прибираш?

– Не, отивам в офиса. Налага се да поработя малко тази нощ. Чудовище от джунглата.

– Чудовище от джунглата.

– От живи растения. Налага се да поддържаме много висока температура в студиото. Може да се върна за малко почивка по някое време. Тук е студено и сухо.

Мат си тръгна. По-късно записах в дневника:

Спокойна нощ без облаци. Книжарницата бе посетена от най-младия клиент, който е идвал тук (така поне смята служителят) от много години. Беше обут в рипсени панталони, сако по поръчка и под него – жилетка, бродирана с малки тигри. Клиентът си купи една пощенска картичка (под натиск), после си тръгна, за да продължи работата си по едно чудовище от джунглата.

Беше много тихо. Отпуснах брадичка на дланите си и преброих приятелите си, чудейки се какво ли още бе скрито точно пред очите ми.

ХРОНИКИ НА ДРАКОНОВАТА ПЕСЕН, TOM I

На следващата нощ друг мой приятел посети книжарницата и не какъв да е приятел, а най-старият ми.

С Нийл Ша сме най-добри приятели от шести клас. В непредсказуемата динамична среда на основното училище аз се бях оказал някак си близо до върха, безобиден и неизпъкващ, достатъчно добър на баскетбол и неизпадащ чак в панически страх от момичетата. Нийл, от друга страна, потъна направо на дъното, подиграван от повечето ученици и с вид на класически нърд. Момчетата, с които седях на една маса в стола, сумтяха, че той изглежда странно, говори странно и мирише странно.

Но споделената ни страст по книгите за пеещи дракони ни свърза и в крайна сметка станахме най-добри приятели. Заставах на негова страна, защитавах го, разширявах предмъжествената си социална популярност за негова сметка. Издействах му покани за пица партита и накарах членовете на баскетболния отбор да участват в нашата група за ролеви игри, „Ракети и магьосници". (Това не продължи дълго. Нийл винаги играеше дънджън мастера и постоянно изпращаше жестоки дроиди и немъртви орки след останалите играчи.) В седми клас убедих Ейми Торгенсън, хубаво момиче със сламеноруса коса, което обичаше конете, че бащата на Нийл е принц в изгнание, извънмерно богат, а това прави Нийл изключително подходящ кандидат за придружител на зимния училищен бал. Така му уредих първата среща с момиче.

Навярно би могло да се каже, че Нийл ми дължи няколко услуги, но през годините сме си правили толкова много услуги един на друг, че вече не ги възприемаме като отчетливи индивидуални постъпки – всичко се бе сляло в една ярка лоялна мъгла. Нашето приятелство бе като космическа мъглявина.

Сега Нийл Ша се появи на прага, висок и здрав, облечен с топло черно яке, и напълно пренебрегна високите прашни рафтове с книгите от Другия списък. Вместо Tqea погледът му се закова в ниската етажерка с надпис „Научна фантастика и фентъзи".

– Човече, имаш Мофат! – възкликна той, изваждайки дебело томче с меки корици.

Това бе „Хроники на драконовата песен", I част – същата книга, която ни събра в шести клас и все още бе любима и на двама ни. Чел съм я три пъти. Нийл сигурно поне шест.

– И копието май е старо – каза той, прелиствайки страниците. Прав бе. Най-новото издание на трилогията, публикувано след смъртта на Кларк Мофат, има остри геометрични корици, които образуват една обща фигура, когато подредиш трите части заедно на рафта. Тази корица бе с ефирно нарисуван голям син дракон, обвит в морска пяна.

Казах на Нийл, че трябва да я купи, защото е колекционерско издание и вероятно струва много повече, отколкото я е оценил Пенумбра. И защото през последните шест дни не бях продал нищо друго освен пощенски картички. Обикновено бих се чувствал зле да притискам приятелите си да купуват книги, но Нийл Ша бе ако не безмерно богат, то определено конкурентен на някой по-дребен принц. По същото време, когато аз се мъчех да изкарам минимална надница в ресторанта „О, моята любима риба!" в Провидънс, Нийл основа собствена компания. След някакви си пет години магията на упоритите му усилия подейства: по моя преценка той вече имаше няколкостотин хиляди долара в банката, а компанията му струваше милиони. Аз разполагах с точно 2357 долара в сметката си, а компанията, за която работех – ако можеше да се нарече така, – съществуваше в извън финансовото пространство, обитавано от фирмите, перящи пари, и сектантските църкви. Както и да е, според мен Нийл можеше да похарчи известна сума за стара книга, въпреки че вече сигурно нямаше време за четене. Докато търсех дребни за рестото му в тъмните чекмеджета на бюрото, вниманието му най-накрая бе привлечено от сенчестите етажерки, заемащи задната половина на книжарницата.

– Какво е всичко това? – каза той. Не беше сигурен дали наистина се интересува, или не. По принцип Нийл си пада по новото и лъскавото, а не по старото и прашното.

– Това – казах аз – е истинската книжарница.

Намесата на Мат ме бе направила малко по-дързък по отношение на книгите от Другия списък.

– Какво ще си помислиш, ако ти кажа, че тази книжарница се посещава от група странни учени? – поведох аз Нийл към етажерките.

– Страхотно – кимна той. Надушваше магьосници.

– А ако ти кажа – издърпах една книга с черна подвързия от по-нисък рафт, – че всяка от тези книги е написана със специален код?

Отворих я широко и му показах страниците с неразбираемите думи.

– Пълна лудница – каза Нийл. Прокара пръст по страницата из лабиринта от чертички. – Имам един тип от Беларус, който разбива всякакви кодове. Защити, такива неща.

В това изречение бе вкарана разликата между живота на Нийл след училището и моя: Нийл имаше хора – хора, които вършеха разни неща за него. Аз нямах хора. Едва имах лаптоп.

– Мога да го накарам да погледне това – продължи той.

– Всъщност не знам дали наистина има някакъв шифър – признах аз. Затворих книгата и я плъзнах обратно на мястото й. – А дори и да има, не съм сигурен, че си струва да се разбива. Хората, които заемат тези книги, са доста странни.

– Винаги така започва всичко! – каза Нийл и ме потупа по рамото. – Помисли си за „Хроники на драконовата песен". Срещаш ли Телемах Нечистокръвния на първата страница? Не, пич. Срещаш Фърнвен.

Главният герой в „Хроники на драконовата песен" бе Фърнвен, джуджето учен, дребно дори според джуджешките стандарти. Още съвсем млад, той бил прогонен от своето племе на воини и... Както и да е, може би Нийл бе прав.

– Трябва да разгадаем тази история – каза той. – Колко ще струва?

Обясних му как действа механизмът, как членовете имат карти – но това не беше просто разговор, за да се намираме на приказка. Колкото и да струва членството в клуба на Пенумбра, Нийл можеше да си плати.

– Разбери за какви пари става дума – каза той. – Кълна се, ти си в центъра на сценарий от „Ракети и магьосници".

Ухили се. Заговори със своя нисък глас, запазен за ролята му на дънджън мастер:

– Не се предавай сега, Клеймор Кървавата ръка.

Уф. Той използва името ми от играта срещу мен. Това бе заклинание с древна сила.

Отстъпих. Щях да питам Пенумбра.

Върнахме се при ниските етажерки и кориците с красиви ефирни рисунки. Нийл прелисти друга от някога любимите ни книги, история за голям цилиндричен космически кораб, бавно приближаващ Земята. Разказах му за плана на Мат да свали Ашли. После го разпитах как върви компанията му. Той разкопча якето си и гордо ми показа металносивата си тениска.

– Ние ги правим. Наехме 3D скенер за тяло и можем да направим всяка тениска индивидуална, по мерките на клиента. Пасват идеално. Имам предвид наистина идеално.

Нийл бе в страхотна форма. Всеки път, когато го видех, неволно се връщах към спомена за пухкавия шестокласник и се опитвах да го открия, но напразно, защото сега бе придобил абсурдната V– образна фигура на супергерой от комиксите.

– Готин ефект, нали? – каза той. Плътно прилепналата тениска бе с логото на компанията му, отпечатано през гърдите му. С високи електриково сини букви пишеше: AПA ГО МИ КС.

На сутринта, когато Пенумбра пристигна, повдигнах темата, че един приятел иска да си купи членство за книгите от Другия списък. Пенумбра свали двуредното си моряшко палто – беше впечатляващо, чудесно ушито от вълната на най-черните овце – и се настани на стола зад бюрото.

– О, това не е въпрос на заплащане – каза, преплитайки пръсти, – а по-скоро на намерение.

– Ами... приятелят ми е просто любопитен – казах аз. – Той е истински библиофил.

Това не бе съвсем вярно. Нийл предпочиташе филмовите адаптации пред книгите. От години недоволстваше, че все още никой не е екранизирал „Хроники на драконовата песен".

– Е – каза замислено Пенумбра, – вероятно съдържанието на тези книги ще се окаже... предизвикателство за него. А и за да получи достъп до тях, трябва да сключи договор.

– Значи... все пак се плаща?

– Не, не. Твоят приятел трябва просто да обещае да чете сериозно. Това са специални книги – махна с ръка към книгите от Другия списък – със специално съдържание, което изисква задълбочено внимание. Приятелят ти ще открие, че ще го доведат до нещо забележително, но само ако наистина е готов да работи много упорито.

– Какъв тип са? Философия? – попитах аз. – Математика?

– Нищо толкова абстрактно – поклати глава Пенумбра. – Книгите представляват пъзел – той кимна към мен, – но ти вече знаеш това, момчето ми, нали?

Намръщих се и признах:

– Да. Погледнах.

– Добре – кимна рязко Пенумбра. – Няма нищо по-лошо от служител, лишен от любопитство.

Очите му проблеснаха при тези думи.

– Пъзелът може да бъде разгадан с време и старание. Не мога да говоря за това, което те чака, когато го разгадаеш, но е достатъчно да кажа, че мнозина са посветили живота си на тази мисия. Сега... Не мога да кажа дали отговорът ще се стори задоволителен на твоя приятел. Но подозирам, че може и да стане така.

Усмихна ми се с леко крива усмивка. Осъзнах, че Пенумбра смяташе, че говорим за хипотетичен приятел; според него всъщност аз имах предвид себе си. Е, може би бе прав в това – поне донякъде.

– Разбира се, връзката между книгата и читателя е лична – каза той, – затова приемаме това на доверие. Ако ми кажеш, че твоят приятел ще прочете задълбочено тези книги и ще отдаде достойна почит на авторите им, ще ти повярвам.

Знаех, че Нийл определено няма да прочете книгите по такъв начин, а не бях сигурен, че и аз бях готов да се ангажирам с нещо подобно. Все още не. Но определено в еднаква степен се заинтригувах и стреснах от думите му. Затова просто казах:

– Добре, ще му предам.

Пенумбра кимна.

– Няма нищо срамно, ако приятелят ти още не е готов за тази задача. Може би с времето ще прояви по-голям интерес.

СТРАННИК В СТРАННА ЗЕМЯ

Нощите се нижат една след друга и в книжарницата е все по-спокойно и по-спокойно. Мина цяла седмица, без да се отбие дори един клиент. Проверих на лаптопа си за ефекта от целенасочената ми рекламна кампания и установих, че засега не бе направила абсолютно никакво впечатление. В левия ъгъл на екрана имаше съобщение от гугъл в яркожълт цвят, че може би критериите ми са прекалено ограничаващи или съм се насочил към търсене на клиенти, които просто не съществуват.

Питам се какво ли е тук през деня, по време на смяната на Пенумбра, когато навън греят слънчевите лъчи. Чудя се дали привечер при Оливър има наплив от клиенти, след като хората си тръгват от работа. Тормозя се от въпроса дали тази тишина и самота няма да увредят мозъка ми.

Не ме разбирайте погрешно: благодарен съм, че имам работа, че седя на този стол, че спокойно си прибирам заплатата (която не е чак толкова голяма) и мога да си плащам наема, да си купувам пица или приложения за айфона. Но преди работех в офис; преди работех с други хора. Тук съм само аз и прилепите. (О, сигурен съм, че има прилепи някъде наоколо.)

Напоследък дори клиентите на Списъка с другите книги сякаш са изчезнали. Дали не са били съблазнени от друг читателски клуб в другата част на града? Да не би всички да са си купили електронни четци?

Аз имам „Киндъл" и го използвам през повечето нощи. Винаги си представям, че книгите ме зяпат и ми шепнат „Предател!", но хайде, имам много първи глави, които трябва да прегледам. Моят „Киндъл" ми бе предаден по наследство от баща ми и е един от първите модели, наклонена асиметрична плоча с малък сив екран и ъгловати клавиши. Изглежда като реквизит от „2001: Космическа одисея"22. Има нови четци с по-големи екрани и по-изчистен дизайн, но този е като пощенските картички на Пенумбра: толкова старомоден, че отново е станал готин.

23

По средата на първата глава на „Улица „Консервна"23 екранът потъмнява, застива и изчезва. Батерията на „Киндъл"-а се предполага да трае много, два месеца да кажем, но съм оставял моя прекалено дълго на плажа и сега той изкарва само час без ток.

Така че се прехвърлям на лаптопа си и почвам да се ровя: нови сайтове, блогове, туитове. Преглеждам разговорите, които приятелите ми са провели без мен през деня. Когато всяко късче информация, което поглъщаш, променя времето, това означава ли, че ти всъщност си този, който променя времето?

Най-накрая се спирам на новия си любимец: Мрънкалото.

Мрънкалото е човек, вероятно мъж, неизвестен програмист, който се занимава с неща, в които се пресичат литературата и кодовете – отчасти „Хакер Нюз", отчасти „Пари ревю". Мат ми изпрати линк след посещението си в книжарницата, защото смяташе, че работата на Мрънкалото ще ме заинтересува. Беше прав. Мрънкалото движеше богата пиратска библиотека. Пишеше сложен код за разбиване на БКМ защитата на електронните книги; създаваше сложни програми за копиране на думите от реалните книги. Ако работеше за „Амазон", сигурно щеше да е много богат. Но вместо това той бе разбил предполагаемо неразбиваемата защита на поредицата за Хари Потър и бе качил на сайта си всичките седем електронни книги за свободно сваляне – с малко промени. Сега, ако искаш да четеш Хари Потър, без да плащаш, трябва просто да понесеш няколко позовавания за млад магьосник на име Мърморан, който учи заедно с Хари в „Хогуортс". Не е чак толкова зле; Мърморан има няколко добри реплики.

Но това, което ме очарова, е най-новият проект на Мрънкалото. Представлява карта на мястото, в което се развива всяка научнофантасгична история, публикувана през XX век. Извлякъл ги е чрез код и ги е представил триизмерно, така че можеш да видиш как година след година колективното въображение на човечеството се развива все по-напред: до Луната, Марс, Юпитер, Плутон, Алфа Кентавър и отвъд тях. Можеш да увеличиш и обиколиш цялата Вселена, можеш да се метнеш на малък многоъгълен космически кораб и да пътуваш, настанил се в пилотската кабина. Можеш да се срещнеш с Рама или да откриеш световете на Фондацията^24.

И така, две неща:

1. На Нийл ще му хареса.

2. Искам да съм като Мрънкалото. Имам предвид страхотно е да можеш да правиш нещо толкова готино. Това е истинско умение. Бих могъл да се присъединя към някой стартъп. Бих могъл да отида да работя за „Епъл". Бих могъл да виждам други човешки същества под топлия блясък на слънчевите лъчи и да общувам с тях.

За мое щастие, Мрънкалото – по старомодния героичен хакерски маниер – е качил и кода, с който е направена картата. Това е цяла машина за триизмерна графика, написана на програмния език Руби – същия, който използвахме за сайта на „Нюбейгъл", – и то напълно безплатно. Така че сега щях да използвам кода на Мрънкалото, за да направя нещо свое.

Огледах се и осъзнах, че проектът ми бе пред очите: щях да науча триизмерната графика, като направя модел на книжарницата на мистър Пенумбра. Все пак ставаше дума за висока тясна кутия, пълна с други по-малки кутии – колко трудно можеше да е?

За начало трябваше да копирам базата данни от стария „Мак Плюс" на Пенумбра в моя лаптоп, което всъщност не беше толкова проста задача, защото той използваше дискети, а нямаше начин да вкарам такава в лаптопа си. Трябваше да купя USB флопи от „Ибей". Струваше ми три долара, плюс пет долара за доставката, и беше странно да го закача за лаптопа.

Но сега, когато вече разполагах с данните, можех да построя свой собствен модел на книжарницата. Той бе недодялан – само купчина сиви блокчета, долепени заедно като виртуално ЛЕГО, но постепенно започваше да изглежда все по-познато.

Пространството бе подобно на кутия за обувки, каквото и трябваше да е, а и всички етажерки бяха тук. Свързах ги с координатна система, така че програмата ми вече можеше сама да намери редица 3, рафт 13. Симулираната светлина от симулираните прозорци хвърляше остри сенки в симулираната книжарница. Ако това ви звучи впечатляващо, значи сте над трийсет години.

Бяха ми нужни три нощи на опити и грешки, но сега вече нижа дългите редове на кода, учейки се в процеса на работа. Хубаво е да правиш нещо: доста убедителният многоъгълен образ на книжарницата на Пенумбра се върти бавно на екрана ми и за първи път след краха на „Нюбейгъл" отново съм щастлив. Пуснал съм новия албум на една жизнерадостна местна банда, наречена „Муун Суисайд", да звучи през високоговорителите на лаптопа, и тъкмо се каня да кача базата данни на... Камбанката звънва и аз спирам звука. „Муун Суисайд" млъкват и когато вдигам глава, виждам непознато лице. Обикновено веднага разбирам дали си имам работа с член на най-странния читателски клуб на света, или с обикновен нощен бродяга. Но сега моето вътрешно чувство не проработва.

Клиентът е нисък, но набит, в неразличимото преддверие на средната възраст. Облечен е в тъмносив костюм и бяла риза с разкопчана яка. Всичко това би било знак за нормалност, ако не беше лицето му: тенът му е призрачно блед, черната му брада е набола, а очите му са като пронизващи точки, нарисувани с черен молив. Освен това под мишница носи пакет, прилежно увит в кафява хартия.

Погледът му незабавно се насочва към ниските етажерки в предната част, не към рафтовете с книгите от Другия списък, така че може би е нормален клиент. Навярно идва от съседния клуб, „Плячката". Питам:

– Мога ли да ви помогна?

– Какво е всичко това? Какъв е смисълът на това? – изплюва думите рязко той, загледан в ниските лавици.

– Да, знам, че не е особено много – казвам аз. В следващото изречение се каня да посоча някои от изненадващите бисери в колекцията на Пенумбра, но мъжът ме прекъсва.

– Шегуваш ли се? Не било много?

Тръсва пакета на бюрото и отива до рафта с научна фантастика и фентъзи.

– Какво прави това тук? – вдига той единственото копие на „Пътеводител на галактическия стопаджия"25, с което разполага магазинът. – И това? Подиграваш ли ми се?

Държи високо „ Странник в странна земя"26.

Не зная какво да кажа, защото не съм сигурен какво става тук.

Мъжът се връща при мен, все още държащ двете книги в ръце. Тръсва ги на бюрото.

– И всъщност кой си ти? – проблясват предизвикателно тъмните му очи.

– Аз съм човекът, който ръководи тази книжарница. Ще ги купувате ли, или не?

Ноздрите му се разширяват.

– Ти не ръководиш тази книжарница. Не си дори и чирак.

Ох, да, разбира се, работя малко повече от месец, но все пак тук няма какво чак толкова да се прави...

– И нямаш дори представа кой всъщност ръководи, нали? – продължава той. – Пенумбра казвал ли ти е?

Мълча си. Това определено не е нормален клиент.

– Не – изсумтява той. – Предполагам, че не е. Е, преди повече от година казахме на шефа ти да се отърве от този боклук – потупва по „Пътеводителя", като натъртва на всяка дума. Маншетите на сакото му са отворени на последното копче. – И не за първи път.

– Чуйте, наистина не разбирам за какво говорите.

Ще остана спокоен. Ще се държа цивилизовано.

– Сериозно, искате ли да ги купите?

Мъжът ме изненадва, като изравя измачкана двайсетдоларова банкнота от джоба си.

– О, абсолютно – казва той и мята парите на бюрото. Мразя, когато хората правят така. – Искам доказателство за неподчинението на Пенумбра.

Мълчание. Тъмните му очи блестят.

– Шефът ти има сериозен проблем.

За какво, че продава научна фантастика? Защо този тип мрази Дъглас Адамс толкова много?

– А това какво е? – посочва лаптопа ми. Моделът на книжарницата е на екрана и се върти бавно.

– Не е ваша работа – казвам аз и го затварям леко.

– Не е моя работа? – изплюва мъжът. – Ти изобщо знаеш ли... Не, не знаеш.

Завърта възмутено очи, сякаш е жертва на най-лошото обслужване в историята на цялата Вселена. После поклаща глава и се овладява.

– Слушай внимателно. Това е важно.

Побутва пакета по бюрото към мен с два пръста. Пакетът е широк, плосък и с познат вид. Мъжът ме поглежда право в очите и казва:

– Това място е скапано, но трябва да знам, че мога да ти имам доверие да предадеш пакета на Пенумбра. Предай го в ръцете му. Не го оставяй на рафта. Не разчитай друг да му го предаде. Сложи го в ръцете му.

– Добре – казвам аз. – Разбрах. Няма проблем.

Той кимва.

– Добре. Благодаря ти.

Сграбчва покупките си и отваря вратата. После се обръща.

– И предай на шефа си, че Корвина му изпраща поздравите си.

На сутринта Пенумбра едва успява да влезе през вратата и аз вече се спускам към него, за да му разкажа както е станало, говорейки прекалено бързо и хаотично: все пак какъв му е проблемът на тоя, кой е Корвина и какъв е този пакет, и сериозно – какъв му е проблемът...

– Успокой се, момче – казва Пенумбра, повишавайки глас. Вдига дългите си ръце, за да ме накара да се овладея. – Спокойно. Забави малко.

– Ето – казвам аз. Посочвам му пакета, сякаш е мъртво животно или просто костите на такова, поставени в изрядно очертан пентаграм.

– Ааа – издиша Пенумбра. Обвива издължените си пръсти около пакета и го вдига от бюрото. – Прекрасна изненада.

Разбира се, че не е кутия с кости. Знам чудесно какво представлява, знаех го от мига, в който бледоликият посетител пристъпи в книжарницата, и някак осъзнаването на това ме стряска още повече, защото означава, че случващото се тук е нещо много повече от безобидната ексцентричност на един старец. Пенумбра развива кафявата хартия. Под нея се показва книга.

– Ново попълнение за лавиците ни – казва той. – Festina lente.

Книгата е много тънка, но много красива. Подвързията й е искрящо сива, някакъв петнист материал, който блести в сребристи оттенъци на светлината. Гръбчето е черно и със седефени букви е изписано ЕРДОС. Значи книгите от Другия списък се увеличават с още една.

– От доста време не е идвала някоя от тези – казва Пенумбра. – Това е повод за празник. Почакай тук, момчето ми, почакай.

Изчезва сред етажерките в задната стаичка. Чувам стъпките му, докато отива към офиса си зад вратата, на която има надпис „Не влизай" и където никога не съм надниквал. Когато се връща, носи две хартиени чаши и бутилка наполовина изпит скоч. На етикета пише „Фицджералд" и бутилката изглежда поне толкова стара, колкото самия Пенумбра. Налива ми един сантиметър от златистата течност и ми подава чашата.

– Сега – казва той – го опиши. Посетителя. Прочети ми какво си написал в дневника.

– Не съм записал нищо – признавам аз. Всъщност не бях правил абсолютно нищо, след като мъжът си тръгна. Цяла нощ крачех нервно из книжарницата, стоейки далече от бюрото, като се боях да докосна пакета, да го погледна или дори да мисля прекалено много за него.

– А, но трябва да го има в дневника, момчето ми. Ето, записвай, докато говориш. Разкажи ми.

Започвам да му разказвам и да записвам едновременно. Чувствам се все по-добре, сякаш странността на станалото напуска кръвта ми през острия връх на химикалката и се пренася върху страницата:

– Книжарницата бе посетена от един истински задник...

– Ъъъ... Може би ще е по-добре да не пишеш това – казва небрежно Пенумбра. – Напиши например, че е приличал на... припрян куриер.

Добре тогава.

– Книжарницата бе посетена от припрян куриер на име Корвина, който....

– Не, не – прекъсва ме пак Пенумбра. Затваря очи и пощипва носа си. – Спри. Преди да напишеш нещо, трябва да ти обясня. Той е бил изключително блед, с пронизващи като свредел очи, четирийсет и една годишен, с едро телосложение и зле поддържана брада, облечен във вълнен костюм, еднореден, с копчета на маншетите и черни кожени обувки със заострени върхове – прав ли съм?

Точно така. Не бях забелязал обувките, но Пенумбра направо заковава описанието му.

– Да, разбира се. Казва се Ерик и неговият подарък е истинско съкровище.

Отпива от скоча си.

– Макар може би да е прекалено ентусиазиран в ролята си. Влияе се от Корвина.

– А кой е Корвина? – питам аз, а после добавям, въпреки че ми е странно да го кажа: – Той ви изпраща поздрави.

– Разбира се, че ще го направи – казва Пенумбра и прави гримаса. – Ерик му се възхищава. Много от младите са така настроени.

Избягва въпроса ми. За момент се умълчава, после повдига очи и отвръща на погледа ми.

– Това е много повече от книжарница, както вече със сигурност си забелязал. Нещо като библиотека е, една от многото подобни по света. Има една в Лондон, друга в Париж – общо са дузина. Нито една не е същата като останалите, но функцията им е еднаква и Корвина е човекът, който надзирава всичките.

– Значи е вашият началник.

Лицето на Пенумбра помръква.

– Предпочитам да мисля за него като за наш патрон – казва той, като спира при всяка дума. Не пропускам това „наш" и се усмихвам. – Но подозирам, че Корвина ще е напълно съгласен с твоето определение.

Обяснявам какво бе казал Ерик за книгите на ниските етажерки – за неподчинението на Пенумбра.

– Да, да – въздъхва той. – Вече съм минавал през това. Голяма глупост. Гениалността на библиотеките е във факта, че всички са различни. Костер в Берлин с музиката си, Грибоедов в Санкт Петербург с великия си самовар. А тук, в Сан Франциско, е библиотеката с най-поразителната разлика.

– Каква е тя?

– Че имаме книги, които хората може наистина да поискат да прочетат! – разкикотва се Пенумбра при тези думи и показва едрите си зъби. Аз също се разсмивам.

– Значи не е голям проблем?

Пенумбра свива рамене.

– Зависи. Зависи колко сериозно приемаш един строг стар наставник, който смята, че всичко трябва да остане абсолютно същото, както е било винаги.

Умълчава се за миг.

– Оказва се, че аз май не го приемам много на сериозно.

– Той някога посещавал ли е книжарницата?

– Никога – отвръща рязко Пенумбра и поклаща глава. – Не е идвал в Сан Франциско от много години... повече от десетилетие. Не, зает е с другите си задължения. И слава богу, че е така.

Вдига ръце и ги размахва към мен, за да ме накара да се махна от бюрото.

– Прибирай се вече. Станал си свидетел на нещо рядко, много по-важно, отколкото осъзнаваш. Бъди благодарен за това. И си изпий скоча, момчето ми! Пий!

Мятам чантата си на рамо и изпивам чашата си на две глътки.

– Това – казва Пенумбра – е тост в чест на Евелин Ердос.

Повдига блещукащата сива книга и сякаш се обръща директно към нея:

– Добре дошла, приятелко моя, отлична работа. Отлична работа!

ПРОТОТИПЪТ

На следващата вечер влизам както обикновено и махам за „здрасти" на Оливър Гроун. Искам да го попитам за Ерик, но не знам как точно да го направя. С Оливър никога не обсъждаме директно странностите на книжарницата. Затова започвам по друг начин:

– Оливър, имам един въпрос. Знаеш, че имаме нормални клиенти.

– Не са много.

– Точно така. А има и членове, които заемат книги.

– Като Морис Тиндъл.

– Да.

Никога не съм знаел, че малкото му име е Морис.

– Някога виждал ли си някой да доставя нова книга?

Оливър спира и се замисля. После отговаря простичко:

– Не.

След като той си тръгва, почвам да се лутам из купища нови теории. Може би Оливър също е част от всичко това. Може би е шпионин на Корвина. Тихият наблюдател. Съвършеният. Или пък е част от по-дълбока конспирация. Може би само съм се докоснал до повърхността на това, което се случва тук. Вече знам, че има и други книжарници – библиотеки? – като тази, но все още не съм сигурен какво означава „като тази". Не знам какво представляват книгите от Другия списък.

Прелиствам дневника от начало до край, търся нещо, каквото и да е. Послание от миналото може би: Пази се, добри пазачо, от гнева на Корвина. Но не. Моите предшественици явно са играли стриктно по правилата също като мен.

Записаното от тях е нормално, чиста фактология, просто описание на членовете, посещаващи книжарницата. Някои от тях са ми познати: Тъндъл, Лапен и др. Има и хора, които са загадка за мен – членове, които явно идват само през деня, или такива, които са престанали да посещават книжарницата много отдавна. Съдейки по датите, мяркащи се на страниците, дневникът е от по-малко от пет години. И е само наполовина изписан. Дали ще пиша тук още пет години? Дали ще продължавам да изпълнявам задълженията си години наред, без да разбера защо всъщност правя всичко това?

Мозъкът ми ще се пръсне, ако продължа да мисля за тези неща цяла нощ. Нужно ми е някакво разсейване – нещо голямо и предизвикателно. Затова отварям капака на лаптопа си и подновявам работата си по триизмерната книжарница.

През няколко минути поглеждам през прозорците към улицата отвън. Търся сенки, отблясък на сив костюм или на зорък тъмен поглед. Но там няма нищо. Работата заличава спомена за странността на случилото се и най-накрая потъвам в зоната.

Ако искам 3D моделът на книжарницата наистина да е полезен, той вероятно трябва да показва не само местоположението на книгите, но и дали в момента са заети и от кого. Затова преписвам накратко описанията си в дневника от последните няколко седмици и научавам модела си да казва времето.

Сега книгите светят като лампи на отрупаните 3D рафтове и са оцветени, така че книгите, заети от Тиндъл, светят в синьо, тези на Лапен са в зелено, на Федоров – в жълто, и т.н. Доста готино е. Но нововъведението ми предизвиква някакъв бъг и вече всички етажерки изчезват, когато завъртя книжарницата твърде много. Превил съм се и се мъча над кода, опитвайки се напразно да разбера какво се случва, когато камбанката звънва жизнерадостно.

Неволно трепвам от изненада. Дали Ерик е дошъл да ми крещи отново? Или пък е Корвина, самият изпълнителен управител, решил най-накрая да посети своите подопечни...

Момиче е. Влиза плахо в книжарницата, поглежда ме и казва:

– Отворено ли е?

Всъщност да, момиче с кестенява коса, подстригана до брадичката, и с червена тениска с надпис Бам! в цвят горчица, да, отворено е.

– Абсолютно – казвам аз. – Влизай. Винаги е отворено.

– Чаках за автобуса си и телефонът ми извибрира... Мисля, че имам купон за намаление за тук?

Идва до бюрото и ми показва телефона си – и там, на малкия екран, виждам моята гугъл обява. Тясно насочената ми местна онлайн кампания – бях забравил за нея, но тя все още върви и ето, намерила е някого. Дигиталният купон, който бях направил, е пред мен, на екрана на издраскания смартфон на момичето. Ноктите й са лъскави.

– Да! – казвам аз. – Това е страхотен купон. Най-добрият!

Говоря прекалено силно. Тя ще се обърне и ще си тръгне.

Изумителните рекламни алгоритми на гугъл са довели при мен суперсладко момиче, а аз нямам представа какво да правя с него.

Тя извива глава, за да огледа книжарницата. Изглежда колеблива.

Историята зависи от съвсем дребни нещица. Разлика от трийсет градуса и всичко щеше да приключи тук. Но моят лаптоп е сложен под такъв ъгъл на бюрото и 3D книжарницата на екрана се върти бясно по две оси като космически кораб, носещ се из черния космос, и момичето поглежда надолу и...

– Какво е това? – пита тя, повдигайки вежда. Една красива тъмна вежда.

Добре, трябва да го изиграя правилно. Не бива да звуча като истински нърд.

– Модел на тази книжарница, само че можеш да видиш кои книги са налични...

Очите на мацката грейват:

– Визуализация на данни!

Вече не изглежда колеблива. А много радостна.

– Точно така – казвам аз. – Това е. Ето, погледни.

Срещаме се по средата на пътя, в края на бюрото, и аз й

показвам триизмерната книжарница, която все още изчезва, когато се завърти прекалено силно. Момичето се навежда по-отблизо.

– Може ли да видя изходния код?

Злонамереността на Ерик ме бе изненадала, но любопитството на момичето ме смайва.

– Да, разбира се – казвам и си пробивам път през тъмните прозорци, докато недообработената Руби изпълва екрана, цялата кодирана в червено, златисто и зелено.

– Аз правя точно това в работата си – казва момичето, като се привежда напред и се втренчва в кода. – Визуализация на данни. Имаш ли нещо против? – прави жест към клавиатурата.

Ъъъ, не, красиво нощно създание, хакер момиче, нямам нищо против.

Лимбичната ми система е свикнала с определено (много ниско) ниво на човешки (женски) контакт. Както е застанала тук, точно до мен, лакътят на девойката ме ръга съвсем лекичко, но това е достатъчно, за да се замая. Мъча се да измисля какъв да е следващият ми ход. Ще й препоръчам Едуард Тафт, „Визуално изразяване на количествена информация"27. Пенумбра има копие от книгата – виждал съм го на рафта. Огромна е.

Момичето преглежда бързо кода ми, което малко ме смущава, защото той е пълен с коментари като „О, да, пада ти се!" и „Не, компютър, трябва да се подчиниш на моята повеля!".

– Това е страхотно – казва тя с усмивка. – А ти сигурно си Клей?

И това е в кода – има метод, който съм нарекъл „клей_е_ страхотен". Всеки програмист пише такъв, нали?

27

– Аз съм Кат – казва тя. – Мисля, че намерих проблема. Искаш ли да видиш?

Тормозех се от часове, но това момиче – Кат – намери бъга в книжарницата ми за около пет минути. Тя ме превежда през процеса и ми обяснява решението си, което е бързо и убедително. И после, man, man, премахва бъга.

– Съжалявам, че ти се натрапих – казва тя и обръща лаптопа към мен. Прибира един кичур коса зад ухото си, изправя се и пита с леко подигравателен тон:

– Е, Клей, защо правиш модел на тази книжарница?

Докато го казва, очите й проследяват рафтовете чак до тавана.

Не съм много сигурен дали искам да съм напълно откровен за цялата чудатост на това място. Здрасти, приятно ми е да се запознаем, аз продавам нечетивни книги на странни стари хора – искаш ли да излезем на вечеря? (И в същия миг ме обхваща абсолютната сигурност, че точно в този миг един от тези хора ще влезе запъхтяно през вратата. Моля ви, Тиндъл, Федоров, всички: останете си у дома тази нощ. Продължавайте да четете.)

Разигравам го от различен ъгъл:

– Свързано е с историята – казвам. – Книжарницата съществува от почти век. Мисля, че е най-старата в града – може би дори по целия Западен бряг.

– Невероятно – казва тя. – „Гугъл" е като бебенце в сравнение с това място.

А, ето го обяснението: момичето работи там. Значи наистина е гений. Освен това един от зъбите й е нащърбен по много сладък начин.

– Обичам такива данни – казва тя, сочейки с брадичка към лаптопа ми. – Данни от истинския свят. Стари данни.

Девойката е пълна с енергия, искрата на живота свети силно в нея. Това е основният ми критерий за нови приятели (и момичета, и други) и е най-големият комплимент, който мога да направя. Много пъти съм се опитвал да определя какво точно запалва тази искра – какви качества се срещат в студения тъмен космос, за да се образува звезда. Знам, че е най-вече в лицето – не просто очите, но и веждите, скулите, устата и всички микромускули, които ги обединяват.

Микромускулите на Кат са много привлекателни.

Тя казва:

– Опитвал ли си се да правиш визуализация на времеви поредици?

– Не още, не съвсем...

Всъщност дори не знам какво точно е това.

– В „Гугъл" я използваме за дневници на търсенето – казва тя. – Готино е – виждаш как новите идеи се зараждат по света като малки епидемии. И изчезват за седмица.

Всичко ми звучи много интересно, но най-вече защото това момиче ми е много интересно. Телефонът на Кат издрънчава силно и тя поглежда надолу.

– О – казва тя. – Автобусът ми.

Проклинам обществения транспорт заради ненавременната му точност.

– Мога да ти покажа какво представлява визуализацията на времеви поредици – казва тя. – Искаш ли да се видим някой път?

Всъщност да, определено искам. Може да действам на своя глава и да й купя книгата на Тафт. Ще й я донеса, увита в кафява хартия. Чакай – това странно ли ще изглежда? Книгата е скъпа. Може би има някое намалено издание с меки корици. Мога да го купя от „Амазон". Тъпо е, работя в книжарница. (Дали доставката от „Амазон" ще е достатъчно бърза?) Кат все още очаква отговора ми.

– Разбира се – казвам аз. Гласът ми звучи като жалко писукане.

Тя записва имейла си на една от пощенските картички на Пенумбра: katpotente@ – и разбира се – gmail.com.

– Ще запазя купона си за другия път – казва, размахвайки телефона си. – Ще се видим скоро.

След като си тръгва, влизам в профила си, за да проверя рекламната кампания. Да не би да съм кликнал в кутийката за критерии, на която пише „красиви момичета"? (А в тази за „необвързани"?) Мога ли да си позволя такова въведение? От чисто маркетингова гледна точка това бе пълен провал: не продадох нито една книга, било то скъпа или евтина. Всъщност дори съм долар назад – заради надрасканата картичка. Но няма причина за безпокойство: от първоначалния ми бюджет от единайсет долара „Гугъл" е взел само седемнайсет цента. В замяна получих една-едничка реакция на обявата си – една съвършена реакция, появила се точно преди двайсет и три минути.

***

По-късно, след като поредният час нощна изолация и вдишване на книжен прах ме отрезвяват, правя две неща.

Първо: пиша имейл на Кат и я питам дали иска да обядваме утре. По случайност е събота. Може понякога да съм нерешителен, но принципно вярвам в правилото, че желязото се кове, докато е горещо.

След това: проверявам в интернет „визуализация на времеви поредици" и започвам да работя по нова версия на модела си, като си мисля, че бих могъл да впечатля Кат с някакъв прототип. Наистина си падам по момичета, които можеш да впечатлиш с прототип на нещо.

Идеята ми е да може да се вижда как става заемането на книгите във времето, а не просто да се показват едновременно всички заети. Първо, преписвам още имена, заглавия и времето на заемане от дневника в лаптопа си. После започвам хакването.

Програмирането не е същото като преди. Обикновените писмени езици имат различен ритъм и идиоми, нали? Е, същото е и при езиците за програмиране. Езикът, наречен Си, е съставен от твърди императиви, почти чисто компютърно говорене. Езикът, наречен Лисп, е като дълго подскачащо изречение, пълно с подчинени изречения – всъщност толкова дълго, че обикновено забравяш за какво е ставало дума в него отначало. Езикът, наречен Ерланг, е такъв, какъвто и звучи: ексцентричен и скандинавски. Не мога да програмирам на нито един от тях, защото са прекалено сложни.

Но Руби, моят любим език от времето на „Нюбейгъл", е създаден от жизнерадостен японски програмист и се чете като приятна достъпна поезия. Минаваш през Били Колинс^28 и стигаш до Бил Гейтс.

Но разбира се, целта на програмните езици е не само да четеш, а и да пишеш на тях. Караш ги да правят разни неща за теб. И в това отношение според мен Руби изпъква с целия си блясък.

Представете си, че готвите. Но вместо да следвате рецептата стъпка по стъпка и да се надявате, че ще се получи възможно най-добре, може да вземате съставките и да слагате и да махате каквото си искате, когато си искате, от тенджерата. Може да добавяте сол, да вкусите, да тръснете глава и да извадите обратно солта. Може да махнете съвършено изпечената коричка, да я отделите и да добавите това, което искате, към пълнежа на сладкиша. Процесът вече не е линеен, завършващ с успех или (по-често при мен) с разочароващ провал. Сега е по-скоро като лупинг, заврънтулка или малка драсканица. Като игра.

Така че добавям малко сол и масло и в два сутринта имам прототипа на новата визуализация.

Веднага забелязвам нещо странно: светлинките се следват една друга.

На екрана ми Тиндъл е заел книга от върха на втората редица. След един месец Лапен е поискала книга от същия рафт. Пет седмици по-късно е ред на Имберт – точно от същия рафт, но междувременно Тиндъл вече е върнал своята и е поискал нещо ново от дъното на първата редица. Той е една крачка напред.

Не съм забелязал модела, защото е толкова разпръснат във времето и пространството – като мелодия, при която има три часа разстояние между всяка нота и цялата се изпълнява в различни октави. Но тук, след като информацията е събрана и ускорена на екрана ми, е очевидно. Всички изпълняват една и съща песен или танцуват един и същи танц, или... решават един и същи пъзел.

Камбанката издрънчава. Имберт е: нисък и як, с остра черна брада и кипната шапка като на вестникарче. Вдига книгата си (чудовищен подвързан в червено том) и я плъзга по бюрото. Бързо преглеждам визуализацията, за да открия мястото му в модела. На екрана светва оранжева светлинка и преди да каже и дума, знам, че ще поиска книга от средата на втората редица. И тя ще бъде...

– „Прохоров" – изхриптява Имберт. – Сега ще ми трябва „Прохоров".

Катеря се по стълбата, но на средата главата ми се замайва. Какво става? Този път не се осмелявам да правя някакви дръзки маневри; старая се само да запазя равновесие, докато вадя тънкия, подвързан в черно ПРОХОРОВ от рафта.

Имберт ми подава картата си – 6MXH2I–U взема книгата си. Камбанката издрънчава и аз отново съм сам.

Описвам в дневника операцията, като отбелязвам шапката на Имберт и мириса на чесън, носещ се от дъха му. И после записвам – в полза на някой бъдещ служител или може би за да докажа на самия себе си, че това е реално:

Странни неща се случват в Денонощната книжарница на мистър Пенумбра.

НАЙ-ПРЕКРАСНОТО БЪДЕЩЕ

– ... Наричат ги „сингулярност за необвързани" – казва Кат Потенте.

Тя е облечена в същата червена тениска с жълт надпис Бам!, което за мен означава, че (а) е спала с нея, (б) има няколко еднакви тениски или (в) е анимационен герой. И трите варианта ми се струват еднакво привлекателни.

Сингулярност за необвързани. Да видим. Знам (благодарение на интернет), че Сингулярността^29 е хипотетичният момент в бъдещето, когато кривата на технологичния растеж става вертикална и цивилизацията някак се възражда. Компютрите стават по-умни от хората, затова ги оставяме да ръководят шоуто. Или може би те сами...

Кат кимва.

– Поне в някаква степен.

– Но сингулярност за необвързани...

– Бързи срещи за нърдове – казва тя. – Организират такива всеки месец в „Гугъл". Срещата на мъжкия с женския мозък минава или много успешно, или много зле. Зависи...

– Ходила си на такива срещи?

– Да. Срещнах един тип, който програмира ботове за хедж фондове. Излизахме известно време. Падаше си по катеренето по скали. Имаше хубави рамене.

Хъм...

– Но жестоко сърце.

Седим в „Гурме Грото", заведение в шестетажния търговски център на Сан Франциско. В центъра на града е, точно до крайната спирка на кабелните трамваи, но не мисля, че туристите осъзнават, че това е MOЛ; тук няма паркинг. „Гурме Грото" се намира в частта с хранителните заведения и е може би най-добрият ресторант в света: предлагат салати с местен спанак, такос със свинско и суши без живак. Освен това е под земята и е свързан директно със спирката на влаковете, така че не се налага да излизаш навън. Винаги, когато идвам тук, си представям, че живея в бъдещето и атмосферата е замърсена от радиация и диви банди от мотористи, задвижващи машините си с биодизел, управляват прашната повърхност. Ей, точно като Сингулярността, нали?

Кат се намръщва.

– Това е бъдещето, както са си го представяли през двайсети век. След Сингулярността ще сме способни да разрешим тези проблеми.

Разчупва фалафела си надве и ми предлага половинката.

– И ще живеем вечно.

– О, хайде – казвам аз. – Това е просто старата мечта за безсмъртието...

– Да, това е мечтата за безсмъртие. И какво?

Умълчава се за миг, продължава да дъвче.

– Нека да го кажа по различен начин. Ще прозвучи странно, тъй като току-що се срещнахме. Но аз знам, че съм умна.

Това определено бе вярно...

– И мисля, че и ти си умен. Така че защо това трябва да свършва? Можем да постигнем толкова много, ако просто имаме повече време. Нали?

Дъвча фалафела си и кимвам. Това момиче е много интересно. Абсолютната директност на Кат подсказва, че е била обучавана вкъщи, и все пак тя е безкрайно очарователна. Доста помага и фактът, че е красива. Заглеждам се в тениската й. Наистина мисля, че има няколко еднакви.

– За да вярваш в Сингулярността като част от развитието на човечеството, трябва да си оптимист – казва тя, – а това е по-трудно, отколкото изглежда. Играл ли си някога на „Най-прекрасното бъдеще"?

– Звучи като японска телевизионна игра.

Кат изпъва рамене.

– Добре, значи ще играем. За начало представи си бъдещето. Хубаво бъдеще. Без ядрени бомби. Представи си, че си писател на научна фантастика.

Добре.

– Световно правителство... Ракът е излекуван... Летящи коли.

– Продължавай. Какво следва?

– Космически кораби. Купон на Марс.

– По-нататък.

– „Стар Трек". Транспортери. Можеш да отидеш, където поискаш.

– След това.

Спирам за миг, после осъзнавам:

– Не мога.

Кат разтърсва глава.

– Наистина е трудно. И говорим за колко, хиляда години? А какво следва след това? Какво е възможно да се случи после? Въображението ни не е достатъчно. Но е нормално, нали? Вероятно просто си представяме неща въз основа на това, което вече знаем, и ни липсват аналогии за трийсет и първи век.

Опитвам се да си представя един обикновен ден през 3012 г. Не мога да измисля дори половин прилична сцена. Дали хората ще живеят в сгради? Дали ще носят дрехи? Въображението ми е почти физически оковано. Мислите ми ровят като алчни пръсти зад възглавниците на дивана на фантазията ми, търсейки някакви скрити идеи, но не намират нищо.

– Лично аз смятам, че голямата промяна ще е мисловна – казва Кат, като потупва над ухото си, което е розово и сладко. – Мисля, че ще открием други начини за мислене благодарение на компютрите. Предполагам, че си очаквал да кажа нещо такова...

Да.

– Но се е случвало и преди. Мозъците на съвременните хора са различни от мозъците на хората преди хиляда години.

Чакай малко...

– Не са съвсем различни.

– Имаме същия хардуер, но не и същия софтуер. Знаеш ли, че идеята за личното пространство например е съвсем нова? Както и идеята за романтиката, разбира се.

Да, като стана на въпрос, мисля, че идеята за романтиката ме осени едва снощи. (Но това не го казвам на глас.)

– Всяка голяма идея като тази е обновяване на операционната система – казва тя усмихнато. Явно територията й е позната. – Писателите са виновни за някои от тях. Казват, че Шекспир е изобретил вътрешния монолог.

О, аз съм много добре запознат с вътрешния монолог.

– Но аз мисля, че писателите са изиграли своята роля – продължава тя – и сега е ред на програмистите да обновят операционната система на човечеството.

Определено разговарям с момиче от „Гугъл".

– И какво е следващото обновяване?

– Вече се случва. Става дума за всички тези неща, които можеш да правиш – сякаш си на няколко места едновременно и това е напълно нормално. Просто се огледай наоколо.

Извивам глава и виждам това, което Кат иска да видя: дузина хора, седящи на малките масички, всички наведени над телефоните си, които им показват места, които не съществуват и все пак са някак по-интересни от „Гурме Грото".

– И това не е странно, не е научна фантастика, то е...

Кат се умълчава и очите й се премрежват. Мисля, че тя си мисли, че е станала прекалено крайна. (Откъде знам това? Дали мозъкът ми има приложение за такива ситуации?) Бузите й са зачервени и тя изглежда страхотно с цялата тази енергия от кръвта, която иска да избие по повърхността на кожата й.

– Е – казва накрая, – просто мисля, че е напълно логично да си представим Сингулярността в бъдещето.

Искреността й ме кара да се усмихна и се чувствам прекрасно, че това умно оптимистично момиче седи тук с мен, сред радиационното бъдеще, дълбоко под повърхността на земята.

Решавам, че е време да й покажа обновения модел на книжарницата с изумителната му нова способност за последователна времева визуализация.

Нали знаете: просто прототип.

– И си го направил тази нощ? – казва тя и извива вежди. – Много впечатляващо.

Не казвам, че ми отне цялата нощ и част от сутринта. Кат вероятно ще направи нещо такова за петнайсет минути.

Наблюдаваме цветните светлинки, които се извиват една около друга. Обновявам картината и се вглеждаме отново. Обяснявам й какво е станало с Имберт – за предвиждащата способност на прототипа.

– Може да е просто случайност – казва Кат, поклащайки глава. – Нужни са ни повече данни, за да видим дали наистина има модел. Може да се окаже просто проектиране на желанието ти. Нали знаеш, като лицата на Марс.

Или както когато си абсолютно сигурен, че някое момиче те харесва, но се оказва, че не е така. (Това също не го казвам на глас.)

– Има ли още данни, които могат да се добавят към визуализацията? Тази информация е само от няколко месеца, нали?

– Да, има и други дневници – казвам аз. – Но те не са истински данни – просто описание. И ще отнеме цяла вечност да вкарам всичко в компютъра. Писано е само на ръка, а аз едва разчитам своя почерк...

Очите на Кат светват.

– Корпус с естествен език! От сума ти време си търся извинение да използвам книжния скенер.

Ухилва се и тропва с ръка по масата.

– Донеси дневниците в „Гугъл". Имаме машина за това. Трябва да ги донесеш при мен.

Поклаща се леко на стола си, а устните й се извиват красиво, когато произнася думата „корпус"30.

МИРИСЪТ НА КНИГИ

Моето предизвикателство: да изнеса книга от книжарницата. Ако успея, мога да науча нещо интересно за това място и неговото предназначение. И нещо повече: мога да впечатля Кат.

Не мога просто да взема дневника, защото Пенумбра и Оливър също го използват. Дневникът е част от книжарницата. Ако поискам да го отнеса вкъщи, трябва да имам основателна причина, а не се сещам за такава. Ей, мистър Пенумбра, искам да поработя по скицата си на Тиндъл с акварелни бои? Да, разбира се, няма проблем.

Има и друга възможност. Мога да изнеса друг дневник, по-стар – не IX, а номер VIII или дори II, или I. Доста е рисковано. Някои от тези дневници са по-стари от самия Пенумбра и се опасявам, че могат да се разпаднат, ако ги докосна. Значи най-скорошният пенсиониран дневник, номер VIII, е най-безопасен и най-подходящ вариант... Но също и най-близко намиращ се до сегашния. Виждам го всеки път, когато пъхам новия дневник обратно на рафта, и съм сигурен, че Пенумбра ще забележи липсата му. Може би VII или VI...

Навеждам се зад бюрото, докосвам гръбчетата на дневниците с пръст, за да проверя текстурата им и доколко са здрави, когато камбанката на вратата звънва. Изправям се веднага – Пенумбра е.

Размотава тънкия сив шал от врата си и прави странна обиколка из книжарницата, потупва с кокалчетата на пръстите си по бюрото, очите му обхождат ниските предни етажерки, после се насочват към книгите от Другия списък.

Въздъхва тихо. Нещо предстои.

– На днешния ден, момчето ми – най-накрая казва той – поех тази книжарница. Преди трийсет и една години.

Трийсет и една години. Пенумбра седи зад това бюро по-дълго, отколкото аз съм живял на този свят. Давам си сметка колко нов съм за това място – просто временна придобивка.

– Но минаха единайсет години – добавя той, – преди да променя името на витрината.

– Чие име стоеше там преди?

– Ал-Асмари. Той бе мой ментор и дълги години – мой работодател. Мохамед Ал-Асмари. Винаги съм мислел, че името му стои по-добре на стъклото. Все още смятам така.

– Пенумбра стои добре – казвам аз. – Загадъчно е.

Той се усмихва.

– Когато промених името, мислех, че ще променя и книжарницата. Но тя не се е променила особено много.

– Защо?

– О, причините са много. Някои добри, някои лоши. Има доста общо с нашето финансиране... а и бях малко мързелив. В по-ранните дни четях повече. Търсех нови книги. Но сега, изглежда, съм се спрял на любимите си.

Е, като стана дума...

– Може би трябва да помислите да се снабдите с някои по-популярни заглавия – казвам аз. – Има ниша за независимите книжарници, а много хора дори не знаят, че това място съществува. А когато го открият, нямат голям избор. Някои от моите приятели се отбиха и... просто не разполагаме с нищо, което те да пожелаят да купят.

– Не знаех, че хората на твоята възраст все още четат книги – казва Пенумбра. Повдига въпросително вежда. – Останал съм с впечатлението, че четат всичко на мобилните си телефони.

– Не всички. Има много хора, които... нали знаете – хора, които все още обичат мириса на книги.

– Мирисът! – повтаря Пенумбра. – Знаеш, че всичко е свършило, когато хората заговорят за мириса на книги.

Усмихва се, после нещо му хрумва и той присвива очи.

– Предполагам, че нямаш... „Киндъл"?

Опа... Все едно директорът на гимназията ме пита дали имам трева в раницата си. Но по приятелски начин, сякаш би искал да я споделя с него, да дръпнем по един коз. Случайно нося своя „Киндъл". Вадя го от чантата си. Той е доста поочукан, с големи драскотини по гърба и петно от химикалка близо до края на екрана.

Пенумбра го хваща в ръце и се намръщва. Екранът е празен. Протягам се, натискам копчето и той се събужда за живот. Пенумбра си поема рязко дъх и бледосивият правоъгълник се отразява в яркосините му очи.

– Забележително – казва той. – И като си помисля, че все още се впечатлявам от уменията на магическото огледало – кимва той към големия „Мак Плюс" на бюрото.

Отварям настройките на четеца и правя текста малко по-голям.

– Типографията е красива – казва Пенумбра, като се вглежда отблизо, държейки очилата си близо до екрана. – Познавам този шрифт.

– Да – казвам аз, – той е основният.

И на мен ми харесва.

– Класически е. Геритзун^31.

Пенумбра се умълчава.

– Използвали сме го за витрината на книжарницата. Дали токът на тази машина някога спира? – той разтърсва четеца лекичко.

– Батерията би трябвало да издържа поне два месеца. Но не и моята.

– Предполагам, че това поне е облекчение – въздъхва Пенумбра и ми подава четеца. – Нашите книги все още не се нуждаят от батерии. Но аз не съм глупак. Това е недостатъчно предимство. Подозирам, че е добре, че имаме... – тук ми намигва – толкова щедър покровител.

Пъхам „Киндъл"-а обратно в чантата. Не съм напълно успокоен.

– Честно, мистър Пенумбра, ако имаме повече популярни книги, хората ще харесат това място. Ще бъде... – млъквам, но после решавам да кажа истината: – Ще бъде по-забавно.

Той потърква брадичката си, а очите му гледат някак отнесено.

– Може би – казва най-накрая. – Може би е време да преокрия част от онази енергия, която имах преди трийсет и една години. Ще си помисля за това, момчето ми.

Все още не съм се отказал от идеята да занеса на Кат някой от старите дневници. Обратно в апартамента, в сянката на Матрополис, разпрострял се по дивана, посръбвайки „Анкор Стийм"32, въпреки че е едва седем сутринта, разказвам историята си на Мат, който е зает да пробива малки дупки в бледата мраморна кожа на подобна на крепост сграда. Той незабавно съставя план. Точно на това разчитах.

– Мога да направя съвършена реплика – казва. – Нямаш проблем, Джанън. Само ми донеси достатъчно добри снимки.

– Но ти не можеш да прекопираш всяка страница, нали?

– Само външната част. Кориците, гръбчето.

– Какво ще стане, когато Панумбра отвори „съвършената реплика"?

– Няма да го направи. Нали сам каза, че този дневник е от архивите?

– Да, но...

– Значи само външността е важна. Хората искат нещата да са реални. Ако им дадеш извинение да го направят, те са готови да повярват на всичко.

Идвайки от устата на магьосник по специалните ефекти, тези думи не са неубедителни.

– Добре, значи ти трябват само снимки?

– Добри снимки – кимва Мат. – И много. От всеки ъгъл. Ярки, дори много светли. Знаеш какво имам предвид, когато казвам „ярки", нали?

– Без сенки?

– Без сенки – съгласява се той, – което, разбира се, ще бъде невъзможно в онова място. На практика това е денонощен магазин, обитаван от сенки.

– Аха. Сенки и мирис на книги, това го имаме.

– Мисля, че мога да ти донеса малко лампи да подсилим светлината.

– Но това може да ме издаде.

– Добре. Може би и с малко сенки пак ще свършим работата.

Значи планът е готов.

– Като говорим за кроенето на тъмни планове – казвам аз, – как вървят нещата с Ашли.

Мат изсумтява.

– Ухажвам я по традиционния начин. Освен това не ми е позволено да го обсъждам с теб, и то в апартамента. Но тя ще вечеря с мен в петък.

– Впечатляващо разделение на отношенията.

– Нашата съквартирантка е майстор в това.

– Тя... Искам да кажа... За какво си говорите?

– Говорим си за всичко, Джанън. А осъзнаваш ли – посочва той към бледата мраморна крепост, – че тя намери тази кутия? Взела я е от боклука в службата си.

Изумително. Катерачката, готвачката на ризото, професионалистката Ашли Адамс допринася за конструкцията на Матрополис. Може да не е чак такъв андроид в края на краищата.

– Това е напредък – казвам аз и вдигам бирата си за поздрав.

Мат кимва:

– Напредък е наистина.

ПАУНОВОТО ПЕРО

И аз имам напредък: Кат ме покани на купон у тях. За нещастие, не мога да отида. Никога не мога да ходя на купоните, защото смяната ми в магазина започва точно по времето, когато започват и купоните. Разочарованието разкъсва сърцето ми; топката бе в нейния двор, тя ми подаде лесен пас, а ръцете ми са вързани.

Лошо, пише тя. Чатим си онлайн.

Да, много лошо.

Обаче... Я чакай:

Кат, ти вярваш, че някой ден хората ще преодолеят ограниченията на телата си и ще съществуват в съвършено виртуално измерение, нали?

Точно така!!!

Обзалагам се, че не си пробвала тази теория.

Какво имаш предвид?

Ето какво имам предвид:

Ще дойда на купона ти, но чрез лаптопа си – ще направим видеочат. Ти ще ми бъдеш придружител, ще ме разнасяш из стаите, ще ме представяш на хора.

Никога няма да се съгласи.

О, божичко! Да, нека да го направим! Но трябва да се издокараш и да пиеш.

Нави се. Но:

Чакай, аз ще съм на работа, не мога да пия...

Трябва. Иначе какъв купон е това?

Забелязвам определено несъответствие между вярата на Кат в нетелесното човешко бъдеще и настоятелността й за консумиране на алкохол, но го пропускам, защото ще ходя на купон.

Точно десет вечерта и аз съм зад бюрото в книжарницата, облечен в светлосив пуловер над строга риза на сини райета. Надявам се, че ще има повод по някое време триумфално да разкрия и смахнатите си лилави панталони в индийски десен. Схващате ли? Защото никой няма да може да ме вижда от кръста надолу, ако не го направя нарочно – да, да, схванахте.

Кат се включва в 22:13 и аз натискам зеленото копче на камерата. Тя се появява на екрана ми, облечена, както винаги, в червената си Бам! тениска.

– Много си сладък – казва тя.

– А ти не си облечена официално – казвам аз. Никой на купона май не е.

– Да, но ти си само рееща се във въздуха глава – казва тя. – Трябва да изглеждаш изключително добре.

Книжарницата изчезва и аз се концентрирам да възприема апартамента на Кат – място, напомням ви, което никога не съм посещавал лично. Представлява широко отворено пространство, а Кат върти лаптопа си във всички посоки, за да ми покаже кое какво е.

– Това е кухнята.

Плотове, отрупани с искрящи чаши; голяма печка; на хладилника е залепена магнитна фигурка от комикса xkcd^33.

– Дневната – казва тя и ме завърта. Картината се замъглява, виждам само размазани точки и ивици, после образът отново се изчиства и пред погледа ми се разкрива разтегнато от камерата пространство с голям телевизор и дълги ниски диванчета. На стената има големи филмови плакати, прилежно сложени в рамки: „Блейд Рънър", „Планетата на маймуните", „Уоли". Хората седят в кръг – половината на диваните, половината на килима – и играят на някаква игра.

– Кой е това? – чува се глас. Позицията ми се променя и аз вече гледам към кръглолико момиче с черни къдрици и ъгловати тъмни очила.

– Това е експериментална симулирана форма на интелект – казва Кат, – създадена за закачки по купони. Ето, пробвай го.

Поставя лаптопа на гранитния плот. Черните къдрици се накланят по-близо – упс, наистина близо – и очите на момичето се присвиват.

– Чакай, сериозно? Ти истински ли си?

Кат не ме изоставя. Може лесно да го направи: да зареже лаптопа някъде, да си тръгне, да не се върне. Но не: цял час тя ме развежда навсякъде, представя ме на нейните съквартиранти (Черните къдрици е една от тях) и на приятелите си от „Гугъл".

Отнася ме пак в дневната и играем на играта в кръга. Нарича се „Предател" и един слаб тип с остри мустачки се навежда към мен, за да ми обясни, че е била измислена в КГБ и всички тайни агенти са я играли през шейсетте години. Това е игра за лъжата. Дава ти се конкретна роля, но ти трябва да убедиш групата, че си някой друг. Ролите се разпределят с карти за игра и Кат вдига моята пред екрана, за да я видя.

– Не е честно – казва едно от момичетата в кръга. Косата му е толкова светла, че е почти бяла. – Той има предимство. Не можем да видим цялото му тяло, нито ръцете и краката.

– Напълно си права – казва Кат и се намръщва. – Със сигурност знам, че когато лъже, носи индийски панталони.

Като по даден сигнал накланям лаптопа, за да им покажа гледката, и смехът е толкова гръмък, че излиза с пращене от високоговорителите. Аз също се разсмивам и си наливам още една бира. Тук, в книжарницата, пия от червена хартиена чаша. През няколко минути поглеждам към вратата и сърцето ми се изпълва със страх, но вълната на адреналин и алкохолът ме успокояват. Няма да има никакви клиенти. Никога няма клиенти.

Разговарям с един приятел на Кат, Тревър, който също работи в „Гугъл", когато друга неприятна емоция разбива защитата ми. Тревър разказва дълга история за пътуването си до Антарктида (кой, по дяволите, ходи в Антарктида?) и Кат се навежда към него. Движението е много плавно, сякаш се рее в космоса, но може би просто ъгълът на лаптопа й е такъв. Другите хора бавно се отдалечават и вниманието на Тревър се насочва изцяло към Кат. Очите й сякаш искрят само за него, тя му кима въодушевено.

Не, хайде. Няма нищо такова. Това е просто една добра история. И Кат е леко подпийнала. Аз съм леко пиян. Но не знам дали и Тревър е пиян, или...

Камбанката звънва. Вдигам рязко глава. Мамка му. Не е някой закъснял случаен минувач или човек, когото мога да пренебрегна. Член на клуба е: мис Лапен. Тя е единствената жена (поне доколкото знам), която заема книги от Другия списък, и сега влиза в книжарницата, стиснала обемистата си чанта пред гърдите си като щит. В шапката й е закичено пауново перо. Това е новост.

Опитвам се да гледам с едното око към лаптопа, а с другото към мис Лапен. Не се получава.

– Добра вечер – казва тя.

Гласът й звучи като запис на стара лента – деформиран, винаги потреперващ, променящ тона си. Повдига ръка в черна ръкавица, за да намести перото, а може би просто да провери дали е все още там. После изважда книгата от чантата си. Връща БУРНЕС.

– Здравейте, мис Лапен! – казвам аз доста силно и прекадено припряно. – Какво да ви донеса?

За миг обмислям дали да не използвам прототипа си, за да предскажа името на следващата й книга, без да я чакам, но екранът ми в момента е зает от...

– Какво каза? – обажда се Кат. Бързо спирам звука. Лапен не забелязва.

– Е – казва тя, като стига до бюрото. – Не съм сигурна как се произнася, но мисля, че трябва да бъде Пар-зи-би или може би Пра-зинки-б... Нещо си...

Сигурно се шегува. Опитвам се да транслитерирам това, което казва, но не откривам нищо в базата данни. Пробвам с друга вариация от фонетични предположения. Не, нищо.

– Мис Лапен, как се произнася?

– Ох, има П и Б, това е Б, 3, Б, не, съжалявам, И...

Сигурно-се-шегува...

– Б отново, има само едно Б, И не, имам предвид А, да, И...

В базата данни откривам: „Прзибилович". Просто нелепо. Подпирам стълбата и изваждам толкова рязко ПРЗИБИЛОВИЧ от рафта, че съседната книга почти пада на пода. Връщам се при Лапен, знам, че лицето ми изразява лека досада. На екрана Кат се движи мълчаливо, махайки с ръка на някого.

Увивам книгата и Лапен ми подава картата си – 6УТР5Т, но после погледът й пада върху една от ниските етажерки отпред, онези с нормалните книги. О, не. Минават няколко дълги секунди. Тя отива до рафта с надпис „Романтика", пауновото перо се килва, докато навежда глава, за да прочете заглавията на гръбчетата.

– О, мисля, че ще взема и тази – казва тя накрая, като се връща при мен с яркочервена книга на Даниел Стийл с твърда корица. После й отнема приблизително три дни да изрови чековата си книжка от чантата.

– Значи – махва с ръка, – това прави тринайсет, нека да видя, тринайсет долара и колко цента?

– Трийсет и седем.

– Тринайсет... долара... – пише агонизиращо бавно, но трябва да призная, че почеркът й е красив. Мрачен и наклонен, с извивки, почти калиграфски. Притиска чековата книжка с длан и се подписва: Роузмари Лапен.

Подава ми я, след като приключва, и в долния й край има букви с дребен шрифт, които ме информират, че тя е член на кредитния съюз на компания „Телеграф Хил" от... – леле – 1951 г.

Божичко. Защо наказвам тази стара дама заради моите собствени странни прищевки? Нещо в мен се смекчава. Маската ми на досада пада и й се усмихвам – с искрена усмивка.

– Лека нощ, мис Лапен – казвам аз. – Скоро пак да ни посетите.

– О, работя възможно най-бързо, колкото силите ми позволяват – казва тя и се усмихва, при което бузите й леко се издуват и поруменяват. – Festina lente.

Прибира в чантата си и съкровището си от Другия списък, и забраненото си удоволствие. Лекичко се подават отгоре: кафява хартия и яркочервена корица. Вратата издрънчава и тя, и пауновото й перо изчезват.

Клиентите понякога ми казват това. Казват: Festina lente.

Надвесвам се отново към екрана. Когато включвам звука, Кат и Тревър все още разговарят весело. Той разказва друга история, за експедиция, чиято цел била да разведрят някакви депресирани пингвини, и очевидно е смешна. Кат се смее. От високоговорителите ми се носи много бълбукащ смях. Тревър е очевидно най-умният, най-интересният мъж в целия Сан Франциско. Никой от тях двамата не е в обсега на камерата, така че предполагам, че тя докосва ръката му.

– Ей, хора – казвам аз. – Ей, приятели...

Осъзнавам, че и те са изключили звука от своята страна. Изведнъж се чувствам като истински глупак и съм сигурен, че цялото това нещо е било една ужасна идея. Смисълът на купона в апартамента на Кат е аз да разказвам забавни истории и Кат да докосва ръката ми. Това упражнение е просто виртуална игричка, напълно ненужна, и вероятно всички ми се присмиват и правят гримаси, когато камерата не е насочена към тях. Усещам, че лицето ми е почервеняло от срам. Дали го виждат? Че съм станал странно червен на екрана?

Изправям се и отстъпвам встрани от погледа на камерата. Изтощен съм. През последните два часа се бях старал много, бях направил истинско представление, осъзнавам внезапно – бил съм ухилена марионетка на една алуминиева сцена. Каква грешка.

Подпирам се на широката стъклена витрина на книжарницата и поглеждам навън през златистите високи букви. Да, шрифтът е геритзун и ми навява топли познати чувства в това самотно място. Извивката на П е красива. Дъхът ми покрива и замъглява стъклото. Дръж се нормално, казвам си аз. Просто се върни там и се дръж нормално.

– Ехо? – разнася се глас от лаптопа ми. Кат.

Заемам отново мястото си зад бюрото.

– Здрасти.

Тревър го няма. Кат е сама. Всъщност в момента е на напълно различно място.

– Това е моята стая – казва тя тихо. – Харесва ли ти?

Обзаведена е доста спартански, има само легло, бюро и един голям черен сандък. Прилича на каюта в океански лайнер. Не: на кабина в космически кораб. В ъгъла на стаята има бял пластмасов кош за пране, а около него са пръснати – за малко да ги пропусна – дузина еднакви червени тениски.

– А, това беше и моята теория – казвам аз.

– Аха – кимва Кат. – Реших, че не искам всяка сутрин да си пилея излишно мозъчни клетки – тя се прозява, – докато се чудя какво да облека.

Лаптопът се поклаща, картината се размазва и после сме вече в леглото й и главата й е подпряна на едната ръка, и виждам извивката на гърдите й. Сърцето ми внезапно почва да бие много бързо, сякаш съм там до нея, полегнал и очакващ; сякаш не седя тук, сам, сред мъждивата светлина в тази книжарница, все още обут с нелепите си индийски панталони.

– Беше много забавно – казва тя тихо, – но ми се искаше да бе дошъл наистина.

Протяга се и притваря очи като котка. Не мога да се сетя какво да кажа в момента, затова просто отпускам глава на дланите си и продължавам да гледам в камерата.

– Щеше да е приятно да си тук – прошепва тя.

После заспива. Аз съм сам в книжарницата, гледам към спящата й фигура, намираща се в другия край на града, осветена единствено от сивата светлина на лаптопа й. Скоро и той заспива и екранът угасва.

Сам в книжарницата, след края на купона, се заемам с домашното си. Направил съм своя избор: внимателно изваждам дневник номер VII (стар, но не прекалено стар) от рафта и правя снимките, които Мат иска: отдалече, отблизо, снимам с телефона си от различни ъгли, всичките показват един и същи широк плосък правоъгълник с протрита кафява подвързия. Снимам отблизо и в детайли отметката, подвързията, пожълтелите страници и дълбокия надпис NARRATIO на първата корица над символа на книжарницата, а когато Пенумбра пристига на сутринта, телефонът ми е прибран в джоба и снимките вече са изпратени на имейла на Мат. Чуваше се тихо изсвистяване, когато всяка от тях потегляше по своя виртуален път.

Оставям настоящия дневник на бюрото. Вече ще правя така. Защо да го прибираме постоянно вътре? Звучи ми като рецепта за болки в кръста, ако питате мен. С малко късмет това може да се превърне в система и да придаде лека идея за нормалност на ситуацията, зад която да се прикрия. Така правят шпионите, нали? Отиват до пекарната и всеки ден си купуват хляб – като съвсем нормални хора, – докато един ден вместо хляб поръчват уран.

ПРОИЗВОДСТВО И МОДЕЛ

През следващите няколко дни прекарвам все повече време с Кат. Виждам апартамента й с очите си, не през някакви екрани. Играем на видеоигри. Мотаем се заедно.

Целуваме се.

Една вечер се опитваме да готвим на нейната голяма печка, но по средата на процеса решаваме, че димящата зелева мътилка е провал, затова тя изважда пластмасова кутия от хладилника, пълна с пикантна кускус салата. Не намира лъжици и я поднася с черпака за сладолед.

– Ти ли си я направила? – питам аз, защото не мисля, че е тя. Съвършена е.

Кат поклаща глава.

– От работата е. Нося си храна вкъщи почти всеки ден. Безплатна е.

Кат прекарва по-голямата част от времето си във фирмата. Повечето от приятелите й работят като нея в „Гугъл". Повечето от разговорите й се въртят около работното й място. Сега научавам, че и храната й идва оттам. Мисля, че е забележително: тя е умна и въодушевена от работата си. Но това ме кара малко и да се срамувам, защото моето работно място не е блестящ кристален замък, пълен с усмихнати прислужници. (Така си представям вече „Гугъл". И сигурно там има и хора с много смешни шапки.)

Има граници на отношенията, които мога да създам с Кат в извънработните й часове просто защото те не са чак толкова много, а мисля, че искам повече от това. Искам да си извоювам правото да вляза в нейния свят. Искам да видя принцесата в нейния замък.

Билетът ми за „Гугъл" е дневник номер VII.

През следващите три седмици с Мат усърдно правим копие на дневника. Повърхността е специалността на Мат. Той започва с парче нова кожа, което опръсква с кафе. После смъква чифт стари голф обувки с кабари от таванското си владение; напъхвам краката си в тях и се разхождам по кожата в продължение на два часа.

Вътрешността на дневника изисква повече проучване. В ранните сутрини в дневната, докато Мат работи по своя миниатюрен град, аз седя на дивана с лаптопа си и търся информация в интернет, чета на глас указания за правене на книги. Научаваме много неща за подвързването. Откриваме търговци на едро на велен^34. Намираме плат в подходящ цвят – тъмна слонова кост – и дебел черен конец. Купуваме книжно тяло от „Ибей".

– Добър си в това, Джанън – казва ми Мат, когато се заемаме да лепим празните страници.

– В какво, в правенето на книги?

(Вършим всичко на кухненската маса.)

– Не, в това да се учиш в движение. В работата ми правим същото. Не е като компютърджиите, знаеш ли? Те просто правят едно и също всеки път. Винаги става дума само за пиксели. За нас всеки проект е различен. Нови инструменти, нови материали. Всичко винаги е ново.

– Като с чудовището от джунглата.

– Именно. Разполагах само с 48 часа, за да стана бонзай майстор.

Мат Майтелбранд все още не се е срещал с Кат Потенте, но мисля, че ще си допаднат: Кат, която вярва толкова безрезервно в потенциала на човешкия мозък, и Мат, който може да научи всичко за един ден. Като се замисля, внезапно почвам да проумявам по-добре гледната точка на Кат. Ако Мат живее хиляда години, сигурно ще сътвори един цял нов свят.

Финалният и най-труден за изпълнение детайл по фалшивия дневник е щампата на корицата. При оригиналния думата NARRATIO е гравирана дълбоко в кожата и след като оглеждам подробно надписа, установявам, че този текст също е изписан с добрия стар шрифт геритзун. Лоша новина.

– Защо? – пита Мат. – Мисля, че го имам на компютъра си.

– Ти имаш геритзун, подходящ за имейли, доклади и резюмета – цъквам аз с език. – Това – посочвам увеличения на екрана на лаптопа ми надпис – е геритзун дисплей, подходящ за билбордове, заглавия на списания и очевидно, корици на окултни книги. Виждаш ли, има по-остри серифи.

Мат кимва мрачно.

Серифите наистина са остри.

Когато бях в „Нюбейгъл" и правех дизайна на менюта, постери и (нека ви напомня) на лого, спечелило награда, научих всичко за пазара на дигиталните шрифтове. Никъде другаде сметката „пари срещу количество информация" не е толкова жестока. Ето какво имам предвид. Една електронна книга струва около десет долара, нали така? И обикновено обемът текст е около един мегабайт. (За сведение, вие сваляте повече информация от това всеки път, когато отваряте фейсбук.) При електронната книга виждате това, за което плащате: думите, параграфите, вероятно досадните реклами. Е, оказва се, че един дигитален шрифт също е около мегабайт, но струва не десетина долара, а стотици, понякога хиляди и е нещо абстрактно, принципно невидимо – малка математическа черупка, описваща малки буквени форми. Цялата тази постановка обижда потребителските инстинкти на много хора.

Естествено, хората се опитват да пиратстват шрифтове. Аз не съм един от тях. В колежа изкарах курс по типография и за финалния си проект всеки трябваше да създаде дизайн на собствен шрифт. Подходих с голям ентусиазъм към своя – нарекох го телемах, но просто имаше прекалено много букви, които да се оформят. Не можах да го довърша навреме. Накрая представих само главни букви, подходящи за крещящи плакати и каменни надписи. Така че, повярвайте ми, знам колко е мъчно да се създадат такива форми. Типографите са дизайнери; дизайнерите са мои хора; дал съм обет да ги подкрепям. Но сега FontShop.com ми казва, че геритзун дисплей, предлаган от ФЛК „Тайп Фаундри", Ню Йорк, струва 3989 долара.

Затова, разбира се, трябва да сваля пиратско копие на този шрифт отнякъде.

Някакъв смътен спомен си пробива път из мозъка ми. Затварям FontShop.com и отивам в библиотеката на Мрънкалото. Там има не само пиратски електронни книги, а и шрифтове – незаконни букви във всякакъв размер и форма. Преглеждам качените: метро и готам, и сохо, безплатни за сваляне. Мириад и минион, и мисис Ивс. И ето го геритзун дисплей.

Изпитвам чувство на угризение, докато го свалям, но е съвсем слабо. ФЛК „Тайп Фаундри" е вероятно филиал на „Таим Уорнър". Геритзун е стар шрифт, неговият създател – на когото е кръстен – сигурно отдавна е мъртъв. Едва ли би се интересувал как се използва шрифтът му и от кого, нали?

Мат разполага думата над внимателно очертания символ на книжарницата – двете длани, разтворени като книга – и вече имаме своя дизайн. На следващия ден в работата си, в ИЛМ, Мат изрязва всичко в парче метал с плазмен нож – в неговия свят плазменият нож е съвсем обикновено нещо като чифт ножици – и най-накрая притискаме шаблона във фалшивата протъркана кожа с помощта на масивна С-образна стяга. Творението ни стои така на кухненската ни маса три дни и три нощи и когато Мат сваля стягата, корицата е съвършена.

И така, моментът настъпва. Нощта пада. Заемам мястото на Оливър Гроун зад бюрото и започвам смяната си. Тази вечер ще спечеля билет за приключението в света на Кат. Тази нощ ще направя размяната.

Оказва се, че от мен ще излезе ужасен шпионин – просто не мога да се успокоя. Опитвам всичко: чета дълги статии за журналистически разследвания; играя компютърната версия на „Ракети и магьосници"; обикалям сред книгите от Другия списък. Не мога да се фокусирам върху нищо за повече от три минути. В крайна сметка се предавам и сядам зад бюрото си, но не мога да се спра и постоянно потръпвам от притеснение. Ако притеснението ми се превъплътеше в редактор на „Уикипедия", напълно щеше да обнови статията за вината и да я преведе на пет нови езика.

Най-накрая става шест без петнайсет. Зората плъзга тънките си филизи от изток. Хората на Ню Йорк постепенно започват да щъкат насам-натам. Аз съм напълно изтощен, защото цяла нощ съм бил нащрек. Истинският дневник е пъхнат в чантата ми, но е прекалено голям за нея, издува я и в очите ми тя е най-очевидното доказателство за моето престъпление. Знаете как онези големи африкански змии поглъщат цяло животно наведнъж и можеш да видиш въртенето му, докато си пробива път надолу. Струва ми се, че ситуацията с чантата ми е същата.

Фалшивият дневник е пъхнат до своите „роднини". Когато го прибирах на мястото му, осъзнах, че е останала издайническа следа в праха по ръба на рафта. Отначало се паникьосах. После се спуснах към високите етажерки с книгите от Другия списък, събрах прах от лавиците и го посипах пред фалшивия дневник, докато дебелината на слоя не стана същата като пред останалите дневници.

Имам дузина обяснения (с разклоняващи се варианти), ако Пенумбра забележи разликата. Но трябва да призная: репликата изглежда чудесно. Посипаният от мен прах е като творение на майстор от ИЛМ. Изглежда реално и едва успявам да хвърля втори поглед, когато – леле! – камбанката звънва над вратата и...

– Добро утро – казва Пенумбра. – Как беше нощта?

– Много добре – казвам аз. Прекалено бързо. Забави леко. Не забравяй: прикритието на нормалността. Приведи се малко.

– Знаеш ли – казва Пенумбра, докато сваля моряшкото си палто, – мислех си за нещо. Трябва да пенсионираме този приятел – потупва компютъра на бюрото с два пръста, нежно туп-туп – и да вземем нещо по-ново. Не прекалено скъпо. Може би ще ми препоръчаш нечие производство и модел?

Производство и модел. Никога не съм чувал някой да говори така за компютри. Можеш да имаш „Макбук" във всеки цвят, който пожелаеш... Стига да е металносив.35

– Това е страхотно – казвам аз. – Ще проуча, мистър Пенумбра. Може би преоценен „Аймак"36 – мисля, че са също толкова добри, колкото и новите.

Изговарям всичко на един дъх, вече запътил се към вратата. Усещам, че ми прилошава.

– И – продължава той ведро – може би би могъл да го използваш, за да направиш сайт.

Сърцето ми ще се пръсне.

– Книжарницата трябва да си има. Крайно време е.

Край, сърцето ми експлодира, няколко други по-малки органа са напът да се разкъсат, но вече съм поел по този курс, посветил съм се на корпуса на Кат Потенте.

– Уау това е чудесно естествено че трябва да го направите аз обичам сайтове но наистина се налага да тръгвам мистър Пенумбра ще се видим утре.

Той спира, после ми се усмихва с леко изкривената си усмивка.

– Много добре. Хубав ден, момчето ми.

Двайсет минути по-късно съм във влака за Маунтин Вю, притиснал издутата чанта към гърдите си. Странно е – престъплението ми е толкова незначително. Кой се интересува от местоположението на стар дневник от неизвестна стара книжарница, и то само за някакви мизерни шестнайсет часа? Но не възприемам нещата по този начин. Имам чувството, че съм един от двамата души в света, на които Пенумбра разчиташе, а предадох доверието му.

И всичко това – само за да впечатля едно момиче. Влакът изтрополява и се унасям в неспокоен сън.

ПАЯКЪТ

Табелата в цветовете на дъгата до гарата, която сочи към кампусана „Гугъл", е избеляла от слънцето на Силициевата долина. Следвам бледата стрела по виещия се тротоар, ограден от евкалиптови дървета и стойки за колела. Завивам и виждам широки поляни и ниски сгради, а между дърветата – отблясъци на познатите цветове: червено, зелено, жълто, синьо.

Шумотевицата тези дни около компанията „Гугъл" е като това, което се говори за самата Америка: все още най-големият играч в града, но неизбежно и неумолимо обречен на упадък. И двете са суперсили с несравними ресурси, но и двете се сблъскват с бързо развиващи се съперници и в крайна сметка ще бъдат затъмнени от други. За Америка този съперник е Китай. За „Гугъл" е „Фейсбук". (Знам всичко това от клюките из компютърджийските блогове, така че информацията трябва да се приеме с известно съмнение. Там прочетох и че някаква млада компания, „Мънки Мъни", ще бъде новият голям хит следващата година.) Но ето я разликата: взирайки се в неизбежното, Америка отделя пари от бюджета си за военна защита и плаща на производители да построят нови самолетоносачи. „Гугъл" плаща на гениални програмисти да правят каквото си искат.

Кат ме посреща до синята регистрация, иска и получава пропуск за посетител с името ми и с някаква друга информация и ме повежда към своето владение. Пресичаме широк паркинг, чиято асфалтова настилка е напечена от слънцето. Но тук няма коли; паркингът е пълен с бели товарни контейнери, поставени на ниски постаменти.

– Това са части от Голямата кутия – обяснява ми Кат. Един открит камион пристига в далечния край на паркинга, ръмжащ и съскащ. Каросерията му е боядисана в червено-зелено-синьо и в нея е натоварен един от белите контейнери.

– Те са като блокчета от ЛЕГО – продължава тя, – само че във всеки от тях има дисков обем, направо с тонове, и процесор, и всичко друго, както и връзка към вода, ток и интернет. Строим ги във Виетнам, после ги пренасяме навсякъде. Те всички се свързват автоматически, независимо къде се намират. Заедно са едно цяло, Голямата кутия.

– Която прави...?

– Всичко – казва Кат. – Всичко в „Гугъл" протича в Голямата кутия.

Посочва със загорялата си ръка към един контейнер, на който са изписани надписи с големи зелени букви. „Тук има копие на мрежата", „Всяко видео от Ютюб", „Всичките ти имейли. Имейлите на всички". Етажерките на Пенумбра вече не ми се струват толкова високи.

Широки алеи се вият из основния кампус. Има велосипедна алея и няколко гугълци профучават покрай нас на скоростни велосипеди със суперлека рамка от въглеродни нишки, но без скорости и с батерии. Има двама по-възрастни мъже със сиви бради на аеродинамични лигеради^37 и висок тип със сини расти, който кара велосипед с едно колело.

– Запазих час за книжния скенер в 12:30 – казва Кат. – Да обядваме първо?

Столовата на „Гугъл" се появява пред очите ни – широк и нисък бял павилион, подреден като за градинско парти. Предната част е отворена, брезентът е повдигнат над входа и къси редици от гугълци са се проточили навън до моравата. Кат спира и присвива очи. Преценява.

– Тази – казва тя най-накрая и ме повежда към най-лявата редица. – Аз съм доста добър стратег по опашките. Но не е лесно, защото...

– Защото всички в „Гугъл" са добри стратези по опашките – предполагам аз.

– Именно. Затова понякога хората блъфират. Този тип тук например блъфира – казва тя, като сръгва закачливо мъжа пред нас с лакът. Той е висок и с пясъчноруса коса; прилича на сърфист.

– Здрасти, аз съм Фин – представя се мъжът и ми подава едрата си ръка с дълги пръсти. – Това първото ти посещение в „Гугъл" ли е?

Произнася го като „Гьо-гел", с малка пауза по средата. Точно така, мой странни европейски приятелю. Повеждам любезен разговор:

– Как е храната?

– О, фантастична. Готвачът е прочут...

Млъква, явно се е сетил за нещо.

– Кат, той трябва да отиде на другата опашка.

– Вярно. Винаги забравям – казва Кат и ми обяснява: – Храната ни е индивидуална, специално подбрана за всекиго от нас. Има витамини, някои природни стимуланти.

Фин кимва оживено.

– Експериментирам с нивото си на калий. В момента ям до единайсет банана на ден. Хаквам тялото си! – ухилва се широко.

Чакай, това да не означава, че в салатата с кускус е имало стимуланти?

– Съжалявам – намръщва се Кат. – Опашката за посетители е ето там.

Посочва ми към другия край на моравата и аз я оставям с хакващия тялото си европейски сърфист.

Така че сега заставам на опашката до табела, на която пише „Външни посетители", заедно с трима типове, облечени в панталони в цвят каки, със сини ризи и с кожени калъфи за телефоните си. Всички гугълци, които виждам наоколо, носят дънки и ярки тениски.

Кат в момента говори с друго момче, слабо с кафява кожа, което е застанало на опашката зад нея. Облечено е като скейтър, така че предполагам, че има поне докторска степен в областта на изкуствения интелект. Залива ме вълна на ревност, но аз съм подготвен за това; знаех, че ще я изпитам, когато дойда тук, в нейния кристален замък, където Кат познава всички и всички я познават. Оставям вълната да ме залее и да отмине плавно и си напомням, че тя ме е довела. Това е моят коз. Да, тук всички други са умни, всички други са готини, всички други са здрави и привлекателни – но аз съм специално доведен от нея. Трябва да си закача това като надпис на видно място, като значка, като бадж.

Поглеждам надолу и виждам, че на пропуска ми всъщност пише:

Име: Клей Джанън

Компания: Денонощната книжарница на мистър Пенумбра

Домакин: Кат Потенте

Откачам го и го закачам отново, малко по-нависоко на ризата си.

Храната е наистина, както ми бе обещано, фантастична. Получавам две лъжици салата с леща и дебело розово парче риба, седем крехки зелени резенчета аспержи и една-едничка курабийка с шоколадови парченца, която е хрупкава до съвършенство.

Кат ме завежда до маса, близо до периметъра на павилиона, където вятърът все така палаво поклаща белия брезент. Тънки слънчеви лъчи танцуват по масата, върху която има хартиена покривка със светлосини, пресичащи се като мрежа линии. Очевидно в „Гугъл" ядат на милиметрова хартия.

– Това е Радж – казва Кат, като махва с вилицата си, с която вече е загребала от салатата си с леща (изглеждаща точно като моята) към скейтъра с докторска степен. – Бяхме заедно в университета.

Кат е учила символни системи в „Станфорд". Дали всички тук са ходили в „Станфорд"? Дали просто ти дават работа в „Гугъл", когато се дипломираш там?

Когато Радж проговаря, изведнъж вече ми изглежда по-възрастен с поне десет години. Гласът му е строг, въпросът му – директен.

– Е, с какво се занимаваш?

Надявах се, че този въпрос ще е забранен тук, че ще бъде заменен с някакъв леко извратен гугъловски еквивалент като например: „Кое е любимото ти просто число?". Посочвам пропуска си и заявявам, че работя в пълната противоположност на „Гугъл".

– А, книги.

Радж се умълчава за момент и дъвче. После мозъкът му поема по зададената посока.

– Знаеш ли, старите книги са голям проблем за нас. Старото познание е основно. Наричаме го СП. Старо познание, СП. Знаеш ли, че 95 процента от интернет е създаден едва в последните пет години? Но ние знаем, че когато става дума за цялото човешко познание, сметката е точно обратната – всъщност СП се отнася за повечето неща, които повечето хора знаят и изобщо някога са знаели.

Радж не мига, а вероятно и не диша.

– Е, къде е то? Къде е СП? От една страна, то е в старите книги – той сваля капачката на тънкописеца си (откъде се взе) и започва да пише по хартията на масата, – но също така е и в главите на хората. Там има много от традиционното познание, наричаме го ТП. СП и ТП.

Рисува два застъпващи се кръга, като ги надписва със съответните съкращения.

– Представи си, ако можем да направим достъпно цялото това СП/ГП постоянно, за всички. В интернет, на телефона ти. Нито един въпрос няма да остане без отговор никога вече.

Питам Радж какво има в обяда му.

– Витамин Д, омега-3 мастни киселини, ферментирали чаени листенца – казва той, като не спира да си драска нещо. Прави една точка отстрани на кръговете и притиска маркера, така че черното мастило се размазва отстрани. – Това съхраняваме в момента в Голямата кутия – казва той, сочейки точката, – а помисли си колко ценно е дори само то. Но ако можем да добавим всичко това – плъзга дланта си над кръговете СП/ТП, като че ли планира завоеванието им, – тогава ще бъде наистина сериозно нещо.

– Радж е от доста време в „Гугъл" – казва Кат. Отдалечаваме се от столовата. Отмъкнах си допълнителна курабийка на тръгване и сега я ръфам. – Той се занимава с планиране на ППО^38 и е бил години наред МП.

Ох, ужасните абревиатури на това място! Но последната май я знам.

– Чакай... – казвам объркано. – „Гугъл" си има министър-председател?

– Не, не – казва тя. – Мениджър на продуктите. И не е един човек, а цяла комисия от такива мениджъри. Преди са били двама, после са станали четирима, сега е още по-многобройна. Шейсет и четири души. МП ръководят компанията. Те одобряват новите проекти, назначават служители, разпределят ресурси.

– Значи са нещо като изпълнителни управители.

– Не, там е въпросът. Това е лотария. Изтеглят името ти и служиш като МП дванайсет месеца. Всеки може да бъде избран – Радж, Фин, аз. Пепър.

– Пепър?

– Готвачът.

Леле – толкова е егалитарно, че излиза отвъд понятията на демокрацията.

– Също както с избора на съдебни заседатели.

– Не включват името ти в списъка, преди да си работил тук една година – обяснява Кат. – И можеш да се откажеш, ако работиш по нещо много, много важно. Но хората се отнасят изключително сериозно към това задължение.

Питам я дали е била избирана за тази длъжност. Тя поклаща глава.

– Все още не. Но ще се радвам, ако стане. Все пак вероятността е голяма. Тук работят трийсет хиляди души, а има шейсет и четирима МП. Сметни сам. Обаче компанията расте постоянно. Хората казват, че отново ще се разширяваме.

Задавам на глас въпроса, който ме тормози: какво ли ще е, ако управляваме и държавата си по този начин?

– Радж иска да направи точно това! – разсмива се Кат. – След като открие цялото СП и цялото ТП, разбира се.

Поклаща глава, докато говори; явно е, че иронизира колегата си.

– Той има план за прокарване на поправка в Конституцията, свързана с управлението. Ако някой може да го направи... – присвива отново устни. – Всъщност вероятно няма да е Радж.

Разсмива се и аз също се засмивам. Да, Радж е прекалено разпален за обикновения среден американец. Затова питам:

– Тогава кой може да го направи?

– Може би аз – казва Кат и изпъчва гърди.

Да, може би ти ще се справиш.

Минаваме покрай царството на Кат: отдела за визуализация на данни. Кацнал е на нисък хълм, групичка от еднотипни кутии, разположени около малък амфитеатър, чиито каменни стъпала водят към сцена от гигантски екрани. Поглеждаме надолу. Двама души седят на стъпалата на амфитеатъра с лаптопи на коленете си и гледат втренчено към облак от мехури, свързани помежду си с вълнисти линии, които се въртят на един от екраните. През няколко секунди мехурите застиват и линиите се изправят като косъмчетата, които щръкват на врата ти при уплаха. После екранът почва да свети в яркочервено. Един от служителите, момиче, изругава тихо и се навежда отново над лаптопа си. Кат свива рамене.

– Работят.

– Върху какво?

– Не съм сигурна. Вероятно някаква вътрешна задача. По-вечето неща, които правим, са за вътрешна употреба – въздъхва тя. – „Гугъл" е толкова голяма компания, че си има собствена вътрешна клиентела. Повечето визуализации, които правя, са задругите служители, за рекламистите или за МП... Честно да ти кажа, бих искала да направя нещо, което всички да могат да видят!

Разсмива се, сякаш е силно облекчена, че може да каже тези думи на глас.

Минаваме покрай поляна с висок кипарис в края на кампуса – той хвърля приятна пъстра сянка над тротоара – и стигаме до ниска тухлена постройка, на която няма никакви означения освен залепен за тъмната стъклена врата лист, написан на ръка:

КНИЖЕН СКЕНЕР

Вътре прилича на военна болница. Тъмно е и леко топло. Остра светлина, идваща от няколко прожектора, осветява операционна маса, оградена с дълги метални ръчки, съставени от множество части. Във въздуха мирише на белина. Масата е заобиколена от книги: купчини и купчини книги; има и бестселъри, и стари книги, които приличат на тези в книжарницата на Пенумбра. Забелязвам Дашиъл Хамет.

Висок мъж на име Джад работи с книжния скенер. Той има съвършен триъгълен нос, надвиснал над пухкава кестенява брада. Прилича на гръцки философ. Може и да е такъв, защото носи сандали.

– Здрасти – казва той с усмивка, докато разтърсва ръката на Кат, после и моята. – Хубаво е да видя някого от дата визуализацията тук. А ти си...

Поглежда ме с повдигнати вежди.

– Не съм от „Гугъл" – признавам аз. – Работя в стара книжарница.

– О, супер – казва Джад. После помръква: – Искам да кажа, съжалявам.

– За какво?

– Ами... Че изкарваме такива като вас от бизнеса ви – казва той без емоция, като нещо подразбиращо се от само себе си.

– Чакай, кои „вас"?

– Книжарите?

Вярно. Не се възприемам съвсем като част от книжарския бизнес; струва ми се, че книжарницата на Пенумбра е нещо съвсем различно. Но... да, аз продавам книги. Създадох онлайн кампания, чиято цел е да достигне до повече потенциални клиенти. Изведнъж осъзнавам: аз съм книжар. Джад продължава:

– Все пак, след като сканираме всичко и евтините четци се разпространяват масово.... никой няма да се нуждае от книжарници, нали?

– Това ли е бизнес моделът ви? Затова ли правите това? – казвам, кимайки към скенера. – За да продавате електронни книги?

– Всъщност нямаме точно бизнес модел – свива рамене Джад. – Не ни е нужен. Рекламите изкарват толкова много пари, че някак си всичко останало е без значение.

Обръща се към Кат:

– Не мислиш ли, че е така? Дори ако изкараме колко... пет... милиона долара? (Явно не е сигурен дали това са много, или малко пари. За сведение: да, много са.) Никой няма да забележи. Там – махва той небрежно в посоката, където трябва да се намира центърът на кампуса – изкарват толкова за около двайсет минути примерно.

Това е супер потискащо. Ако спечеля пет милиона, продавайки книги, ще поискам хората да ме разнасят на ръце в паланкин, направен от първите издания на „Хроники на драконовата песен".

– Да, горе-долу е така – кимва Кат, – но това е нещо хубаво. Дава ни свобода. Можем да мислим в дългосрочен план. Можем да инвестираме в неща като това тук.

Пристъпва по-близо до ярко осветената маса на скенера с дългите метални ръчки. Очите й са широко отворени и блестят на светлината.

– Виж го само.

– Както и да е, съжалявам – казва ми отново Джад.

– Ние ще се оправим – успокоявам го аз. – Хората все още обичат мириса на книги.

И освен това книжният скенер на Джад не е единственият проект, получаващ дългосрочно финансиране. Пенумбра също си има патрон.

Изваждам дневника от чантата си и му го подавам.

– Ето го пациента.

Джад го повдига и го разглежда внимателно под прожекторите.

– Красива книга – казва той. Прокарва пръсти по гравирания надпис на корицата. – Каква е?

– Просто личен дневник.

Замълчавам за миг.

– Много личен.

Внимателно отваря дневника и закрепва първата и задната корица на правоъгълна метална рамка. Така няма да се смачка нищо. После поставя рамката на масата и я защипва с четири скоби. Най-накрая прави тест за тежестта; рамката и пациентът са в безопасност. Дневникът е омотан като тестов пилот или като манекен за тестове на автомобилни катастрофи.

Джад ни побутва по-надалеч от скенера.

– Застанете тук – посочва той жълтата линия на пода. – Ръчките са остри.

Дългите му пръсти заиграват по клавиатурата пред мониторите. Чува се нисък гърлен ръмжащ звук, после високо дрънчене и след това книжният скенер заработва. Прожекторите почват да пулсират, преобразявайки стаята като сцена от стоп-моушън анимационен филм. Кадър по кадър паяковидните ръце на скенера се протягат надолу, хващат ъглите на страниците и ги прелистват една по една. Хипнотизиращо е. Никога не съм виждал нещо едновременно толкова бързо и толкова деликатно. „Ръцете" местят страниците, галят ги, приглаждат ги. Това нещо обича книгите.

При всяко светване две гигантски камери, монтирани над масата, се завъртат и снимат в тандем. Заставам до Джад, където мога да виждам как страниците на дневника се появяват на мониторите. Камерите са като две очи, така че образите са триизмерни и аз наблюдавам как компютърът „повдига" думите над пожълтелите страници. Прилича на екзорсизъм.

Поглеждам към Кат. Престъпила е жълтата линия и се е надвесила над скенера. Хваща ме страх, че някоя от движещите се ръчки ще я прободе в очите.

– Това е невероятно – издиша шумно тя.

Наистина е така. Дожалява ми мъничко за дневника, защото след няколко минути тази вихрушка от светлина и метал ще разкрие тайните му. Някога книгите са били върхът на научния прогрес. Но вече не са.

ПЪЗЕЛЪТ НА ОСНОВАТЕЛЯ

По-късно, около осем часа, вече сме в космическата кабина, т.е. спалнята на Кат, пред нейното бюро, приличащо на космически пулт. Тя е седнала в скута ми, приведена над своя „Макбук". Обяснява ми какво е ОРО, Оптичното разпознаване на образи, процесът, чрез който компютърът трансформира мастилените и графитени заврънтулки в образи, които може да разбере – като К, А и Т.

– Не беше лека работа – казва тя. – Това е голяма книга.

Освен това почеркът на предшествениците ми е бил почти толкова грозен, колкото е и моят. Но Кат има план.

– На компютъра ми ще му е нужна цялата нощ, за да обработи тези страници – казва тя. – Но ние сме нетърпеливи, нали?

Кат пише със скоростта на светлината, задава дълги команди, които не разбирам. Но да, определено сме нетърпеливи.

– Затова ще накараме стотици машини да вършат работата. Ще използваме „Хадуп".

– „Хадуп"?

– Всички го използват. „Гугъл", „Фейсбук", ЦРУ Това е софтуер – той разбива голямата задача на множество малки парченца и ги разпределя на различни компютри по едно и също време.

„Хадуп"! Харесва ми как звучи. Кат Потенте, с теб ще имаме син и ще го наречем Хадуп, и той ще бъде велик воин и крал!

Тя се протяга напред и се подпира с длани на бюрото.

– Това ми харесва.

Очите й са заковани в екрана, където разцъфва някаква диаграма: схематично цвете с трепкащ център и дузина, не, стотици венчелистчета. Расте бързо, като се преобразява от маргаритка в глухарче и после в гигантски слънчоглед.

– Хиляда компютъра правят в момента точно това, което искам. Умът ми не е само тук – тя потупва челото си, – а и там. Харесва ми това чувство...

Премества се към мен. Изведнъж усещам миризмата й много силно; косата й, наскоро измита с ароматен шампоан, докосва лицето ми. Ухото й се подава леко, кръгло и розово, а гърбът й е силен от катеренето по стената за катерене в „Гугъл". Плъзгам пръстите си по лопатките й, по закопчалката на сутиена й. Тя се размърдва отново, залюлява се леко. Издърпвам тениската й нагоре и буквите се намачкват и се отразяват на екрана на лаптопа: Бам!

След известно време лаптопът на Кат издрънчава тихо. Тя се отдръпва от мен, скача от леглото и прикляква отново на черния стол пред бюрото. Така превита, отпуснала се на пети, с извит на фона на екрана гръб, прилича на гаргойл. Красив гол женски гаргойл.

– Получи се – казва тя. Обръща се към мен сияеща, косата обгражда лицето й, тъмна и рошава. Ухилва се широко. – Получи се!

Вече минава полунощ и аз съм в книжарницата. Истинският дневник е отново на сигурно място на рафта. Репликата е в чантата ми. Всичко мина точно според плана. Напрегнат съм, но се чувствам добре и съм готов да визуализирам. Извадих сканираните данни от Голямата кутия; отне ми по-малко от минута. Всички малки чертички, които някой някога е драскал в този дневник, са вече в лаптопа ми, идеално обработени.

Сега, компютре, трябва да се подчиниш на моята повеля!

Това е от тези неща, които никога не се получават идеално от първия път. Вкарвам суровия текст в програмата за визуализацията и изглежда като че ли Джаксън Полък^39 се е добрал до прототипа ми. Навсякъде има петна от данни – розови, зелени и жълти капчици, крещящи цветове като в аркадните игри.

Първото, което правя, е да променя палитрата. Земни тонове, моля.

Сега: имам си работа с прекалено много информация. Искам само да виждам кой какво е заемал. Анализът на Кат е бил достатъчно интелигентен, за да тагне имената на хората, заглавията на книгите и времето на заемане в текста, и визуализацията знае как да ги разпредели, така че аз свързвам данните към дисплея и виждам нещо познато: множество цветни светлинки плъзват по лавиците като пчелен рояк, всяка една представляваща отделен клиент. Това обаче са клиенти отпреди години.

На пръв поглед не е кой знае какво – просто цветна какофония, движеща се из книгите от Другия списък. После инстинктивно свързвам точките, така че вече не се вижда хаотичен рояк, а купища съзвездия. Всеки клиент е оставил следа, зигзагообразна пияна пътека из рафтовете. Най-миниатюрното съзвездие, оцветено в червено, образува малко Z, само четири точки с данни. Най-голямото, в тъмнозелено, се извива из цялата книжарница в дълъг назъбен овал.

Все още не е кой знае какво. Побутвам малко триизмерния образ на книжарницата с тракпада и я карам да се завърти около осите си. Ставам, за да се разтъпча. От другата страна на бюрото виждам копията на Дашиъл Хамет, недокосвани от никого, откакто ги забелязах за първи път в книжарницата. Това е тъжно. Все пак, хайде: лавици, пълни с глупости, привличат цялото внимание, докато „Малтийският сокол" събира прах? Даже е повече от тъжно. Тъпо е. Трябва да започна да си търся нова работа. Това място ще ме побърка.

Когато се връщам на бюрото си, книжарницата още се върти, обикаля като въртележка... и е станало нещо странно. Веднъж на всяко завъртане тъмнозеленото съзвездие застава на фокус. Само за миг се образува картина... И това не е възможно. Поставям ръка на тракпада, забавям модела, докато спре, и после го пускам отново в движение. Тъмнозеленото съзвездие оформя ясна картина. Другите съзвездия също се наместват. Никое от тях не е така завършено като тъмнозеленото, но всички следват извивката на брадичката, на очните кухини. Когато моделът е изправен, сякаш се взирам в книжарницата от входната врата – много близко до мястото, където седя в момента, – и съзвездията оживяват. Те образуват лице.

Лицето на Пенумбра.

Камбанката издрънчава и той влиза в книжарницата, последван от сутрешната мъгла. Езикът ми е като вързан, нямам представа как да започна. Взирам се в двама Пенумбри едновременно: единия, безмълвно лице, втренчено в мен от екрана на лаптопа ми, и другия, стареца на прага, гледащ ме усмихнато.

– Добро утро, моето момче – казва той лъчезарно. – Случи ли се нещо забележително през нощта?

За миг обмислям сериозно да затворя капака на лаптопа си и никога да не спомена за това. Но не: прекалено съм любопитен. Не мога просто да седя на бюрото си и да допусна тази мрежа от любопитни и загадъчни събития да се върти и заплита около мен. (Осъзнавам, че това описание подхожда за много дейности, но тук вероятно има особен вид магия, т.е. странност.)

– Какво имаме тук? – пита той. – Започна ли работа по сайта вече?

Обръщам лаптопа си към него, за да му покажа.

– Всъщност не.

Все още усмихващ се, той повдига очилата си под нужния ъгъл и се взира към екрана. Лицето му замръзва и после Пенумбра казва тихо:

– Основателя.

Обръща се към мен.

– Разгадал си го – допира ръка до челото си и на лицето му грейва широка усмивка. – Вече си го разгадал! Погледни го! Ето го, на екрана!

Да го погледна? Това не е ли... О. Сега, когато Пенумбра се е надвесил над лаптопа, осъзнавам, че съм направил обичайната грешка на по-младите – допуснал съм, че всички възрастни хора изглеждат по един и същ начин. Човекът на портрета на екрана наистина има носа на Пенумбра, но устата му е като тънък извит лък. Шефът Ми има широка и равна уста, създадена за смях.

– Как успя? – продължава той. Толкова е горд, сякаш съм негов внук и току-що съм спечелил надбягване или съм открил лекарство против рак. – Трябва да видя бележките ти! Метода на Ойлер^40 ли използва? Или инверсията на Брито? Няма нищо срамно в това, с тяхна помощ се изясняват неяснотите в началото...

– Мистър Пенумбра – казвам победоносно, – аз сканирах един стар дневник...

После осъзнавам, че това предполагала си призная за провинението.

– Всъщност... Аз взех един стар дневник. Заех го. Временно.

Пенумбра присвива очи.

– О, знам, момчето ми – казва със спокоен тон, без никакво възмущение. Млъква. – Фалшификатът ти миришеше силно на кафе.

Добре, значи...

– Заех един дневник и го сканирахме...

Изражението му се променя и внезапно той изглежда притеснен, сякаш вместо да изцеря рака, съм го причинил.

– ... защото в „Гугъл" имат такава машина, тя е супербърза, а и „Хадуп", той просто прави всичко... Искам да кажа, хиляда компютъра – за един миг, просто така!

Щраквам с пръсти, за да подчертая думите си. Не мисля, че Пенумбра разбира изобщо за какво говоря.

– Както и да е, идеята е, че просто извлякохме данните от него. С помощта на компютрите.

Микромускулчетата по лицето на Пенумбра леко потреперват. Когато го гледам отблизо, си припомням, че е наистина много, много стар.

– „Гугъл" – издиша шумно той. Следва дълга пауза. – Колко любопитно. Изправя се. Има ужасно странно изражение на лицето – емоционалния еквивалент на 404 page not found, което се появява на екрана ти, когато компютърът ти не може да открие търсеното. Говорейки по-скоро на себе си, казва:

– Трябва да докладвам.

Чакай, да докладва! На полицията ли? За голямата кражба на тайния кодекс?

– Мистър Пенумбра, проблем ли има? Не разбирам защо...

– О, да, знам – казва той рязко и очите му ме пронизват. – Сега разбирам. Ти си измамил – може ли така да се каже? И в резултат нямаш представа какво си постигнал.

Забивам поглед в бюрото. Да, може и така да се каже. Когато поглеждам отново към шефа си, погледът му се е смекчил.

– И все пак... си постигнал същото.

Обръща се и се запътва към етажерките с книгите от Другия списък.

– Колко любопитно.

– Кой е той? – питам аз внезапно. – Чие е това лице?

– Това е Основателя – казва Пенумбра, като прокарва нежно ръка по лавиците. – Онзи, който чака, криейки се. Той измъчва чираците си от години. Години! А ти го разкри за колко – за един месец?

Не точно.

– Само за един ден.

Пенумбра си поема шумно дъх. Очите му просветват ярко отново. Те са широко отворени и отразяват светлината от прозорците, но сияят в електриково синьо по начин, който не съм забелязвал никога преди. Ахва.

– Невероятно.

Поема си пак дъх още по-дълбоко. Изглежда едновременно потресен и въодушевен; всъщност изглежда леко налудничаво.

– Имам работа за вършене – казва той. – Трябва да планирам някои неща. Прибирай се у дома, момчето ми.

– Но...

– Прибирай се у дома. Независимо дали го разбираш, или не, но ти днес постигна нещо значимо.

Обръща се и потъва сред тъмните и прашни рафтове, говорейки си тихичко сам на себе си. Взимам лаптопа и чантата си и се изнизвам през вратата. Камбанката издрънчава съвсем леко. Поглеждам назад през високите прозорци и зад виещия се златист надпис, но Пенумбра вече е изчезнал.

ЗАЩО ОБИЧАШ ТОЛКОВА МНОГО КНИГИТЕ?

Когато се връщам следващата вечер, виждам нещо невиждано досега, нещо, което ме кара да ахна и да застина намясто: Денонощната книжарница на мистър Пенумбра е тъмна.

Изглежда ужасно погрешно. Книжарницата винаги е отворена, винаги е будна като малък маяк в тази съмнителна част на „Бродуей". Но сега лампите са загасени и на входната врата има малък лист хартия, залепен от вътрешната страна. С паяковидния почерк на Пенумбра е написано:

ЗАТВОРЕНО (AD LIBRIS)41

Нямам ключ за магазина, защото никога не съм се нуждаел от такъв. Винаги сме си предавали смените – Пенумбра на Оливър, Оливър на мен, аз на Пенумбра. За момент се ядосвам, изпълнен с егоистичен гняв. Какво, по дяволите... Кога ще отвори отново? Не трябваше ли да ме предупреди с имейл или нещо подобно? Това е доста безотговорна постъпка от страна на един работодател.

Но после почвам да се притеснявам. Срещата ни тази сутрин бе доста необичайна. А ако съм разстроил Пенумбра толкова, че той е получил сърдечен пристъп? Или дори масивен инфаркт? А ако е умрял? Или се е затворил сам и плаче в някакъв апартамент, където семейството му никога не го посещава, защото дядо Пенумбра е странен и мирише на книги? Залива ме гигантски срам, който се смесва с гнева, и всичко се завихря в мощен водовъртеж вътре в мен, от който ми прилошава. Отивам до магазина за алкохол на ъгъла, за да си взема нещо за хапване.

Следващите двайсет минути стоя на тротоара, мрачно ям чипс и бърша ръце в панталоните си, колебаейки се какъв да бъде следващият ми ход. Да се прибера вкъщи и да дойда утре вечерта? Да потърся домашния телефон на Пенумбра в указателя и да му се обадя? Зачерквам тази идея. Знам, без да е нужно да проверявам, че няма да намеря номера му в него, а и нямам представа откъде да намеря от старите телефонни указатели. Стоя си там и се опитвам да реша какво да направя, когато виждам позната фигура да се носи грациозно насам по улицата. Не е Пенумбра; той не се носи грациозно, когато ходи. Мис Лапен. Скривам се зад една кофа за боклук (защо се крия зад кофа за боклук?) и я наблюдавам как стига до книжарницата, ахва, когато е на разстояние, от което може да види прозорците й, приближава до вратата и се надига на пръсти, за да огледа знака „Затворено" (Аd libris), притискайки нос до стъклото, без съмнение с надежда да открие някакъв по-дълбок смисъл в тези три думи.

После се озърта боязливо наоколо и когато бледият овал на лицето й се озовава в полезрението ми, виждам ясно изражението на страх, изписано на него. Тя се обръща и поема обратно по пътя, от който е дошла.

Хвърлям опаковката от чипса си в кофата и тръгвам след нея.

Лапен напуска „Бродуей" и поема в посока на квартал „Телеграф Хил". Скоростта й е равномерна, въпреки че теренът става по-стръмен; старата ексцентричка се катери невъзмутимо нагоре – напомня ми за локомотивчето от прочутата приказка^42. Аз съм този, който сумти и пуфти, докато подтичвам на около пресечка зад нея, опитвайки се да не изоставам. Отвореният като дюза връх на кулата „Койт" се извисява на хълма над нас, издължен сив силует на фона на все по-мрачното небе. По средата на тясна улица, която се извива нагоре, следвайки очертанията на хълма, Лапен изчезва.

Изтичвам до мястото, където я видях за последно, и откривам тясно каменно стълбище, изсечено в хълма, виещо се като улица между къщите, с полуприкрити от плътните надвиснали клони на дърветата стъпала. Лапен е вече на средата му. Опитвам се да я извикам...

– Мис Лапен!

Но съм прекалено задъхан и викът ми излиза като жалко хриптене. Затова я последвам с покашляне и ръмжене, привеждайки се в кръста.

По стълбището е тихо. Единствената светлина идва от малките прозорци, разположени в горните части на къщите от двете му страни, но се изгубва сред гъстите клони на дърветата, преливаща в тъмнолилавите нюанси на вечерта. Някъде отпред се чува силна шумотевица и хор от грачене. След миг ято диви папагали се издигат от клоните и се спускат като вихър по оградения с дървета тунел, след което се понасят към нощното небе. Някои от тях ме забърсват с разперените си криле по главата.

Пред мен, нагоре по стълбището, се чува остро щракане и скърцане и после по стъпалата се очертава квадрат от светлина. Сянката на моята плячка минава през него и после вратата се затваря и настава мрак. Роузмари Лапен си е у дома.

Стигам до площадката и присядам на стъпалото, за да успокоя дишането си. Тази дама явно е доста издръжлива. Може би е лека и костите й са като на птица. Може би има някаква способност да не ходи, а да се носи над повърхността. Поглеждам назад по пътя, по който дойдохме, и през дантелата от черни клони виждам светлините на града далече под нас.

Отвътре се дочува потракване на чинии и съдове. Потропвам по вратата на мис Лапен. Настава дълга подозрителна тишина.

– Мис Лапен? – провиквам се аз. – Клей е, от... от книжарницата. Само искам да ви питам за нещо.

А може би за всичко. Тишината продължава.

– Мис Лапен?

Сянка запълва светлия процеп под вратата. Застива за миг... после ключалката щрака и мис Лапен надзърта иззад вратата.

– О, здравей – казва тя, усмихвайки се мило.

Домът й е като дупка на някой хобит библиофил – тясно пространство с нисък таван, отрупано с книги. Жилището е малко, но не е неудобно; мирише на канела и малко на марихуана. Има кресло с висока облегалка, поставено с лице пред малка камина.

Лапен не сяда в креслото. Тя се пъха в ъгъла на кухничката си – малка ниша като в кораб, и застава възможно най-далече от мен, макар да е в същата стая. Мисля, че стига да можеше, щеше да се покатери до високия прозорец и да изскочи оттам.

– Мис Лапен – казвам аз, – трябва да се свържа с мистър Пенумбра.

– Ще пийнеш ли чай? – казва тя. – Да, малко чай и после ще поемеш по пътя си.

Засуетява се около тежкия месингов чайник.

– Предполагам, че за вас, младите, нощите са доста тежки. На много места има да ходите, с много хора трябва да се видите...

– Всъщност аз би трябвало да съм на работа.

Ръцете й потреперват над печката.

– Разбира се, но не се бойте, намира се работа за младите...

– Не си търся друга работа! – извиквам, а после добавям по-внимателно: – Мис Лапен, наистина... Просто трябва да се свържа с мистър Пенумбра.

Тя се умълчава, но само за малко.

– Има толкова много професии. Можеш да станеш пекар, препаратор на животни, капитан на ферибот...

После се обръща и мисля, че за първи път поглежда право към мен. Очите й са сиво-зелени.

– Мистър Пенумбра замина.

– А кога ще се върне?

Лапен не казва нищо, просто ме поглежда, после бавно се обръща към чайника, който е започнал да се тресе и да съска на малката й печка. Ужасяваща смесица от любопитство и страх нахлува в мозъка ми. Време е за разтърсване. Изваждам лаптопа си, който вероятно е най-върховната технология, преминавала някога прага на мис Лапен, и го поставям върху купчината дебели книги, които разпознавам – всичките са от Другия списък. Лъскавият „Макбук" прилича на безпомощен извънземен, опитващ се да се слее с праволинейните представители на човешката цивилизация. Отварям го – вътрешностите на блестящия извънземен лъсват издайнически! – и пускам визуализацията, докато Лапен прекосява стаята с две чаши, поставени в чинийки.

Когато погледът й се спира на екрана и тя разпознава книжарницата в нейния триизмерен образ, поставя с трясък чинийките на масичката. Пляска с високо вдигнати ръце, навежда се над лаптопа и се вглежда в екрана, докато лицето в рамка добива по-ясни очертания. Изписква високо:

– Намерил си го!

Лапен развива руло тънка, почти прозрачна хартия и го разпъва на вече разчистената от книги маса. Сега е мой ред да ахна: на листа със сив молив е очертана книжарницата и на рисунката също се вижда мрежата от линии, свързващи рафтовете. Но образът не е завършен; всъщност едва е започнат.

Виждат се извивката на брадичката и част от носа, но нищо друго. Тези очертания, тъмни и уверени, са обградени от следи на гума, разкриващи пластовете история на призрачните линии, които са били рисувани и изтривани множество пъти.

От колко ли време, питам се аз, мис Лапен работи по това?

Лицето й ми казва отговора. Бузите й потреперват, имам чувството, че всеки миг ще се разплаче.

– Ето защо... – казва тя, поглеждайки отново към лаптопа ми. – Ето защо мистър Пенумбра е заминал. О, какво си направил? Как го направи?

– Компютри – казвам й аз. – Големи.

Лапен изпъшква и най-накрая се отпуска в креслото си.

– Това е ужасно. След цялата тази работа...

– Мис Лапен – казвам аз, – по какво работите? За какво е всичко това?

Тя затваря очи и казва:

– Забранено ми е да говоря.

Отваря леко едното си око и ме поглежда. Стоя тихо, опитвам се да изглеждам невинно и възможно най-безобиден. Тя въздъхва отново.

– Но мистър Пенумбра те харесваше. Даже много те харесваше.

На мен обаче не ми харесва миналото време, което използва. Лапен се протяга за чая си, но не може да достигне чашата си, затова я вдигам заедно с чинийката и й я подавам.

– А и е хубаво да поговориш с някого за това – продължава тя, – след толкова години четене, четене, четене.

Млъква и отпива от чая си.

– Нали няма да кажеш на никого?

Поклащам глава.

– Много добре – казва тя. Поема си дълбоко дъх. – Аз съм чирак в тайно братство, наречено Свещената матрица. То е на повече от петстотин години.

После уточнява:

– Откакто съществуват самите печатни книги.

Леле. Лапен просто чирак? Тя сигурно е на осемдесет години.

– Как сте влезли в него? – питам аз.

– Бях клиентка на Пенумбра – казва тя. – Посещавах книжарницата вече... шест-седем години. Един ден плащах за книгата си – спомням си го толкова ясно, когато мистър Пенумбра ме погледна в очите и каза: „Роузмари..." – мис Лапен наподобява добре гласа на Пенумбра, – „Роузмари, защо обичаш толкова много книгите?" И аз му казах: „Обичам ги, защото са тихи и мога да ги взема със себе си в парка" – присвива тя очи. – Той ме изгледа и не каза нищо. Тогава аз продължих: „Всъщност обичам книгите, защото са ми най-добрите приятели". Пенумбра се усмихна – той има чудесна усмивка, отиде към етажерките отзад, взе една стълба и се покатери по-високо, отколкото някога го бях виждала да се качва.

Разбира се.

– Дал ви е книга от Другия списък.

– Как го наричаш?

– О... Нали знаете, етажерките отзад. Кодираните книги.

– Всяка една от тях е codex vitae^43 – каза тя, произнасяйки внимателно думите. – Да, мистър Пенумбра ми даде една, както и ключ за разшифроването й. Но ми каза, че това ще бъде единственият ключ, който някога ще ми даде. Трябваше да открия следващия сама, после друг и т.н.

Лапен се намръщи леко.

– Каза, че няма да отнеме много време и ще стана една от необвързаните, но за мен се оказа трудно.

Чакай малко.

– Необвързаните?

– Има три нива – каза тя и ги изреди, повдигайки тънките си пръсти: – Чирак, необвързан и обвързан. За да станеш един от необвързаните, трябва да разгадаеш Пъзела на Основателя. Това е книжарницата. Минаваш от книга на книга, разшифроваш ги, намираш ключа за следващата. Подредени са на рафтовете в определен ред. Като плетеница е.

Разбирам.

– Това е пъзелът, който разгадах.

Тя кимва, намръщва се и отпива от чая си. После казва, сетила се внезапно за нещо:

– Знаеш ли, някога бях компютърен програмист.

Няма начин.

– По времето, когато компютрите бяха големи и сиви като слонове. О, беше тежка работа. Ние бяхме първите, които правеха такива неща.

Невероятно.

– Къде сте работили?

– В „Пасифик Бел", надолу по „Сътър Стрийт" – махва тя в посока към центъра на града, – когато телефонът все още бе върхът на технологиите.

Мис Лапен се усмихва и изпърхва театрално с мигли.

– Знаеш ли, аз бях много модерна млада жена...

О, напълно съм убеден в това.

– Но е минало много време, откакто съм използвала подобна машина. Никога не ми е хрумвало да направя това, което си направил ти. Въпреки че тази работа – посочва към купчината книги и листове – се оказа голяма досада. – Мъчех се книга след книга. Някои от историите са добри, но други...

Тя въздъхва.

Отвън се разнася тропот на стъпки, грачещият хор на птиците, после силно тропане по вратата. Лапен ме поглежда с широко отворени очи. Тропането не спира. Вратата се тресе. Лапен се надига от креслото и отваря вратата. На прага стои Тиндъл, очите му гледат диво, косата му е разрошена, хванал се е за главата с едната ръка, другата е застинала във въздуха, вдигната за поредното потропване.

– Заминал е! – извиква той, спускайки се в стаята. – Заминал е за библиотеката! Как е възможно?

Обикаля бързо в кръг, повтаря думите си, нервна енергия струи от тялото му. Очите му се спират върху мен, но той самият не спира и не забавя крачката си.

– Заминал е! Пенумбра е изчезнал!

– Морис, Морис, успокой се – казва Лапен. Побутва го към креслото си, в което той се стоварва, свива се и продължава да кърши пръсти.

– Какво ще правим? Какво можем да направим?

Тиндъл млъква, после кимва с глава към мен:

– Ти можеш ли да ръководиш книжарницата?

– Чакайте малко – казвам аз. – Той не е мъртъв. Просто е... Нали казахте, че е заминал за някаква библиотека?

Изражението на Тиндъл подсказва друга история.

– Той няма да се върне – казва старецът, поклащайки глава.

– Няма да се върне, няма да се върне.

Онази смесица – но вече страхът бе в по-голяма степен в сравнение с любопитството, плъзва към стомаха ми. Чувството е лошо.

– Чух го от Имберт, а той го е чул от Монсеф. Корвина е ядосан. Пенумбра ще бъде изгорен. Изгорен! Това е краят за мен! Краят и за теб! – размахва той пръст към Роузмари Лапен.

Сега бузите й треперят. Аз не разбирам нищо.

– Мистър Тиндъл, какво имате предвид с това, че мистър Пенумбра ще бъде изгорен!

– Не човекът, а книгата – неговата книга. А това е също толкова ужасно, даже повече. По-добре да изгори плътта, отколкото страниците. Те ще изгорят книгата му – както са направили със Сондерс, Мофат и дон Алехандро, все врагове на Свещената матрица. За него, за Гленко, е било най-лошо – той е имал дузина чираци! Всички били изоставени, изгубени.

Поглежда ме с влажните си отчаяни очи и изстрелва отново:

– А аз почти съм приключил!

Наистина съм се забъркал в някаква секта.

– Мистър Тиндъл – казвам със спокоен глас, – къде е той? Къде е тази библиотека?

Тиндъл разтърсва глава.

– Не знам. Аз съм просто чирак. Сега никога няма, никога няма... Освен ако...

Вдига глава. В очите му светва искрицата на надеждата и той ме пита отново:

– Можеш ли да ръководиш книжарницата?

Не мога да ръководя книжарницата, но мога да я използвам. Благодарение на Тиндъл знам, че Пенумбра има проблем и че вината за това е моя. Не разбирам как и защо, но безспорно действията ми са накарали Пенумбра да замине и сега вече истински се тревожа за него. Струва ми се, че тази секта е създадена специално за да привлича стари хора, обсебени от книгите – сциентология за образовани старци. Ако е вярно, Пенумбра е хванат сериозно в мрежите й. Затова край с безцелното мотае – не и безполезните догадки: смятам да претърся книжарницата, за да открия отговорите, които са ми нужни.

Но първо трябва да вляза вътре.

На другия ден, по обяд, стоя на „Бродуей", зъзна и оглеждам замислено стъклената витрина, когато внезапно Оливър Гроун застава зад мен. Божичко, за такъв едър мъж е много тих!

– Какво става тук? – пита той.

Оглеждам го предпазливо. А ако Оливър вече е въвлечен в тази секта?

– Защо стоиш тук? — продължава той. – Студено е.

Не. Той е като мен – външен. Но може би е външен с ключ.

Оливър поклаща глава.

– Вратата никога не е била заключена. Просто влизам и заемам мястото на мистър Пенумбра, нали знаеш?

Точно така, а аз заемам неговото. Но сега Пенумбра го няма.

– В безизходица сме.

– Добре тогава. Ще пробваме през аварийния изход.

Двайсет минути по-късно с Оливър вече използваме мускулите си, заякнали сред сенчестите етажерки на Пенумбра. Сдобили сме се с подвижна стълба от железарския магазин на пет пресечки от нас и сега сме я поставили в тясната уличка между книжарницата и стриптийз клуба.

Един кльощав барман от „Плячката" също е тук, седнал е на обърната пластмасова кофа и пуши цигара. Поглежда ни веднъж, после отново забива очи в телефона си. Май играе на „Фрут Нинджа".

Оливър се качва първи, докато аз държа стълбата, а после се покатервам след него. Това е чужда територия. Някак абстрактно винаги съм знаел, че тази уличка съществува и на нея е аварийният изход на книжарницата, но все още не разбирам къде точно изходът се свързва с магазина. Никога не съм посещавал задната част на книжарницата. Зад осветената предна част и тъмните владения на Другия списък се намира стаичката за почивка с малка маса и малка тоалетна, а зад нея е вратата с надпис, забраняващ влизането, която води към личния офис на Пенумбра. Приемам сериозно забраните, пазещи личното пространство, също както се отнасям сериозно и към правило номер две (за неприкосновеността на книгите от Другия списък) – е, или поне се отнасях, докато Мат не се намеси.

– Да, вратата води към подвижната стълба – казва Оливър.

– Вдигната е.

И двамата стоим на стълбата на аварийния изход, която издава силно металическо скърцане, когато някой от нас се накланя и променя тежестта си.

Има широк стъклен прозорец, определено стар, с надраскана и покрита с много дупки дървена рамка. Дърпам дръжката, но той не поддава. Оливър се навежда, изръмжава тихо и някак достолепно, подобаващо за един докторант, бута и прозорецът се отваря рязко със силно скърцане. Поглеждам към бармана в уличката. Той ни пренебрегва с маниера на човек, на когото това е част от работните му задължения. Промушваме се през прозореца и се озоваваме на втория етаж в тъмния кабинет на Пенумбра.

Има ръмжене и сумтене и шумно прошепнато „ох", а после Оливър намира ключа за лампата. Оранжева светлина грейва от поставената на дълго бюро лампа и осветява пространството около нас.

Явно Пенумбра е много по-голяма откачалка, отколкото съм смятал. Компютърна откачалка.

Бюрото е отрупано с компютри, но никой от тях не е произведен след 1987 г Има един стар TRS-80, свързан с квадратен кафяв телевизор. Има издължен „Атари" и един IBM PC с яркосиня пластмасова кутия. Има дълги кутии, пълни с дискети и купчини от дебели наръчници с изписани с едри букви заглавия:

ОТХАПИ ОТ „ЕПЪЛ"

ОСНОВНИ ПРОГРАМИ ЗА ЗАБАВЛЕНИЕ И ПРЕДПРИЕМАЧЕСТВО

МАЙСТОРСКИ КЛАС ПО ВИЗИКАЛК^44

До компютъра IBM има дълга метална кутия, върху която са поставени две гумени чашки. До кутията има стар телефон с извита дълга слушалка. Мисля, че кутията е модем, вероятно най-древният на света; когато искаш да бъдеш онлайн, слагаш слушалката в тези гумени чашки, сякаш компютърът буквално се обажда на някого. Никога не съм виждал такъв с очите си, само в блоговете, които пускат статии от типа „можете ли да повярвате как са го правили някога". Направо съм замаян, защото това означава, че в някакъв период от живота си Пенумбра е бил част от киберпространството.

На стената зад бюрото има карта на света – много голяма и много стара. На нея не се виждат нито Кения, нито Зимбабве, нито Индия. Аляска е пусто пространство. В хартията са забити карфици с цветни глави. Бележат места като Лондон, Париж и Берлин. Има и върху Санкт Петербург, Кайро и Техеран. Както и още – сигурно са книжарници, малките тайни библиотеки.

Докато Оливър рови из купчина документи, аз включвам компютъра. Чува се силно тракане, после той изръмжава, събуждайки се за живот. Звучи като самолет, приготвящ се да полети; има силно боботене, после скърцане, после поредица от стакато бипкания. Оливър се стряска.

– Какво правиш? – прошепва той.

– Търся улики също като теб.

Не знам защо шепне.

– А ако откриеш някакви странни неща? – пита той, все още шепнейки. – Като порно...

На екрана на компютъра се появяват командите за начало. Няма проблем; мога да се справя с това. Когато се занимаваш с уебсайтове, попадаш на допотопни сървъри, работещи по начини, които не са се променили много от 1987 г. насам, така че се замислям с благодарност за „Нюбейгъл" и въвеждам няколко начални инструкции.

– Оливър – питам аз разсеяно, – занимавал ли си се с дигитална археология?

– Не – казва той, приведен над няколко чекмеджета. – Не се занимавам с нищо по-ново от двайсети век.

Малкият диск на архивния IBM е претъпкан с текстови файлове, надписани по неразгадаем начин. Когато отварям един, той се оказва пълен с хаотично подредени букви. Значи това или са сурови данни, или кодиран текст, или... Да. Това е една от книгите от Другия списък, една от онези, които Лапен нарече codex vitae. Мисля, че Пенумбра я е прехвърлил в своя компютър.

Има програма, наречена МЕТОДЪТ НА ОЙЛЕР. Вкарвам я вътре, поемам си дълбоко дъх, натискам клавиша return... И компютърът избипква възмутено. Яркозелени букви ми съобщават, че има грешки в кода – много. Програмата няма да тръгне. Може би никога не е тръгвала.

– Виж това – казва Оливър от другия край на стаята.

Навел се е над дебела книга, поставена върху кантонерката. Корицата й е кожена, надписът й е издълбан в нея като на дневниците и е PECUNIA^45. Може би е личен дневник за всички пикантни подробности на издателския бизнес. Но не: когато Оливър я отваря, предназначението на книгата се разкрива. Това е счетоводна книга, всяка страница е разделена на две широки колони с по дузина тесни редове, като всеки ред е изписан с тънкия фин почерк на Пенумбра:

Фестина ленте къмпани – $10,847.00

Фестина ленте къмпани – $10,853.00

Фестина ленте къмпани – $10,859.00

Оливър прелиства страниците. Записванията са месец по месец, година след година, десетилетия наред. Значи това е нашият патрон: Фестина ленте къмпани трябва да е свързана по някакъв начин с Корвина.

Оливър Гроун е опитен археолог. Докато се правя на хакер, той е открил нещо полезно. Поемам по неговата следа, движейки се из стаята стъпка по стъпка, като търся някакви улики.

Има още една ниска кантонерка. Върху нея виждам речник, енциклопедия, смачкан брой на „Пъблишърс Уикли" от 1993 г., меню за храна за вкъщи от бирмански ресторант. Вътре има хартия, моливи, ластици, телбод.

На стената има почти празна закачалка – само тънък сив шал виси на една от куките. Виждал съм Пенумбра да го носи.

На най-далечната стена има снимки в черни рамки, точно до стълбището, което води до долния етаж. На едната е показана самата книжарница, но сигурно е заснета преди десетилетия: черно-бяла е, а улицата изглежда различно. Вместо клуб „Плячката" в съседство има ресторант, наречен „При Аригони", на масите отпред има бели покривки и свещи. На друга снимка, този път с цветовете, които се получаваха, когато човек снимаше на лента „Кодак", се вижда красива жена на средна възраст с къса руса коса, обвила ръце около една секвоя и усмихваща се към камерата.

На последната снимка има трима мъже, позиращи пред моста „Голдън Гейт". По-възрастният е с вид на професор: с остър извит нос и широка иронична усмивка. Другите двама са много по-млади. Единият е с широки рамене и едри ръце като културист от старата школа. Има черни мустаци и леко оплешивяващо чело и е вдигнал одобрително палеца на едната си ръка към камерата. С другата си ръка е прегърнал втория по-млад мъж, който е висок и слаб, с... Чакай. Третият мъж е Пенумбра. Да, Пенумбра отпреди много години с ореол от кестенява коса и руменина по лицето. Усмихва се. Изглежда толкова млад.

Отварям рамката и вадя снимката. На гърба с почерка на Панумбра е написано:

Двама чираци и един велик учител: Пенумбра, Корвина и Ал-Асмари.

Изумително. Възрастният мъж трябва да е Ал-Асмари, което означава, че онзи с мустаците е Корвина, сегашният шеф на Пенумбра, изпълнителният управител на Света на странните книжарници, или иначе казано – Фестина ленте къмпани. Навярно този Корвина е повикал Пенумбра обратно в библиотеката, за да бъде наказан, уволнен, изгорен или нещо още по-ужасно. На тази снимка е як и здрав, но сега трябва да е стар колкото Пенумбра. Сигурно е жестоко злобно старче, истински скелет.

– Виж това! – провиква се Оливър отново от другия край на стаята.

Той определено е по-добър детектив от мен. Първо счетоводната книга, сега това: държи току-що разпечатан график на „Амтрак"46. Разпъва го на бюрото и ето я, подчертана с четири дебели линии, целта на нашия работодател.

Гара „Пенсилвания".

Пенумбра е заминал за Ню Йорк.

ИМПЕРИИ

Сценарият, както го виждам аз, е следният:

Книжарницата е затворена. Пенумбра е заминал, повикан от своя шеф, Корвина, в тайната библиотека, която е всъщност щабквартирата на библиофилската секта, известна като Свещената матрица. Нещо ще бъде изгорено. Библиотеката е в Ню Йорк, но никой не знае къде точно – поне засега.

Оливър Гроун ще влиза през аварийния изход да движи книжарницата поне няколко часа на ден, за да бъдат спокойни Тиндъл и останалите членове. Може би междувременно Оливър ще научи още нещо за ордена на Свещената матрица.

А аз имам своята мисия. Влакът на Пенумбра – естествено, че ще вземе влака – ще пристигне в крайната си точка след два дни. В момента се клатушка из страната и ако действам бързо, мога да го изпреваря. Да, мога да го пресрещна и да го спася. Мога да оправя нещата и да си върна работата. Ще разбера какво точно става тук.

***

Разказвам на Кат за всичко станало, както вече съм свикнал да правя. Имам чувството, че така задавам сложен математически проблем на компютър и после чакам той да изплюе решението. Просто натискам клавиша и...

– Няма да се получи – казва тя. – Пенумбра е възрастен човек. Според мен това е част от живота му от много, много време. На практика това е животът му, нали?

– Да...

– Така че не мисля, че просто ще успееш да го накараш да се... успокои? Аз например съм в „Гугъл" от колко... три години? Едва ли може да се приеме за цял един живот. Но дори и аз няма да те послушам, ако ме пресрещнеш на гарата и ми кажеш да се върна. Тази компания е най-важното в живота ми. Просто ще те прегазя и ще продължа напред.

Тя е права и това е притеснително по две причини: първо, защото означава, че ми трябва нов план, и второ, защото, макар да разбирам напълно причината да го каже, ми се струва безсмислено. Никога не съм изпитвал нещо подобно за някоя работа (или секта). Можеш да ме спреш на гарата и много лесно да ме убедиш да направя каквото поискаш.

– Но мисля, че определено трябва да отидеш в Ню Йорк – казва Кат.

– Добре, сега вече се обърках.

– Прекадено е интересно, за да не го проучиш. Каква е алтернативата ти? Да си намериш друга работа и цял живот да се чудиш какво е станало с шефа ти?

– Е, това определено е план Б...

– Първият ти инстинкт е бил верен. Просто ти трябва по-добра – тя спира за миг и присвива устни – стратегия. И ще се наложи да ме вземеш със себе си.

Усмихва се. Естествено. Как бих могъл да откажа?

– „Гугъл" има голям офис в Ню Йорк, а аз никога не съм ходила там – казва Кат. – Така че просто ще кажа, че трябва да се срещна с екипа. Мениджърът ми ще се съгласи. А ти?

Какво аз? Имам мисия, а вече си имам и съюзник. Сега трябва да си намеря и финансов патрон.

***

Нека ви дам един съвет: сприятелете се с милионер, когато той е отхвърлян от всички останали шестокласник. Нийл Ша има много приятели – инвеститори, служители, други предприемачи, но в известен смисъл всички те, а и той, знаят, че са приятели с Нийл Ша, СЕО на успешна компания. А аз съм и винаги ще бъда приятел с Нийл Ша, дънджън мастера.

Нийл ще бъде моят патрон в тази мисия.

Домът му едновременно е и седалището на компанията му. Когато Сан Франциско е бил още млад, на това място е имало голяма тухлена пожарна; днес там се издига тухлена постройка с модерен техно вид с готини високоговорители и супер бърз интернет. Компанията на Нийл заема първия етаж на пожарната, където през деветнайсети век пожарникарите са яли чили от деветнайсети век и са си разказвали вицове от деветнайсети век. Сега са заменени с отряд слаби млади мъже, които са тяхна пълна противоположност: мъже, които носят гъвкави неонови кецове, а не тежки ботуши, и когато се здрависват с теб, не смачкват ръката ти с мечешките си лапи, а само леко я притискат. Повечето говорят с акцент – всъщност в това отношение май няма промяна?

Нийл намира протежетата си в чужбина, води ги в Сан Франциско и ги асимилира тук. Това са момчетата на Нийл, а най-страхотният от тях е Игор, който е на деветнайсет и идва от Беларус. По думите на Нийл Игор се научил сам да прави матрични преобразувания на гърба на една лопата, на шестнайсет вече ръководел хакерния свят в Минск и се бил запътил директно към гибелната кариера на софтуерен пират, но моят приятел забелязал триизмерното демо видео, което хлапакът бил пуснал в „Ютюб". Нийл му изкарал виза, купил му самолетен билет, а когато момчето пристигнало, му показал бюрото, което го очаквало в пожарната. До него имало и спален чувал.

Игор ми предлага стол и отива да търси работодателя си.

Стените – дебели греди и голи тухли – са покрити с гигантски плакати на жени от класическия период на американското кино: Рита Хеуърд, Джейн Ръсел, Лана Тарнър, всичките в блещукащи черни и бели цветове. Мониторите продължават темата. На някои екрани образите на жените са увеличени и на пиксели; на други са повторени дузина пъти. Мониторът на Игор показва Елизабет Тейлър като Клеопатра, само че част от нея е схематичен триизмерен модел в тънка зелена рамка, който се плъзга по екрана в синхрон с филма.

Нийл печели милионите си, работейки в средата на веригата. Което означава, че прави софтуер, който се използва от други хора, които правят софтуер най-вече за видеоигри. Той продава „инструменти", от които те се нуждаят, така, както художникът се нуждае от палитра или операторът се нуждае от камера. Продава им продукти, без които те не могат – и за които са готови да плащат купища пари.

Накратко казано: Нийл Ша е водещият експерт в света в областта на циците.

Той създаде първата версия на своя революционен софтуер за симулация на гърди като второкурсник в „Бъркли" и скоро след това една корейска компания, която правеше 3D игра за плажен волейбол, купи лиценза му. Играта бе страхотна, а циците бяха просто феноменални.

Днес този софтуер – с името „Анатомикс" – е на практика основният инструмент за симулация и изобразяване на гърди в дигиталните медии. Той е пълен пакет, който ти позволява да създадеш и моделираш с потресаващ реализъм цялата вселена на човешките гърди. Един модул предлага разнообразие по отношение на размера, формата, автентичността. (Гърдите не са сфери, ще ви каже Нийл, и не са водни балони. Те са сложни структури почти на архитектурно ниво.) Друг модул оцветява гърдите – рисува ги с пиксели. Това е особен вид кожа, която някак сияе отвътре и тази характеристика е много трудно да се постигне. Намесено е нещо, наречено „подповърхностно разсейване". Ако сте в бизнеса със симулиране на гърди, софтуерът на Нийл е единственият ви сериозен вариант. Той прави даже повече от това – благодарение на усилията на Игор „Анатомикс" вече може да оцветява цялото човешко тяло със съвършено калибриране на сенки и светлини на места, на които не сте подозирали, че имате такива – но гърдите все още носят основната печалба на компанията.

Всъщност мисля, че Игор и останалата част от компанията на Нийл са в „преводаческия" бизнес. Това, което вкарват – образите, закачени на стените и блестящи на всеки екран – са конкретни мацки от световноизвестни филми. Това, което излиза след тяхната намеса, са генерализирани модели и алгоритми. Дейността им обаче прави пълен кръг: Нийл ще ви каже, под пълна секретност, разбира се, че софтуерът му вече се използва и при постпродукцията на филми за дообработване на някои неща, които имат нужда от подобрение.

Нийл слиза забързано по витото стълбище, махва ми и се ухилва. Носи плътно прилепнала по тялото сива тениска, а под нея – крайно неготини чисто изпрани дънки и крещящи маратонки „Ню Баланс" с дебели бели езици. Колкото и да си се развил, аутсайдерът шестокласник винаги дреме някъде дълбоко в теб.

– Нийл – обяснявам му аз, когато си придърпва стол, – трябва да отида утре в Ню Йорк.

– Защо? По работа?

Не, обратното на работата е.

– Моят шеф, възрастният човек, е изчезнал и аз се опитвам да го открия.

– Не съм изненадан – казва Нийл, присвивайки очи.

– Ти беше прав – допълвам аз. – Магьосници.

– Разказвай.

Той се намества удобно на стола си. Игор се появява отново и аз ставам, за да разкажа историята си. Излагам всичко случило се досега на Нийл. Представям го като сценарий за приключение от „Ракети и магьосници": сюжетът на историята, героите, мисията, на която трябва да поемем. Задругата е сформирана: имаме крадец (това съм аз) и магьосник (това е Кат). Сега се нуждаем от воин. (Защо всъщност всяка подобна задруга, поемаща на мисия и готова за приключения, се състои от магьосник, воин и крадец? Всъщност би трябвало членовете й да са магьосник, воин и богаташ. Иначе кой ще плати за всичките мечове, заклинания и хотелски стаи?) Очите на Нийл Грейваг. Знаех, че това ще е правилната реторична стратегия. Сега му показвам триизмерната книжарница с появяващия се под ъгъл образ на набръчкания и загадъчен Основател. Веждите му направо литват. Впечатлен е.

– Не знаех, че можеш да програмираш – казва той. Очите му са присвити, бицепсите му потрепват. Мисли. Накрая казва: – Искаш ли някой от моите хора да го погледне? Игор, виж това...

– Нийл, няма нужда. Графиката е без значение.

Игор вече се е навел над лаптопа ми.

– Мисля, че изглежда добре – коментира добронамерено. На екрана зад него гъстите мигли на Клеопатра трепват в синхрон.

– Нийл, трябва да отида в Ню Йорк. Утре – поглеждам го многозначително, влагайки в погледа си намека за дългогодишното ни приятелство. – И се нуждая от... воин.

Той се намръщва.

– Не мисля, че ще стане... Имам много работа тук.

– Но това е сюжет като за „Ракети и магьосници". Ти сам го каза. Толкова пъти сме си фантазирали такива неща? Сега се случва наистина.

– Знам, но ни предстои пускането на нов продукт и...

Понижавам глас:

– Не се дръж като страхливец, Нийлрийк Квартеронецо.

Това е удар в стомаха с кинжал, натопен в отрова, и двамата го знаем.

– Нийл... рийк^47? – повтаря недоразбралият Игор.

Нийл ме изглежда намръщено.

– В самолета има уай-фай – казвам аз. – Няма да липсваш чак толкова на тези приятелчета.

Обръщам се към Игор:

– Нали?

Беларуският Бабидж^48 се ухилва и поклаща глава.

Когато бях хлапак и четях фентъзи романи, мечтаех за секси момичета магьосници. Никога не съм мислел, че наистина ще срещна такова, но само защото не съм подозирал, че магьосниците ще ходят някой ден сред нас и ще ги наричаме просто „гугълци". Сега съм в стаята на едно такова секси момиче магьосник и двама седим на леглото й, опитвайки се да разрешим неразрешим проблем.

Кат ме бе убедила, че не можем да пресрещнем Пенумбра нагара „Пенсилвания". Има прекалено много открита територия, казва тя, прекалено много места, на които Пенумбра може да слезе от влака и да излезе на улицата. Математиката го доказва. Има единайсет процента шанс да го забележим, а ако се провалим, ще го изгубим завинаги. Това, от което се нуждаем, е място, на което знаем, че ще се появи със сигурност.

Най-добрата такава точка, естествено, би била самата библиотека. Но къде се намира домът на Свещената матрица? Тиндъл не знае. Лапен не знае. Никой не знае.

Обстойното търсене из гугъл не разкрива нито уебсайт, нито адрес на Фестина ленте къмпани. За период от сто години назад няма нито едно споменаване във вестниците, списанията или рекламите. Тези типове не просто не са в обсега на радара ни, те са направо в нелегалност.

Но все пак това трябва да е реално съществуващо място, нали? Място с входна врата. Дали е белязано по някакъв начин? Замислям се за книжарницата. На витрината, където е името на Пенумбра, има символ, същият, който е гравиран и на дневниците, и на счетоводната книга. Две отворени като книга длани. Имам го сниман на телефона си.

– Добро хрумване – казва Кат. – Ако го има на някоя сграда – на витрина или издълбан в камъка например, ще я намерим.

– Как? Като обиколим улица по улица целия Манхатън? Ще ни отнеме около... пет години.

– Двайсет и три всъщност – казва Кат. – Ако го направим по старомодния начин.

Издърпва лаптопа си изпод чаршафите и го разтърсва, за да се включи.

– Но ако имаме „Гугъл стрийт вю"? Снимки на всяка сграда в Манхатън.

– Значи махаме времето за ходене и ще ни отнеме само колко... Тринайсет години?

– Трябва да започнеш да мислиш по различен начин – цъква Кат с език и поклаща глава. – Това е едно от нещата, които научаваш в „Гугъл". Неща, които преди са били трудни... просто вече не са такива.

Все още не разбирам как компютрите ще ни помогнат конкретно за този проблем.

– А-как-во-ще-ста-не-ако-хо-ра-та-и-ком-пют-ри-те-ра-бо-тят-за-ед-но – пита Кат, преправяйки гласа си като робот от анимационно филмче.

Пръстите й летят по клавиатурата и компютърът разпознава командите, които задават: армията на крал Хадуп отново е призована. Кат отново заговаря нормално:

– Можем да използваме „Хадуп" да разчете страниците в някоя книга, нали? Е, можем да го използваме да разпознае и символите по сградите.

Разбира се.

– Но той ще допуска грешки – казва тя. – „Хадуп" ще сведе няколкостотин хиляди сгради до... да кажем, пет хиляди.

– Значи ще са ни нужни пет дни вместо пет години.

– Грешка! Защото познай какво – ние имаме десет хиляди приятели. Нарича се – тя клика победоносно върху един раздел и на екрана се появяват големи жълти букви – „Механичният турчин"49. Вместо да изпращам работата на компютри, както прави „Хадуп", аз изпращам работата на истински хора. Много хора. Повечето са естонци.

Тя властва над армията на крал Хадуп и над десет хиляди естонски воини. Никой не може да я спре.

– Постоянно ти го казвам – обяснява Кат. – Разполагаме с всички тези нови способности... Но никой не го осъзнава.

Поклаща глава и повтаря:

– Но никой не осъзнава.

Сега аз си преправям гласа като робот:

– Син-гу-ляр-ност-та-е-бли-зо!

Кат се разсмива и почва да мести символи по екрана си. Голямо червено число се появява в ъгъла и ни казва, че 30 347 работници очакват нашите заповеди.

– Чо-веш-ко-мо-ми-че-ти-мно-го-ху-ба-во!

Сръгвам Кат в ребрата и тя клика в погрешната кутийка; сръгва ме с лакът на свой ред и продължава да работи. Докато аз просто гледам, тя качва хиляди снимки на сгради в Манхатън. Има къщи от червеникавокафяв камък, фасади – всичките заснети с колите на „Гугъл стрийт вю", всичките подбрани от компютъра като вероятни сгради, на които може да има въпросния символ на двете ръце, отворени като книга, въпреки че в повечето случаи (всъщност във всички освен един) ще се окаже, че компютърът е взел за символа на Свещената матрица други образи: две ръце, събрани за молитва украсена готическа буква или рисунка на извит кафяв претцел^50.

После Кат разпраща образите към „Механичния турчин" – цяла армия от нетърпеливи души, седнали пред компютрите си из целия свят, заедно с моята снимка на оригиналния символ и с един прост въпрос: Образите съвпадат ли? Да или не?

Малкият жълт таймер на екрана й казва, че задачата ще отнеме двайсет и три минути.

Разбирам за какво говори Кат: това е опияняващо. Армията на крал Хадуп е едно, но това са истински хора. Много. Повечето естонци.

– О, знаеш ли какво? – казва внезапно Кат с грейнало от въодушевление лице. – Скоро ще обявят новите мениджъри на продукти.

– Леле. Дано да имаш късмет!

– Всъщност изборът не е напълно случаен. Има също и нещо като алгоритъм. И аз помолих Радж да вкара една-две добри думи за мен. В алгоритъма.

Разбира се. Това означава две неща: първо, Пепър, готвачът, явно никога няма да бъде избран да ръководи компанията, и второ, ако „Гугъл" не сложи това момиче начело, ще премина към друга търсачка.

Изтягаме се един до друг на омачканите чаршафи на космическото легло на Кат. Вече командваме повече хора, отколкото има в родния ми град. Тя е кралица Кат Потенте със своята мигновено събрана армия, а аз съм нейният верен консорт. Няма да властваме над тях още дълго, но хей, нищо не трае вечно. Всички ние се раждаме, печелим съюзници, изграждаме империи и умираме само за един-единствен миг – може би за една кратка пулсация в някакъв гигантски процесор някъде във Вселената.

Лаптопът издава тих звук и Кат се претъркулва към клавиатурата. Все още диша тежко, но се ухилва и повдига лаптопа на корема си, за да ми покаже резултата от това велико компютърно-човешко единение, това сътрудничество между хиляди машини, десет пъти повече хора и едно много умно момиче.

Това е избеляла снимка на ниска каменна сграда, не по-голяма от обикновена къща. Уловени са размазани фигури, пресичащи тротоара пред нея; едната носи розова чантичка на кръста. Къщата има железни решетки на малките прозорци и тъмен сенчест сводест вход под черен навес. Гравиран в камъка, сиво върху сиво, е символът: две длани, разтворени като книга.

Символът е малък – ръцете са почти в нормален реален размер. Сигурно човек би го пропуснал, ако минава покрай него. Сградата е на „Пето авеню", срещу „Сентръл парк", малко по-надолу по улицата – след музея „Гугенхайм".

Свещената матрица се крие на видно място, пред очите на всички.

БИБЛИОТЕКАТА

НАЙ-СТРАННИЯТ СЛУЖИТЕЛ ПРЕЗ ПОСЛЕДНИТЕ 500 ГОДИНИ

Взирам се през бял армейски бинокъл. Взирам се към същия малък сив символ – двете ръце, разтворени като книга, гравиран в тъмносивата каменна стена. Седнал съм на пейка на „Пето авеню" с гръб към „Сентръл парк"; от едната ми страна има будка за вестници, от другата – количка на продавач на фалафели. Задругата ни е в Ню Йорк. Заех бинокъла от Мат, преди да тръгнем. Той ме предупреди специално да внимавам да не го загубя.

– Какво виждаш? – пита Кат.

– Още нищо.

Има малки прозорци, разположени високо в стените и преградени с дебели решетки. Мястото е като досадна малка крепост. Свещената матрица. Звучи като орден на банда психясали убийци, не на любители на книги. Какво ли се случва в тази сграда? Има ли сексуални фетиши, които включват книги? Трябва да има. Опитвам се да не си представям как биха могли да се осъществяват. Трябва ли да дадеш някакви пари, за да се включиш в братството на Свещената матрица! Сигурно трябва да се изръсиш с много пари. Навярно си организират скъпи круизи. Тревожа се за Пенумбра. Той е толкова затънал във всичко това, че дори не може да види колко е странно.

Рано сутринта е. Дойдохме тук направо от летището. Нийл посещава често Манхатън по работа и е свикнал да взема влак от Провидънс при придвижването си, но за Кат това бе ново преживяване. Тя ахна при вида на бляскавия град, огрян от сиянието на настъпващата зора, докато самолетът ни кръжеше над летище „Кенеди", вкопчи пръсти в рамката на прозореца и издиша шумно.

– Не бях осъзнавала, че е толкова дълъг и тесен, толкова... слаб.

Сега седим спокойно на една пейка в „слабия" град. Небето е вече изсветляло, но ние сме прикрити в сенките, закусваме съвършени несъвършени по форма бейгъли и пием черно кафе, като се опитваме да изглеждаме съвсем нормално. Въздухът мирише на влага, сякаш всеки момент ще завали, и по улицата духа студен вятър. Нийл си драска нещо в малък бележник, рисува пищни мацки с красиви извивки, размахващи извити мечове. Кат си купи „Ню Йорк Таймс", но не можа да проумее какво да прави с него, затова сега ровичка из телефона си.

– Официално е – казва тя, без да вдига глава. – Днес ще обявят новите МП.

Постоянно обновява и обновява пощата си; мисля че батерията на телефона й ще умре преди обяд. Аз прелиствам „Справочник на птиците в „Сентръл парк" (купен от книжарницата на летището), като от време навреме поглеждам през бинокъла на Мат.

Ето какво виждам:

Когато градът се събужда за живот и трафикът по „Пето авеню" нараства, самотна фигура се задава, тътрейки се, по насрещния тротоар. Това е мъж на средна възраст с рошава кестенява коса, развявана от вятъра. Има топчест нос и месести бузи, поруменели от студа. Обут е с тъмни панталони, а сакото от туид му е точно по мярка; ушито е така, че да обхваща добре издутия корем и едрите рамене. Мъжът се поклаща леко, докато върви.

Явно шестото ми чувство работи добре, защото Топчестия нос спира пред входната врата на Свещената матрица, пъха ключ в ключалката и пристъпва внимателно вътре. Двете еднакви лампи отстрани на вратата светват. Потупвам Кат по рамото и й посочвам светналите лампи. Нийл присвива очи. Влакът на Пенумбра ще пристигне на гара „Пенсилвания" в 12:01 ч. И дотогава ще наблюдаваме и ще чакаме.

След Топчестия нос през тъмния сводест портал минава малобройна, но неспирна група от изумително нормално изглеждащи нюйоркчани. Има момиче с бяла блуза и черна тясна пола; мъж на средна възраст с раздърпан зелен пуловер; тип с обръсната глава, който изглежда така, сякаш би паснал идеално в „Анатомикс". Възможно ли е всички тези хора да са членове на братството на Свещената матрица^51! Някак не ми се струва логично. Нийл ми прошепва:

– Може би тук таргетът им е различен. Целят се в по-млади хора. По-подмолни са.

Има много повече нюйоркчани, които не минават през тъмния вход, разбира се. Тротоарите от двете страни на „Пето авеню" са пълни с тях, човешки поток от високи и ниски хора, млади и стари, готини и смотани. Много пешеходци минават покрай нас и ми препречват гледката към отсрещната сграда. Кат е въодушевена.

– Тук е толкова тясно, а има толкова много хора — казва, докато оглежда множеството. – Те са като... риби. Или птици, или мравки, не знам. Някакъв суперорганизъм.

Нийл я пита:

– Къде си израсла?

– Пало Алто – отвръща тя.

Оттам до „Станфорд" и до „Гугъл": за момиче, обсебено от безкрайните измерения на човешкия потенциал, Кат е останала доста близко до дома си. Нийл кимва.

– Един мозък от предградията не може да разбере изненадващата сложност на нюйоркския тротоар.

– Не съм сигурна – присвива очи Кат. – Доста добра съм със сложните задачи.

– Виждаш ли, знам какво си мислиш – поклаща Нийл глава. – Ти си мислиш, че това е просто симулация, основана на определени фактори, и всички тук следват сравнително ясна поредица от правила...

Кат кимва.

– ...и ако успееш да откриеш правилата, можеш да направиш модел. Ще направиш симулация на улицата, на квартала, после на целия град. Нали така?

– Точно така. Искам да кажа, още не знам какви са правилата, но мога да опитам да ги открия и тогава ще бъде фасулска работа...

– Грешка – казва Нийл и избипква като аларма в някоя телевизионна игра. – Не можеш да го направиш. Дори да знаеш правилата – а между другото, такива не съществуват, но дори и да имаше, не можеш да направиш модел по тях. И знаеш ли защо?

Най-добрият ми приятел и гаджето ми спорят за симулациите. Аз мога само да седя и да ги слушам. Кат се намръщва.

– Защо?

– Не притежаваш достатъчно памет.

– О, хайде...

– Не. Никога не можеш да побереш цялата информация. Няма достатъчно голям компютър. Дори този ваш... Как беше...

– Голямата кутия.

– Точно той. Дори той не е достатъчно голям. Тази кутия – Нийл разперва ръце, опитвайки се да обхване тротоара, парка, улиците отвъд него – е по-голяма.

Виещата се навсякъде край нас тълпа се впуска още по-бързо по своите си задачи.

На Нийл му доскучава и тръгва към музея „Метрополитън", където иска да направи снимки на няколко мраморни бюста от Античността. Кат пише с летящи палци кратки припрени имейли на колегите си, за да навакса със слуховете за избора на новите ПМ.

В 11:03 ч. превита фигура в дълго палто се задава с поклащане по улицата. Шестото ми чувство преработва отново; мисля, че вече мога да надушвам странността с лабораторна прецизност. Прегърбеният поклащащ се тип има лице като на стар бухал, на главата му е нахлупена космата черна казашка шапка, спускаща се над рошави вежди, които стърчат напред. Оказва се, че съм прав: той се шмугва в тъмния сводест вход.

В 12:17 ч. най-накрая завалява. Скриваме се под дърветата, но на „Пето авеню" бързо се смрачава.

В 12:29 ч. едно такси спира пред дома на Свещената матрица, от него излиза висок мъж в двуредно моряшко палто и повдига яката около врата си, докато се навежда, за да плати на шофьора. Това е Пенумбра и е някак сюрреалистично да го видя тук, на фона на тъмните дървета и бледия камък на сградите. Никога не съм си го представял никъде другаде освен във вътрешността на книжарницата му. Те вървят заедно; не можеш да получиш едното без другото. Но ето го, стои по средата на улицата в Манхатън и рови в портфейла си.

Скачам и изтичвам през „Пето авеню", като се промушвам между бавно движещите се коли. Таксито отбива и минава пред мен като жълта завеса и та-да\ Ето ме, появявам се театрално зад него. Отначало лицето на Пенумбра е безизразно, после очите му се присвиват, след това се усмихва, накланя глава назад и се разсмива гръмко. Продължава да се смее и аз също почвам да се смея. Стоим така около десетина секунди и просто си се смеем един на друг. Аз освен това леко се задъхвам.

– Момчето ми! – казва Пенумбра. – Ти навярно си най-странният служител в това братство от петстотин години насам. Ела, ела...

Подканва ме да дойда на тротоара при него, все още смеейки се.

– Какво правиш тук?

– Дойдох, за да ви спра – казвам аз. Дори на себе си звуча странно сериозно. – Не трябва... – задъхвам се и пуфтя – не трябва да влизате там. Не трябва да позволявате да изгорят книгата ви. Или каквото там ще направят с нея.

– Кой ти каза за изгарянето? – повдига въпросително вежда Пенумбра.

– Ами... Тиндъл го е чул от Имберт. Който го е чул от... Монсеф.

– Те грешат – казва рязко Пенумбра. – Не съм дошъл тук, за да говоря за наказание.

Изплюва пренебрежително думата наказание, сякаш е нещо под неговото достойнство и не може да го засегне.

– Не. Дойдох тук, за да изложа своя случай.

– Вашият случай?

– Компютрите, момчето ми – казва той. – В тях е най-важният ключ. Подозирах го от известно време, но никога не съм имал доказателство, че могат да помогнат за работата ни. Ти ми даде това доказателство! Щом компютрите са ти помогнали да разгадаеш Пъзела на Основателя, те могат да направят много повече за нашето братство.

Свива ръка в слабия си юмрук и го размахва във въздуха.

– Дойдох тук, готов да кажа на Първия читател, че трябва да се възползваме от тях. Трябва!

В гласа на Пенумбра се усеща треперливата писклива нотка на предприемач, представящ своята стартираща компания.

– Имате предвид Корвина – казвам аз. – Първия читател е Корвина.

Пенумбра кимва.

– Не можеш да ме последваш тук – маха той към тъмния свод, – но ще се видим и ще поговорим, след като приключи срещата ми. Трябва да обмислим с каква техника да се снабдим... С кои компании да работим. Ще се нуждая от помощта ти, момчето ми.

Погледът му се плъзга над рамото ми.

– И не си дошъл сам, нали?

Поглеждам назад, към „Пето авеню", където са застанали Кат и Нийл, чакат и ни наблюдават. Кат ни помахва.

– Тя работи в „Гугъл" – казвам аз. – Тя ми помогна.

– Добре – казва Пенумбра и кимва. – Много добре. Но я ми кажи: как успя да откриеш това място?

Ухилвам му се.

– С компютри!

Той поклаща глава. После пъха ръка в джоба на палтото си и изважда тънък черен „Киндъл", все още работещ, с издължени думи, изпъкващи на бледата основа на екрана.

– Купили сте си! – усмихвам се аз.

– О, повече от един, момчето ми – отвръща Пенумбра и изважда друг четец – „Нук". После още един – „Сони". И друг, с марката „Кобо". Сериозно? Кой още ползва „Кобо"? Нима Пенумбра е прекосил страната, мъкнейки със себе си четири електронни четеца?

– Имам доста за наваксване – обяснява той, докато ги слага един върху друг. – Но знаеш ли, ето този... – вади той още едно устройство, супертънко и синьо – ми е любимият.

На него няма лого.

– Какъв е този?

– Този ли? – завърта Пенумбра загадъчния четец между пръстите си. – Ученикът ми Грег – не го познаваш, поне засега, той ми го зае за пътуването.

Гласът му се понижава заговорнически.

– Каза, че е прототип.

Безименният електронен четец е удивителен: тънък и лек, не с пластмасова обшивка, а с такава, която сякаш е от плат като на книгите с твърди корици. Как Пенумбра се е добрал до такъв прототип? Кого познава шефът ми в Силициевата долина?

– Забележително устройство – казва той, докато го поставя на купчината върху другите и ги потупва. – Всичко това е забележително.

Млъква, после ме поглежда отново.

– Благодаря ти, момчето ми. Заради теб съм тук сега.

Усмихвам се. Вървете и ги разбийте, мистър Пенумбра.

– Къде ще се срещнем?

– В „Делфинът и котвата" – казва той. – Доведи приятелите си. Ще го намерите сами, нали? Използвайте компютрите си.

Намига ми, после се обръща и влиза през тъмната сводеста врата в тайната библиотека на братството на Свещената матрица.

Телефонът на Кат ни довежда до целта. Вече вали по-силно, така че почти през целия път дотам тичаме. Когато стигаме, се оказва, че „Делфинът и котвата"52 е идеалното убежище – масивно дърво и приглушена медна светлина. Сядаме на кръгла маса до опръскания с капки дъжд прозорец. Сервитьорът ни пристига и той също е съвършен: висок и с широка гръд, с гъста червена брада и отношение, което ни предразполага веднага. Поръчваме си бира; той ни носи халбите заедно с чиния с хляб и сирене.

– Трябва да се подсилите в тази буря – намига ни приятелски.

– Какво ще правим, ако мистър Пи не дойде? – пита Нийл.

– Ще дойде – казвам аз. – Ситуацията не е каквато очаквах. Той има план... Донесъл е електронни четци.

Кат се усмихва, но не вдига глава. Залепила се е отново за телефона си. Като кандидат за президент е в изборния ден, очаква нервно резултатите.

На масата има купчина книги и метална чаша с наострени моливи, които миришат на свежо. Сред книгите има копия на „Моби Дик", „Одисеи", „Невидимия"53 – това е бар за библиофили.

Върху задната корица на „Невидимия" има избледняло петно от бира, а вътре полетата са изписани с молив, на места е трито, писано отгоре. Бележките са толкова плътни, че едва се вижда страницата отдолу – коментарите на поне дузина души са се борили за място тук. Прелиствам книгата; навсякъде е изписана. Някои от бележките са за текста, други са от един от пишещите, насочени към друг. Коментарите се разгръщат в спорове, но има и други намеси. Някои са неразгадаеми: просто числа, изписани от ляво надясно и обратно. Има и кодирани надписи:

6HV8SQ бе тук

Отпивам от бирата си, ровичкам из сиренето и се опитвам да проследя разговорите на хората из тези страници.

После Кат въздиша шумно. Поглеждам я през масата и виждам, че се е намръщила. Поставя телефона си на масата и го покрива с една от плътните сини салфетки на „Делфинът и котвата".

– Какво има?

– Писаха ми за новите ПМ.

Поклаща глава.

– Този път не стана.

После се насилва да се усмихне и се протяга към една опърпана книга от купчината.

– Не е голяма работа – казва тя, докато разлиства книгата и се опитва да изглежда много заета. – И без това е като да спечелиш от лотарията. Нямах големи надежди.

Не съм предприемач, не съм бизнесмен, но в този момент не искам нищо повече от това да основа компания, тя да стане голяма колкото „Гугъл" ида направя Кат Потенте неин шеф.

В бара нахлува повей на влажен вятър. Вдигам глава от „Невидимия" и виждам Пенумбра на прага, кичурите коса над ушите му са слегнали и потъмнели от дъжда. Зъбите му са плътно стиснати.

Нийл скача на крака, за да му покаже къде сме. Кат поема палтото му. Пенумбра потръпва и казва тихо:

– Благодаря ти, мило момиче, благодаря ти.

Пристъпва сковано до масата и се хваща за рамката на стола за опора.

– Мистър Пи, приятно ми е да се запознаем – казва Нийл и му протяга ръка. – Харесвам книжарницата ви.

Пенумбра разтърсва силно ръката му. Кат махва за поздрав.

– Значи това са приятелите ти – казва Пенумбра. – Радвам се да се запозная и с двама ви.

Сяда и въздъхва тежко.

– Не съм седял срещу толкова млади лица на това място, откакто... Е, откакто моето собствено лице бе младо.

Нямам търпение да разбера какво е станало в библиотеката.

– Откъде да започна? – казва той. Попива главата си с една от платнените салфетки. Намръщва се, все още нервен. – Разказах на Корвина какво е станало. Разказах му за дневника, за твоята изобретателност.

Нарича постъпката ми „изобретателност"; това е добър знак. Червенокосият ни сервитьор пристига с друга халба бира и я поставя пред шефа ми, който махва с ръка и казва:

– Запиши я на сметката на Фестина ленте къмпани, Тимъти. Както и останалата поръчка.

Той е в свои води тук. После продължава разказа си:

– Консерватизмът на Корвина се е задълбочил, макар да не смятах, че подобно нещо е възможно. Нанесъл е толкова сериозни щети. Нямах представа за това – поклаща тъжно глава.

– Корвина каза, че Калифорния ме е заразила.

Изплюва остро думата: заразила.

– Нелепа история. Казах му какво си направил, момчето ми – казах му какво е възможно да постигнем. Но той няма да отстъпи.

Пенумбра повдига бирата до устните си и отпива дълга глътка. После погледът му преминава от Кат към Нийл и отново към мен и той заговаря бавно.

– Приятели мои, имам предложение за вас. Но първо трябва да разберете някои неща за това братство. Последвахте ме до дома му, но не знаете нищо за неговата цел – или компютрите ви са ви казали и това?

Е, знам, че са намесени библиотеки, чираци и хора, които стават обвързани, и книги, които се изгарят, но нищо от тази история не ми се струва смислено. Кат и Нийл знаят само това, което са виждали на екрана на лаптопа ми: поредица от светлинки, които си пробиват път из рафтовете на странна книжарница. Когато потърсиш в гугъл „свещената матрица", получаваш отговори като: „Да не би да имахте предвид „свещената царица?". Така че правилният отговор е: „Не. Нищо".

– Тогава ще направим две неща – кимва Пенумбра. – Първо, ще ви разкажа малко за историята ни. После, за да разберете всичко по-добре, трябва да посетите Читалнята. Тогава предложението ми ще ви стане по-ясно и се надявам, дано не е прекалено дръзко, че ще го приемете.

Разбира се, че ще го приемем. Това правиш, когато тръгнеш на приключение. Изслушваш проблема на стария магьосник и после обещаваш да му помогнеш. Пенумбра допира пръстите на ръцете си.

– Познато ли ви е името Алд Мануций?

Кат и Нийл поклащат глави, но аз кимвам. Да. Може би артколежът ще се окаже полезен за нещо.

– Мануций е бил един от първите издатели – казвам, – почти веднага след Гутенберг. Книгите му все още са много известни. Красиви издания.

Виждал съм снимки.

– Да – кимва Пенумбра. – Било е краят на петнайсети век. Алд Мануций събира писатели и учени в печатницата си във Венеция и после прави първите печатни издания на класиците. Софокъл, Аристотел и Платон. Вергилий, Хораций и Овидий.

Включвам се.

– Да, печатал ги е, използвайки чисто нов шрифт, направен от печатар на име Грифо Геритзун^54. Бил е невероятен. Никой не бил виждал нищо подобно и все още е един от най-популярните шрифтове. Всеки компютър „Макинтош" идва инсталиран с геритзун.

Но не и с геритзун дисплей. Него трябва да си го откраднеш.

Пенумбра кимва.

– Това е добре известно на историците и както се оказва – повдига той вежди, – на продавачите в книжарниците. Може също да ви е интересно да научите, че работата на Грифо Геритзун е първоизточникът на богатството на нашето братство. Дори днес, когато издателите купуват този шрифт, те го купуват от нас.

И добавя по-тихо:

– И не го продаваме никак евтино.

Внезапно правя връзката: ФЛК „Тайп Фаундри" е Фестина ленте къмпани. Сектата на Пенумбра събира огромни суми от авторски права.

– Но ето я и същинската част от историята – продължава Пенумбра. – Алд Мануций е бил много повече от издател. Той е бил и философ, и учител. Бил е първият от нас. Той е основателят на братството на Свещената матрица.

Добре, това определено не са ни го преподавали в курса по типография.

– Мануций е вярвал, че в текстовете на древните автори се крият дълбоки истини и сред тях – отговорът на най-великия въпрос, който някога са си задавали хората.

Настава напрегнато мълчание, изпълнено с очакване. Прокашлям се.

– Кой е... най-великият въпрос, който някога сме си задавали?

Кат си поема шумно въздух и отговаря:

– Как да живеем вечно?

Пенумбра се завърта и я поглежда. Очите му са големи и ярки. Кимва.

– Когато Алд Мануций умира – казва той тихо, – приятелите и учениците му запълнили гробницата му с книги – копия на всички книги, които някога бил отпечатал.

Вятърът отвън блъска силно по вратата и тя се разтърсва на пантите си.

– Направили го, защото гробницата била празна. След смъртта на Алд Мануций не намерили тялото му.

Значи сектата на Пенумбра си има своя месия.

– Той оставил книга, която наричал codex vitae – книгата на живота. Книгата била кодирана и Мануций дал ключа за разшифроването й на един-единствен човек: своя най-добър приятел и сътрудник, Грифо Геритзун.

Поправка: сектата си има месия и първи апостол. Но поне апостолът е дизайнер на шрифтове. Яко. А този codex vitae... И преди съм чувал за него. Но Роузмари Лапен каза, че книгите от Другия списък са codex vitae. Объркан съм...

– Ние, учениците на Мануций, работим от векове, за да разшифроваме неговия codex vitae. Вярваме, че той съдържа всички тайни, които Мануций е открил, докато е изучавал древните автори – и най-вече най-великата от тях. Тайната на вечния живот.

Дъждът се плиска по прозореца. Пенумбра си поема дълбоко дъх.

– Вярваме, че когато тази тайна най-накрая бъде разгадана, всеки член на братството на Свещената матрица, който някога е живял на този свят... ще бъде възкресен.

Месия, апостол, възкресение. Програмата е пълна, всички точки в списъка са зачеркнати. В момента в представите ми Пенумбра е някъде на границата между очарователно странен възрастен господин и притеснително странен възрастен господин. Две неща накланят все още мнението ми към очарованието: първо, свенливата му усмивка, която не е усмивката на психически нестабилен човек, а микромускулите не лъжат; и второ, изражението на Кат. Тя е омагьосана. Предполагам, че хората вярват и на по-странни неща от това, нали? И президенти, и папи са вярвали на много по-странни неща от това.

– За колко членове на братството говорим? – пита Нийл.

– Не толкова много – казва Пенумбра, избутва стола си назад и се изправя, – че да не могат да се поберат в една-единствена стая. Хайде, приятели. Читалнята ви очаква.

CODEX VITAE

Вървим през дъжда, сгушили сме се под широкия черен чадър, зает от „Делфинът и котвата". Нийл го държи над нас – винаги воинът е този, който държи чадъра, Пенумбра крачи в средата, а Кат и аз сме се притиснали от двете му страни. Пенумбра не заема много пространство.

Стигаме до тъмния вход. Едва ли има място, което да е по-различно от книжарницата в Сан Франциско: при Пенумбра има стена от стъклени прозорци и отвътре струи топла светлина, тук – голи камъни и две мъждиви лампи. Пенумбра ни подканва, но това място сякаш казва: Ха, по-добре е да се разкараш оттук.

Кат бута вратата. Аз влизам последен и стискам окуражително ръката й, докато пристъпвам вътре.

Не съм готов за баналността на гледката, разкрила се пред нас. Очаквах гаргойли. Вместо това два ниски дивана и квадратна стъклена маса образуват малка чакалня. По масата са пръснати клюкарски списания. Точно срещу нас има бюро, а зад него седи младият мъж с голата глава, който тази сутрин бях видял на улицата. Облечен е със синя жилетка. Над него, на стената, с квадратни букви без серифи пише:

ФЛК

– Тук сме, за да се видим с мистър Декъл – казва Пенумбра на рецепциониста, който едва поглежда към нас.

Има врата от матирано стъкло и Пенумбра ни повежда към нея. Все още затаено очаквам гаргойли, но не: озоваваме се в застинало сиво-зелено пространство, прохладна савана с широки монитори, ниски прегради и черни офисни столове с извити облегалки.

Това е офис. Прилича на „Нюбейгъл". Флуоресцентната светлина жужи зад панелите на тавана. Бюрата са разположени на групи и повечето са заети от хората, които тази сутрин видях през бинокъла. Множеството от тях носят слушалки; никой не вдига глава от мониторите си. Над приведените рамене виждам екрани със служебна поща и отворена фейсбук страница.

Объркан съм. Това място е пълно с компютри. Проправяме си път измежду отделните кабинки. Всички офисни тотеми са издигнати наоколо: машината за кафе, бръмчащият малък хладилник, огромният многофункционален лазерен принтер, на който в момента свети в червено надпис „повреда". Има и бяла дъска, на която се забелязват полуизтрити надписи – следи от поколения работни срещи на екипа. Точно сега с яркосин маркер там пише:

ВИСЯЩИ СЪДЕБНИ ДЕЛА: 7!!!

Все очаквам някой да вдигне глава и да забележи малката ни процесия, но хората изглеждат погълнати от работата си. Тихото потракване по клавишите звучи като ударите на капките дъжд отвън. Чува се сподавен кикот от далечния ъгъл; поглеждам натам и виждам мъжа в зеления пуловер, който се подсмихва към екрана си. Той яде йогурт от пластмасова купичка. Мисля, че гледа някакъв клип. В периметъра има затворени офиси и конферентни зали, всичките с матирани стъклени врати и малки табелки с имена. Тази, към която се запътваме, е в най-далечния край на залата и на табелката пише:

Едгар Декъл/Специални проекти

Пенумбра хваща със слабата си ръка дръжката, почуква с другата веднъж по стъклото и отваря вратата.

Кабинетът е малък, но напълно различен от пространството отвън..

Очите ми се напрягат, за да свикнат с новия цветови баланс: тук стените са тъмни и с наситени оттенъци, със зелени тапети, на които има златисти извити форми.

Тук подът е от дърво; надига се и се спуска лекичко под обувките ми, а токовете на Пенумбра тракат тихо, когато се обръща, за да затвори вратата зад нас. Тук светлината е различна, защото идва от настолни лампи, а не от флуоресцентни крушки на тавана. И когато вратата се затваря, постоянно присъстващото тихо жужене изчезва, заменено от сладка тежка тишина. Тук има солидно бюро – съвършен двойник на онова в книжарницата на Пенумбра – и зад него седи първият мъж, когото видях на тротоара тази сутрин: Топчестия нос. Тук над делничните дрехи, с които бе на улицата, той носи черна мантия. Тя се спуска свободно на корема му, събрана отпред със сребърна игла – две ръце, отворени като книга.

Това вече е друго нещо.

Тук въздухът мирише различно. Мирише на книги. Зад бюрото, зад Топчестия нос, има отрупани етажерки, долепени до стената и стигащи чак до тавана. Но този кабинет не е много голям. Тайната библиотека на Свещената матрица явно е с капацитета на книжарница на някое регионално летище.

Топчестия нос се усмихва.

– Сър! Добре дошли – казва той и се изправя.

Пенумбра повдига ръце и му прави знак да седне пак. Топчестия нос насочва вниманието си към мен, Кат и Нийл.

– А кои са приятелите ви?

– Те са необвързани, Едгар – казва Пенумбра бързо. Обръща се към нас: – Ученици мои, това е Едгар Декъл. Той е пазител на вратата към Читалнята от колко... Едгар? Единайсет години вече?

– Точно единайсет – усмихва се Едгар.

Ние също се усмихваме, внезапно осъзнавам. Мъжът и кабинетът му ни действат като топло сгряващо питие след разходката в студения дъжд и обиколката из студените офисни кабинки. Пенумбра ме поглежда, в очите му светят пламъчета.

– Едгар бе служител в Сан Франциско също като теб, момчето ми.

Изпитвам леко замайване и смущение – познатото усещане, когато осъзнаеш, че светът е много по-малък, отколкото си предполагал, и че хората са много по-тясно свързани един с друг. Дали съм попадал на почерка на Декъл в някой от дневниците? Дали той е поемал нощната смяна? Декъл се усмихва също, после придобива престорено сериозен вид.

– Един съвет от мен. Някоя вечер ще станеш любопитен и ще се запиташ дали не трябва да провериш клуба в съседство.

Млъква.

– Не го прави.

Да, определено е поемал нощната смяна. Срещу бюрото има кресло – с висока облегалка, направено от лъскаво дърво – и Декъл прави жест към Пенумбра да седне. Нийл се навежда съзаклятнически и вдига пръст над рамото му назад към офиса, от който дойдохме.

– Значи всичко това е само параван?

– О, не, не – казва Декъл. – Фестина ленте къмпани е съвсем истински бизнес. Компанията дава лиценз за шрифта геритзун – Кат, Нийл и аз кимаме умно като чираци, запознати издълбоко с материята – и много други. Правят не само това. Като новия проект с електронните книги.

– Какъв е той? – питам аз. Тази дейност изглежда много по-сложна, отколкото Пенумбра ни я бе представил.

– Не разбирам напълно – казва Декъл, – но по някакъв начин откриваме кога някой пиратства електронни книги и предоставяме тази услуга на издателите.

Ноздрите ми се разширяват при тези думи; чувал съм истории за студенти, съдени за милиони долари. Декъл обяснява:

– Това е нов бизнес. Бебче на Корвина. Очевидно е много доходоносен.

Пенумбра кимва.

– Благодарение на усилията на онези хора там съществува нашата книжарница.

Е, това е просто супер. Заплатата ми се плаща от лицензионни такси върху шрифтове и от съдебни искове за нарушени авторски права.

– Едгар, тези трима ученици разгадаха Пъзела на Основателя – казва Пенумбра – Кат и Нийл повдигат изненадано вежди при тези думи – и дойде време да видят ЧИТАЛНЯТА.

Произнася думата така, че чувам главните букви в нея.

Декъл се ухилва.

– Това е страхотно. Поздравления и добре дошли.

Кимва към редицата със закачалки на стената, на половината от които висят обикновени якета и пуловери, а на другата – тъмни роби като неговата.

– За начало преоблечете се в тези мантии.

Сваляме мокрите си якета. Докато се пъхаме в мантиите, Декъл обяснява:

– Трябва да пазим нещата долу чисти. Знам, че тези мантии изглеждат смешно, но всъщност са много добре ушити. Имат разрез отстрани, за да можете да се движите свободно – Декъл размахва ръцете си напред и назад, – и джобове за листове, моливи, гума и компас.

Разперва робата си, за да ни покаже.

– Долу имаме всякакви инструменти за писане, но трябва да си носите и свои собствени.

Това е много сладко: Не забравяйте гумата си в първия ден от живота ви в сектата! Но къде е това „долу"?

– И едно последно нещо – казва Декъл. – Телефоните ви.

Пенумбра разперва ръце, за да покаже, че са празни, но останалите предаваме черните си вибриращи спътници.

Декъл ги пуска в ниска дървена поставка на бюрото. Там вече има три телефона „Айфон", черен „Нео" и очукана бежова „Нокиа". Декъл се изправя, приглажда мантията си, става сериозен и натиска рязко рафтовете зад себе си. Те се плъзгат гладко и безшумно – сякаш са безтегловни и се носят в пространството – и докато се раздалечават, разкриват сумрачно пространство, в което се виждат широки стъпала, виещи се надолу в мрака. Декъл ни подканва напред с изпъната ръка.

– Festina lente – казва той съвсем небрежно, сякаш между другото.

Нийл си поема шумно дъх и аз знам със сигурност какво означава това. Означава: Цял живот съм чакал да мина през таен проход, вграден в библиотечен шкаф. Пенумбра се надига от стола си и ние тръгваме след него.

– Сър – казва Декъл на Пенумбра, застанал от едната страна на раздалечените рафтове, – ако сте свободен по-късно, бих се радвал да изпием чаша кафе заедно. Имаме много да си казваме.

– И така ще стане – отвръща с усмивка Пенумбра. Потупва Декъл по рамото, докато минаваме покрай него. – Благодаря ти, Едгар.

Пенумбра ни повежда надолу по стълбището. Върви внимателно, стиснал перилото – широка дървена ивица върху дебели метални подпори. Нийл се е привел към него, готов да го хване, ако той се препъне и залитне. Стъпалата са широки, от бял камък; вият се много стръмно, спиралата ни води под земята, пътят е едва осветен от дъгови лампи, поставени в стари свещници на стените, на доста широко разстояние една от друга. Докато вървим стъпка по стъпка, почвам да чувам звуци. Нисък шепот; после по-силно боботене; след това отекващи гласове. Стъпалата привършват и пред нас изплува ярка светлина, очертана в рамката на стълбището. Пристъпваме към нея. Кат ахва и дъхът й излиза като малко облаче.

Това не е библиотека. Това е пещерата на Багман.

Читалнята се простира пред нас, дълга и с нисък таван, който е насечен с кръстосващи се дълги дървени греди. Над тях и между тях се показва петниста здрава каменна основа, назъбени плочи, долепени една до друга, всичките блещукащи заради невидимите кристалчета вътре в тях. Гредите минават по цялата дължина на помещението, разкриващи ярка перспектива като картезианска координатна мрежа^55. На местата, където се пресичат, висят ярки лампи, които осветяват пространството отдолу.

Подът също е каменен, но гладък като стъкло. Квадратни дървени маси са поставени в правилни редици, една срещу друга, по цялото протежение на залата – до самия й край. Те са семпли, но здрави и върху всяка има по една огромна книга. Всички книги са черни и прикрепени към масите с дебели вериги, също черни.

Край масите има хора, седнали и изправени, мъже и жени в черни мантии като тази на Декъл, говорят, бърборят, спорят. Сигурно са едва дузина тук долу, но говорят толкова оживено, че мястото прилича на малка стокова борса. Звуците се сливат и заглушават взаимно: съскане на шепот, драскане на тебешир върху плоча. Кашляне и сумтене. Прилича най-много на класна стая, само че учениците са все възрастни хора и нямам никаква представа какво точно учат.

Етажерки се простират по дългия периметър на залата. Направени са от същото дърво като гредите и масите и са отрупани с книги. Тези книги, за разлика от онези на масите, са с цветни корици: червени и сини, и златисти, с подвързии от плат и кожа, някои са оръфани, други са чисто нови. Те са като защита срещу клаустрофобията; без тях тук, долу, чувството би било, сякаш си в катакомба, но заради редиците рафтове и цвета и текстурата, които придават облик на мястото, атмосферата е по-скоро уютна и приятна.

Нийл измърморва одобрително.

– Какво е това място? – пита Кат, докато потърква ръце, треперейки. Цветовете може и да са топли, но въздухът е вледеняващ.

– Последвайте ме – казва Пенумбра.

Той си пробива път между групичките облечени в черни мантии хора, струпани около масите. Чувам откъслечни разговори: „... Брито е проблемът тук...", казва висок мъж с руса брада, сочейки към дебелата черна книга на масата. „Той твърди, че всички операции трябва да са обратими, когато всъщност..." Загубвам гласа му, но долавям друг: „ ... прекалено си ангажиран със страницата като отделен елемент за анализ. Мисли за тази книга по различен начин – тя е наниз от герои, нали? Няма две измерения, а едно. Следователно...". Това е мъжът с бухало-подобното лице от тази сутрин, онзи с гъстите издадени вежди. Все още е приведен, все още носи косматата си шапка; облечен с мантията си, прилича сто процента на магьосник. Прави резки черти с тебешир на малка дъска.

Една верига се закача в крака на Пенумбра и издрънчава силно, когато той се освобождава от нея. Шефът ми се намръщва и измърморва:

– Това е абсурдно.

Следваме го тихо, малка опашка от черни овце. Рафтовете прекъсват само на няколко места: на две места и от двете страни на залата има врати, а веднъж, в края й, те отстъпват на голата каменна стена и на дървен подиум с катедра, издигнат под ярка лампа. Той е висок и изглежда някак страховито. Сигурно тук извършват ритуалните си жертвоприношения.

Докато минаваме, някои от хората в черни мантии поглеждат към нас и млъкват за миг; очите им са широко отворени. „Пенумбра", възкликват неколцина, усмихват се, протягат ръце към него. Той кимва и им се усмихва в отговор, здрависва се с всекиго. Повежда ни към празна маса близо до подиума, осветена от меката светлина на две лампи.

– Намирате се на много специално място – казва, докато се отпуска в един стол. Ние също сядаме, като повдигаме гънките на новите си мантии. Гласът му е много тих, едва доловим сред врявата: – Не бива никога да говорите за него или да разкривате къде се намира, на никого.

Всички кимваме едновременно. Нийл прошепва:

– Това е изумително.

– О, самата зала не е особено специална – казва Пенумбра. – Да, определено е стара. Но всяко подземие е същото: мрачна стая, изградена под земята, студена и суха. Нищо забележително.

Прави пауза.

– Всъщност съдържанието й прави тази зала специална.

Намирахме се в тази изпълнена с книги изба от три минути и вече бях забравил напълно, че останалият свят съществува. Бях готов да се обзаложа, че това място е изградено, за да издържи ядрена война. Някоя от тези врати сигурно водеше до стая, пълна с консерви боб.

– Тук има две съкровища – продължава Пенумбра. – Едното е колекция от много книги, а другото е една-единствена книга.

Повдига костеливата си ръка и я поставя върху окования към масата том, същия като на останалите маси. На корицата му с високи сребристи букви е изписано:

МАНУЦИЙ

– Това е книгата – казва Пенумбра. – Това е онзи codex vitae, написан от Алд Мануций. Той не може да бъде намерен никъде другаде освен в тази библиотека.

Чакай.

– Дори и в книжарницата ви?

Пенумбра поклаща глава.

– Никой чирак не е чел тази книга. Само пълните членове на братството – обвързаните и необвързаните. Не сме чак толкова много и четем „Мануций" само тук.

Значи това наблюдаваме около нас – цялото това напрегнато изучаване. Въпреки че забелязвам неколцина от черните мантии да обръщат глави към нас. Може би изучаването не е чак толкова напрегнато.

Пенумбра извива стола си и махва към рафтовете покрай стените.

– А това е другото съкровище. Вървейки по стъпките на Основателя, всеки член на това братство създава свой собствен codex vitae, или книга на живота. Това е задачата на необвързаните. Федоров например, когото познаваш – кима той към мен – е един от тях. Когато приключи, ще е вложил всичко научено, цялото си познание в книга като тези.

Замислям се за Федоров и снежнобялата му брада. Да, вероятно е понаучил някои нещица.

– Използваме дневниците си – казва ми Пенумбра, – за да сме сигурни, че Федоров е овладял това познание.

Следва многозначително повдигане на вежди.

– Трябва да сме сигурни, че разбира това, което е постигнал.

Точно така. Трябва да са сигурни, че не е пъхнал просто купчина книги в един скенер.

– Когато одобря неговия codex vitae и той бъде приет от Първия читател, Федоров ще стане един от обвързаните. И тогава, най-накрая, той ще извърши последното жертвоприношение.

Ооо... Ъъъ... Мрачният ритуал тук, долу, на Подиума на истинското зло. Знаех си. Харесвам Федоров.

– Книгата на Федоров ще бъде кодирана, копирана и вкарана в списъка с наличности – казва спокойно Пенумбра. – Няма да бъде прочетена от никого, преди да напусне този свят.

– Това е гадно – изсъсква Нийл.

Поглеждам го сърдито и присвивам очи, но Пенумбра се усмихва и вдига ръка, за да ни успокои.

– Правим тази жертва, водени от дълбоката си вяра – казва той. – Това, което ви казвам, е изключително сериозно. Когато разшифроваме древния codex vitae на Мануций, всеки член на нашето общество, който е следвал неговите стъпки, който е създал своя собствена книга на живота и я е оставил на съхранение тук, ще заживее отново.

Опитвам се да прикрия скептицизма, който знам, че се изписва на лицето ми.

– Как така? – пита Нийл. – Като зомбита ли?

Казва го прекадено силно и някои от черните мантии се обръщат да погледнат към нас.

Пенумбра поклаща глава.

– Природата на безсмъртието е загадка – казва толкова тихо, че трябва да се наведем, за да го чуем. – Но всичко, което съм научил от изчитането на толкова много книги, ми казва, че това е истина. Изпитвал съм го сред тези лавици и на други подобни места.

Не вярвам на частта с безсмъртието, но знам за кое чувство говори Пенумбра. Когато минаваш сред рафтовете в някоя библиотека и прокарваш пръсти по гръбчетата на книгите, е трудно да не усетиш присъствието на дремещите в тях духове. Това е просто чувство, не е факт, но знам (и го повтарям): хората вярват и в по-странни неща.

– Но защо просто не разшифровате книгата на Мануций? – пита Кат. Тя се чувства в свои води в тази област. – Какво е станало с ключа за шифъра?

– А – казва Пенумбра. – Наистина какво е станало?

Млъква, поема си дъх и продължава.

– Геритзун е бил забележителен човек също като Мануций, но по свой особен начин. Той е решил да не предаде нататък ключа. Петстотин години.... ние обсъждаме това негово решение.

Начинът, по който го казва, ме кара да мисля, че тези дискусии може да са включвали от време на време намесата на пистолети и кинжали.

– Без него сме опитвали всеки метод, за който можете да се сетите, за разшифроване на книгата на Мануций. Използвали сме геометрия. Търсили сме скрити форми и фигури. Оттук произлезе Пъзелът на Основателя.

Лицето от визуализацията – разбира се. Изпитвам поредното замайване от сглобяването на реалността около мен. От екрана на лаптопа ми към мен се е взирал Алд Мануций.

– Обръщали сме се към алгебрата, логиката, лингвистиката, криптографията... Имали сме велики математици сред нашите членове – казва Пенумбра. – Мъже и жени, спечелили огромно признание и награди в горния свят.

Кат се е привела толкова напред, че е почти върху масата. Това е като хипноза за нея: код, който трябва да бъде разбит, и ключ към безсмъртието – ведно. Изпитвам лек трепет на гордост: аз съм този, който я доведе тук. Днес „Гугъл" не означава нищо. Истинското действие е тук, долу, сред братството на Свещената матрица.

– Това, което трябва да разберете, млади приятели – казва Пенумбра, – е, че това общество функционира по почти същия начин от създаването си преди петстотин години.

Посочва с пръст към суетящите се черни мантии.

– Използваме креда и плочи, мастило и хартия.

Внезапно тонът му се променя.

– Корвина смята, че трябва да се придържаме към тези техники на сто процента. Вярва, че ако променим нещо, ще загубим своята награда.

– А вие – казвам аз на мъжа със стария „Мак Плюс", – вие не сте съгласен.

Пенумбра се обръща към Кат и сега гласът му е наистина по-скоро задъхан шепот.

– Стигаме и до моето предложение. Ако не греша, мило момиче, твоята компания е прехвърлила огромно количество книги – той спира, търсейки правилните думи – на дигиталните рафтове.

Тя кимва и нейният отговор също е остър шепот:

– Шейсет и един процента от всички книги, издавани някога.

– Но не разполагате с codex vitae на Основателя – казва Пенумбра. – Никой го няма.

Замълчава.

– А може би трябва.

Внезапно осъзнавам: Пенумбра предлага да направим библиографски обир. Една от жените в черни мантии минава покрай нашата маса, носейки дебела зелена книга. Тя е висока и слаба, на около четирийсет години, със сънливи очи и късо подстригана черна коса. Под мантията й зървам рокля в син флорален мотив. Умълчаваме се, докато я чакаме да отмине.

– Аз смятам, че трябва да скъсаме с традициите – продължава Пенумбра. – Вече съм стар и ако е възможно, бих искал да видя това дело завършено, преди от мен да остане единствено книга на някоя от тези лавици.

Друга светкавична мисъл: Пенумбра е един от обвързаните, значи неговият личен codex vitae трябва да е тук, в тази пещера. От тази мисъл по гръбнака ми преминава студена тръпка. Какво ли има вътре? Каква ли история разказва той?

Очите на Кат сияят.

– Можем да я сканираме – казва тя и потупва с ръка книгата на масата. – И ако вътре има някакъв код, можем да го разбием. Имаме толкова могъщи машини – нямате си и представа дори.

В Читалнята се надига жужене и сред черните мантии настава суматоха. Всички внезапно се изпъват, шепнат си и си шушукат предупредително. В далечния край на залата, където е стълбището, се появява висока фигура. Мантията на човека е различна – по-изящна, с допълнителни гънки черен плат около врата и червени ивици в долната част на ръкавите. Тя виси на раменете му небрежно, сякаш току-що я е наметнал; под нея се подава искрящо сив костюм. Запътил се е право към нас.

– Мистър Пенумбра – прошепвам аз, – мисля, че може би...

– Пенумбра – произнася фигурата. Гласът не е силен, но идва дълбоко от гърдите на човека и отеква из залата. – Пенумбра – казва отново той и бързо се понася насам.

Стар е – не толкова, колкото Пенумбра, но някъде там. Много по-як е обаче. Не е приведен, не се клатушка и мисля, че под този костюм сигурно се крият изваяни гръдни мускули. Главата му е обръсната и има тъмни, добре оформени мустаци. Той е Носферату във формата на сержант от морската пехота.

Сега го разпознавам. Това е мъжът от снимката с младия Пенумбра, здравият младеж, вдигнал палец пред моста „Голдън Гейт". Това е шефът на Пенумбра, онзи, който поддържа отворена книжарницата, изпълнителният управител на щедрата Фестина ленте къмпани. Това е Корвина. Пенумбра се надига от стола си.

– Моля, запознай се с тези трима необвързани от Сан Франциско – казва той. А на нас: – Това е Първия читател, нашият патрон.

Внезапно шефът ми е започнал да играе ролята на внимателен подчинен. Преструва се. Корвина ни поздравява хладно. Очите му са тъмни и искрящи – в тях личи яростна и безмилостна интелигентност. Той поглежда директно Нийл, обмисля нещо, после казва:

– Я ми кажи кои трудове на Аристотел издава първо Основателя?

Въпросът е зададен спокойно, но е безмилостен, всяка дума е куршум, изстреляна от безшумен пистолет. Лицето на Нийл е безизразно. Настава неловка тишина. Корвина скръства ръце на гърдите и се обръща към Кат:

– Добре, а ти? Някаква идея?

Пръстите на Кат потръпват, сякаш иска да провери веднага в телефона си.

– Аякс, доста работа имаш тук – казва Корвина, обръщайки се към Пенумбра. Все така спокойно. – Те би трябвало да знаят наизуст целия корпус. Трябва да го казват отзад напред на класически гръцки.

Бих се намръщил при тези думи, ако главата ми все още не бе замаяна от откровението, че Пенумбра има малко име и то е...

– О, те са все още нови в работата си – въздиша тежко Аякс Пенумбра. Той е няколко сантиметра по-нисък от Корвина и се е изпънал, за да стои изправен, потрепвайки леко. Оглежда с големите си сини очи залата и на лицето му се изписва скептично изражение. – Надявах се да ги вдъхновя с това посещение, но веригите са прекалено много. Не съм сигурен, че те отговарят на духа...

– Ние не се отнасяме безотговорно към книгите си, Аякс – прекъсва го Корвина. – Тук не ги губим.

– О, един дневник едва ли може да се сравнява със самия codex vitae на Основателя. А и не е загубен. Просто си намираш извинения...

– Защото ми ги предоставяш толкова усърдно – казва равнодушно Корвина. Гласът му е небрежен, но отеква из залата. Сега Читалнята е притихнала. Никой от хората в черни мантии не говори, не се движи, вероятно дори не дишат. Корвина събира длани зад гърба си – поза на учител.

– Аякс. Радвам се, че се върна, защото взех решение и исках да ти го съобщя лично.

Мълчание, после някак състрадателно накланяне на глава.

– Време е да се върнеш в Ню Йорк.

Пенумбра трепва.

– Трябва да ръководя книжарницата.

– Не, това не може да продължава – разтърсва глава Корвина. – Не и ако е пълна с книги, които нямат нищо общо с нашето дело. Не и препълнена с хора, които не знаят нищо за нашата отговорност.

Е, не бих казал, че тя някога е била „препълнена". Пенумбра стои безмълвно, очите му са сведени към пода, челото му е свъсено и покрито с бръчки. Сивата му коса се издига на главата му като облак от разпилени мисли. Ако я обръсне, може би ще изглежда също толкова лъскав и впечатляващ като Корвина.

А може би не.

– Да, имам и други книги – казва най-накрая Пенумбра. – Правя го от десетилетия. Също като нашия учител преди мен. Знам, че не си забравил това. Знаеш, че половината ми чираци са дошли при мен, защото...

– Защото критериите ти са прекалено ниски – прекъсва го Корвина. Погледът му се плъзга към Кат, после към Нийл и мен. – Каква полза имаме от необвързани, които не подхождат сериозно към работата ни? Те ни правят по-слаби, не по-силни. Излагат всичко на риск.

Кат се намръщва. Бицепсите на Нийл пулсират.

– Прекарал си прекалено много време в пустошта, Аякс. Върни се при нас. Прекарай времето, което ти остава, сред своите братя и сестри.

Пенумбра се намръщва.

– В Сан Франциско има чираци и необвързани. Много.

Гласът му внезапно е станал дрезгав, очите му са вперени

в моите. Виждам, че го боли, и знам, че мисли за Тиндъл, за Лапен и за останалите, за мен и за Оливър Гроун.

– Навсякъде има чираци – казва Корвина и махва пренебрежително с ръка. – Необвързаните ще те последват тук. Или пък няма. Но Аякс, искам да съм пределно ясен. Фестина ленте къмпани повече няма да подкрепя финансово книжарницата ти. Няма да получиш нищо от нас.

В Читалнята цари мъртва тишина: не се чува никакво шумолене, никакво потракване. Черните мантии са забили глави в книгите си, но слушат всичко.

– Имаш избор, приятелю – казва кротко Първия читател, – и аз се опитвам да ти помогна да го видиш ясно. Вече не сме млади, Аякс. Ако се посветиш отново на нашето дело, все още имаш време да извършиш велики подвизи. Ако ли не – очите му се присвиват, – е, тогава можеш да пропилееш оставащото ти време там, навън, както си пожелаеш.

Поглежда настоятелно Пенумбра – това е загрижен поглед, но определено покровителствен и снизходителен – и повтаря за последно:

– Върни се при нас.

Обръща се и се запътва обратно към широкото стълбище, а мантията с червените ивици се вее зад него. Разнася се шум от драскане по дъски и разлистване на страници, когато поданиците му се заемат отново да имитират съсредоточена отдаденост на задачите си.

***

Когато напускаме Читалнята, Декъл подновява предложението си за кафе.

– Ще ни е нужно нещо по-силно от това, момчето ми – казва Пенумбра, докато се опитва да наподоби усмивка и почти – но не съвсем – успява. – Много бих искал да си поговоря с теб тази вечер... Къде? – обръща се той към мен.

– „Нортбридж" – намесва се Нийл. – На 29-а улица и „Бродуей".

Там сме се настанили, защото Нийл познава собственика.

Оставяме мантиите си, вземаме телефоните си и изминаваме обратния път през сиво-зелените отделения на Фестина ленте къмпани. Докато маратонките ми скърцат по петнисто-кафявия корпоративен под, ми хрумва, че сигурно крачим точно над Читалнята – на практика вървим по тавана й. Не мога да определя на колко метра под земята е тя. Шест метра? Дванайсет?

Собственият codex vitae на Пенумбра е някъде там, долу. Не го видях – но е на някоя от тези лавици, една обикновена корица сред многото други. Но в съзнанието ми той е много по-голям и по-важен от подвързания в черно МАНУЦИИ.

Вървим припряно, следвани от сянката на ултиматума на Корвина, и ми се струва, че Пенумбра може би остави там, назад, нещо много ценно за него.

Един от кабинетите по коридора е по-голям от другите, матираната му стъклена врата е някак встрани от останалите. Сега виждам ясно името на табелката:

Маркъс Корвина/Изпълнителен директор

Значи Корвина също има малко име. Сянка се плъзга от другата страна на стъклото и аз осъзнавам, че той е вътре. Какво прави? Преговаря с издател по телефона, искайки огромни суми за ползването на великия древен геритзун? Предлага имена и адреси на някакви дребни пирати на електронни книги? Затваря още някоя чудесна стара книжарница? Говори с банката си, за да откаже едно конкретно текущо плащане? Това не е просто секта. Това е истинска корпорация и Корвина е неин шеф и в горния, и в долния свят.

СЪЮЗЪТ НАБУНТОВНИЦИТЕ

В Манхатън вече вали силно – мрачен шумен порой. Намерили сме убежище в хипербутиковия хотел, притежаван от приятеля на Нийл, Андрей, друг СЕО на стартъп. Нарича се „Нортбридж" и е върховното хакерско скривалище: на всеки метър има контакт, въздухът е толкова наситен с безжичен интернет, че направо можеш да го видиш, а в мазето има директна връзка с бързата интернет линия, която тече под „Уолстрийт". „Делфинът и котвата" е светът на Пенумбра, това място – на Нийл. Портиерът го познава. Валето го поздравява с вдигната за „дай ми пет" ръка.

Фоайето на „Нортбридж" е центърът на нюйоркския свят на стартъп компаниите: навсякъде, където двама или повече души обсъждат нещо, обяснява Нийл, вероятно основателите на някоя нова компания оглеждат условията на своята регистрация. Насядали плътно около ниска масичка, направена от кутии за стари магнитни ленти, ние сигурно също можем да бъдем оприличени на нещо такова – може би не чак на стартъп компания, но със сигурност на нещо току-що създадено. Ново обединение. Ние сме малък Съюз на бунтовниците, а Пенумбра е нашият Оби-Уан. Всички знаем кой е Корвина.

Нийл не е спрял да говори за Първия читател, откакто излязохме от подземието.

– Не разбирам тази негова мания с мустаците – продължава той.

– Носи ги така, откакто го помня – казва Пенумбра, подсмихвайки се леко. – Но тогава не беше толкова суров и консервативен.

– А какъв беше? – питам аз.

– Като всички нас – като мен. Любопитен. Несигурен. Аз самият все още съм несигурен за толкова много неща!

– Той сега изглежда доста... Самоуверен.

Пенумбра се намръщва.

– И защо да не е? Той е Първия читател и харесва нашето братство такова, каквото си е.

Удря с немощния си юмрук по мекия диван.

– Той няма да се прегъне. Няма да експериментира. Няма дори да ни позволи да опитаме да го направим.

– Но във Фестина ленте къмпани имат компютри – изтъквам очевидния факт. Всъщност те управляват цяла дигитална антипиратска компания.

Кат кимва.

– Да, изглеждат ми доста модернизирани.

– А, но само в горния свят – размахва пръст Пенумбра. – Компютрите са подходящи за външната дейност на Фестина ленте къмпани, но не и за Свещената матрица. Не, никога.

– Без телефони – казва Кат.

– Без телефони. Без компютри. Нищо – поклаща глава Пенумбра, – което самият Алд Мануций не е използвал. Осветление с електричество – няма да повярвате какви спорове сме имали за осветлението. Повече от двайсет години – изпъшква той. – Абсолютно съм убеден, че Мануций е щял да се зарадва на една-две електрически крушки.

Всички се умълчават. Накрая Нийл казва:

– Мистър Пи, не трябва да се отказвате. Аз ще финансирам книжарницата ви.

– Нека да приключим с книжарницата – махва пренебрежително с ръка Пенумбра. – Обичам клиентите ни, но има и по-добър начин да им бъдем от полза. Аз не се вкопчвам в познатите неща като Корвина. Ако успеем да отнесем МАНУЦИИ в Калифорния... ако ти, мило момиче, можеш да направиш това, което обеща... Никой от нас повече няма да се нуждае от това място.

Седим там и обсъждаме плана си. В един съвършен свят, съгласяваме се всички, просто щяхме да вземем черния codex vitae и да го отнесем при скенера в „Гугъл", където ръцете на паяка щяха да го поемат нежно. Но сега не можем да изнесем книгата от Читалнята.

– Резачки – казва Нийл. – Трябват ни резачки за арматура.

Пенумбра разтърсва глава.

– Трябва да го направим тайно. Ако Корвина разбере, ще ни преследва докрай, а Фестина ленте къмпани разполага с огромни ресурси.

И познават доста адвокати, мисля си аз. Освен това, за да предоставим МАНУЦИИ на милостта на „Гугъл", не ни е нужно задължително да имаме книжното тяло в ръцете си. Трябва да го имаме на диск. Затова питам:

– А ако отнесем скенера при книгата?

– Той не е преносим – поклаща глава Кат. – Искам да кажа, можеш да го местиш, но процесът е много сложен. Беше нужна цяла седмица, за да го вдигнат и закарат до Библиотеката на Конгреса.

Значи ни трябва нещо друго. Или някой друг. Нуждаем се от създаден специално за нас скенер, подходящ за кражба. Нужен ни е Джеймс Бонд с магистърска степен по библиотекарство. Нуждаем се от... Чакай.

Знам точно от какво се нуждаем.

Грабвам лаптопа на Кат и отварям книжния пиратски сайт на Мрънкалото. Ровя се из архивите му – назад, назад, назад – назад до най-ранните му проекти, онези, които вече е приключил... Ето го.

Обръщам екрана, така че и останалите да го видят. Там е показана ясна снимка на „Мрънкотрон" 3000: книжен скенер, направен от картон. Частите му могат да бъдат изрязани от стари кашони; пускаш ги през машина за лазерно рязане, за да изрежеш прорези и „ушички" на всички места, където има прави ъгли. Сглобяваш ги, за да си направиш рамка, после, когато приключиш с работата, можеш да ги сплескаш отново. Има два разреза за камерите. Всичко се побира в обикновена плоска чанта – от тези, които носят куриерите.

Камерите са от най-обикновените, просто щракаш и снимаш, от типа, който можеш да купиш отвсякъде. Рамката прави скенера специален. Ако камерата е само една, трябва да се протягаш, за да държиш книгата под правилния ъгъл, и ще се бавиш при разгръщането и задържането на всяка страница. Ще са ти нужни дни за една книга. Но с двете камери на „Мрънкотрон" 3000, монтирани една до друга и контролирани от софтуера на Мрънкалото, имаш само едно разгръщане за заснемане на две страници, идеално фокусирано, под идеалния ъгъл. Сканирането е светкавично, но не е нужна висока технология.

– Направен е от хартия – обяснявам аз, – така че може да мине и през детектор за метал.

– Какво, за да го вкараш в самолет? – пита Кат.

– Не, за да го вкараме в библиотека – казвам аз.

Очите на Пенумбра се разширяват.

– Както и да е. Мрънкалото е постнал схемите. Можем да ги свалим. Трябва само да се сдобием с материалите и да намерим машина за лазерно рязане.

Нийл кимва и описва кръг из фоайето с пръст.

– Това е събирателният център за всички нърдове в Ню Йорк. Мисля, че няма да имаме проблем да се сдобием с това, което ни е нужно.

Да предположим, че успеем да сглобим и да накараме „Мрънкотрон" 3000 да проработи; тогава ще ни е необходимо известно време в Читалнята, без да бъдем обезпокоявани от никого. Книгата на Мануций е огромна и сканирането й ще отнеме часове.

И кой щеше да го направи? Пенумбра е прекалено неуверен за такова тайно промъкване. Кат и Нийл вдъхват доверие като съзаклятници, но аз всъщност имам друга идея. От мига, в който се появи възможността за сканирането на книгата, взех решение: ще го направя сам.

– Искам да дойда с теб – настоя Нийл. – Това е най-вълнуващата част!

– Не ме карай да използвам името ти от „Ракети и магьосници" – вдигам предупредително пръст, – не и в присъствието на момиче на масата. – Поглеждам го със сериозно изражение.

– Нийл, ти имаш компания, имаш служители и клиенти. Имаш отговорности. Ако те хванат или... не знам, те арестуват, ще си имаш проблеми.

– А ти не мислиш, че за теб ще е проблем, ако те арестуват, Клеймор Кърв...

– А! – прекъсвам го аз. – Първо, аз нямам никакви сериозни отговорности. И второ, на практика вече съм чирак в братството на Свещената матрица.

– Ти разгада Пъзела на Основателя – кимна Пенумбра. – Едгар ще гарантира за теб.

– Освен това – допълвам – аз съм крадецът в историята.

Кат повдига въпросително вежди и аз й обяснявам тихо.

– Той е воинът, ти си магьосникът, а аз съм крадецът. И този разговор никога не се е случвал.

Нийл кимва веднъж бавно. Лицето му е смръщено в гримаса, но вече не протестира. Добре. Ще отида сам и ще си тръгна не с една книга, а с две.

През входната врата на „Нортбридж" нахлува студен вятър и Едгар Декъл влиза, приведен заради дъжда, кръглоликото му лице едва се подава изпод качулката на шушляковото лилаво яке, в което се е обвил плътно.

Пенумбра му махва. Очите на Кат се срещат с моите; тя изглежда нервна. Ако искаме достъп до Читалнята и до МАНУЦИИ, Декъл е ключът, защото Декъл държи ключа.

– Сър, чух за книжарницата – казва той, лъхтейки, докато се отпуска на дивана до Кат. Внимателно сваля качулката си. – Не знам какво да кажа. Това е ужасно. Ще говоря с Корвина. Мога да го убедя...

Пенумбра пак вдига ръка и после разказва всичко на Декъл. За дневника, за „Гугъл" и Пъзела на Основателя. Казва му за предложението си към Корвина, за отказа на Първия читател.

– Ще го уговорим – казва Декъл. – Ще споменавам идеята от време на време, за да видя как...

– Не – прекъсва го Пенумбра. – Той не може да бъде убеден с логически доводи, Едгар, а и аз нямам търпение за това. Доста по-стар съм от теб, момчето ми. Вярвам, че кодексът на Мануций може да бъде разшифрован днес – не след десет или след сто години, а днес!

Хрумва ми, че не само Корвина притежава свръхувереност. Пенумбра наистина вярва, че компютрите могат да свършат работата. Странно ли е, че аз, човекът, който започна този проект, не съм толкова сигурен в това? Очите на Декъл се разширяват. Той се оглежда наоколо, сякаш очаква да открие свърталище на хора с черни мантии тук, в „Нортбридж". Няма такава вероятност; съмнявам се някой от хората в това фоайе да е докосвал хартиена книга през последните години.

– Не може да сте сериозен, сър – прошепва той. – Помня, когато ме накарахте да вкарам всички налични заглавия в компютъра и бяхте толкова въодушевен, но никога не съм мислил... – поема си дъх. – Сър, така функционира нашето общество.

Значи Едгар Декъл е бил човекът, създал базата с данни на книжарницата. И двамата сме докосвали с пръсти едни и същи клавиши на една и съща малка разтракана клавиатура.

Пенумбра поклаща глава.

– Изглежда ти странно само защото сме заседнали на едно и също място от години, момчето ми – казва той. – Корвина ни е замразил като Ледената кралица. Първия читател не е верен на духа на Мануций.

Сега очите му искрят като два сини лазерни лъча и той забива яростно пръст в масата от магнитни ленти.

– Той е просто бизнесмен, Едгар!

Декъл кимва, но все още изглежда нервен. Бузите му са поруменели и той прокарва пръсти през косата си. Така ли започват всички разцепления в едно общество? Задушевни кръгове, шепот и уговаряне на привърженици?

– Едгар – казва спокойно Пенумбра, – ти си ми най-скъпият от всички ученици, които съм имал. Прекарахме много години в Сан Франциско, работейки рамо до рамо. Ти притежаваш истинския дух на последовател на Свещената матрица, момчето ми.

Млъква за миг.

– Дай ни ключа за Читалнята за една нощ. Само за това те моля. Клей ще действа чисто, няма да се разбере, че е бил там. Обещавам ти.

Декъл го гледа с недоумение. Косата му е влажна и разбъркана. Не знае какво да каже.

– Сър. Не мисля, че вие... Никога не съм си представял... Сър...

Млъква. Фоайето на „Нортбридж" вече не съществува. Цялата Вселена се е съсредоточила в лицето на Едгар Декъл, в сериозната извивка на устните му, всички търсим знаци дали ще каже „не", или...

– Да.

Той се изпъва и става някак по-висок. Поема си дълбоко дъх и казва отново:

– Да. Разбира се, че ще ви помогна, сър.

Кимва рязко и се усмихва.

– Разбира се.

Пенумбра се ухилва.

– Знам как да избирам правилните служители – казва той и се протяга, за да потупа Декъл по рамото. Избухва в силен смях. – Знам как да ги избирам!

Планът е следният:

Утре Декъл ще донесе резервния ключ, запечатан в плик и адресиран до мен, и ще го остави на портиера на „Нортбридж". С Нийл трябва да намерим начин да направим „Мрънкотрон" 3000, Кат ще се отбие в тукашния офис на „Гугъл", а Пенумбра ще се срещне с неколцина от хората в черни мантии, които симпатизират на каузата му. Когато се стъмни, ще взема скенера и ключа и ще отида в тайната библиотека на Свещената матрица, където ще „освободя" МАНУЦИИ... И една друга книга.

Но това ще стане утре. Сега Кат се е оттеглила в нашата стая. Нийл отиде при групичка пичове от нюйоркски стартъп компании. Пенумбра седи в бара на хотела сам, поклащайки в ръка ниска чаша, пълна със златиста течност, потънал в мислите си. Изглежда странно на това място: по-възрастен от всички във фоайето с няколко десетилетия, главата му е като блед маяк сред приглушената светлина. Аз седя сам на един от ниските дивани, взирам се в лаптопа си и се чудя как да се сдобием с машина за лазерно рязане. Приятелят на Нийл, Андрей, ни насочи към две хакерски места в Манхатън, но само в едното имат такава машина и е заета за седмици напред. Всеки майстори нещо.

Хрумва ми, че Мат Майтелбранд може би познава някого някъде. В този град трябва да има магазин за специални ефекти, притежаващ инструмента, който ни е нужен. Изпращам сигнала си за помощ по телефона:

Нужна ми лазерна резачка в Ню Йорк. Бързо. Идеи?

След трийсет секунди пристига отговорът на Мат:

Питай Мрънкалото.

Разбира се. Месеци наред проучвах пиратската библиотека, но никога не съм поствал нищо там. В сайта на Мрънкалото има активен форум, в който хората питат за конкретни електронни книги и после се оплакват за качеството на това, което са получили. Има и технически подфорум, в който обсъждат всякакви детайли относно книжната дигитализация; самото Мрънкало се появява там и отговаря на въпросите лаконично, точно и само с малки букви. Именно в този подфорум пиша следното:

Здравейте. Аз съм член на сайта, но пиша за първи път. Тази вечер съм в Ню Йорк и се нуждая от машина за лазерно рязане „Епилог" (или подобна), с която може да се направи „Мрънкотрон" 3000. Трябва да направя възможно най-скоро таен скенер, а обектът на сканирането е една от най-важните книги в историята на печатните издания. С други думи: това може да се окаже нещо по-голямо от „Хари Потър". Някой да помогне?

Поемам си дъх, проверявам три пъти за грешки, после публикувам въпроса си. Надявам се, че никой от пиратския патрул на Фестина ленте къмпани няма да го прочете.

Стаите в „Нортбридж" приличат много на белите товарни контейнери в кампуса на „Гугъл": издължени и семпли като кутии, с изводи за вода, електричество и интернет. Има и тесни легла, но те очевидно са неохотно отстъпление пред несъвършенството на човешките същества, които все още се нуждаят от сън.

Кат е седнала със скръстени крака на пода само по бельо и червената си тениска, надвесена над лаптопа си. Аз съм на ръба на леглото над нея, зареждам своя „Киндъл" от USB порта й – не, това не е евфемизъм – и същевременно чета „Хроники на драконовата песен" за четвърти път. Тя най-накрая се е отърсила от разочарованието си заради неуспеха на избора за МП; обръща се, за да ме погледне, и казва:

– Това е наистина вълнуващо. Не мога да повярвам, че не съм чувала за Алд Мануций.,

На екрана й е отворена страницата от „Уикипедия" за печатаря. Разпознавам изражението на лицето й – същото, което придобива, когато говори за Сингулярността.

– Винаги съм смятала, че ключът за безсмъртието ще бъде... Не знам... Малки роботчета, които поправят нещо в мозъка ти – казва тя. – Не книги.

Трябва да съм честен.

– Не съм сигурен, че книгите са ключ към нещо. Хайде, да си говорим сериозно. Това е някаква секта. Култ. Наистина.

Тя се намръщва.

– Но изгубена книга, написана от самия Алд Мануций, е все пак много важно събитие независимо от всичко. След като това приключи, можем да върнем мистър Пенумбра в Калифорния. Сами ще въртим книжарницата. Имам маркетингов план.

Кат изобщо не ми обръща внимание. Тя казва:

– Има един екип в Маунтин Вю^56 – трябва да им кажем за това. Наричат се „Гугъл завинаги". Работят върху удължаването на живота. Лечение на рак, регенерация на органи, възстановяване на ДНК...

Вече става нелепо.

– Може би и малко криогенетика?

Кат ме поглежда възмутено.

– Те имат много сериозен подход.

Прокарвам пръсти през косата й, която е все още влажна от душа, който си е взела. Ухае на лимони.

– Просто не схващам – казва тя и се обръща отново, за да ме погледне. – Как може да приемаш спокойно факта, че животът ни е толкова кратък? Прекалено кратък е, Клей.

Честно казано, животът ми притежава много странни и особено притеснителни характеристики, но краткостта не е една от тях. Струва ми се, че е минала цяла вечност, откакто започнах да уча в колежа, и че вече сме в съвсем друга технико-социална епоха в сравнение с времето, когато се преместих в Сан Франциско. Телефонът ми тогава дори нямаше интернет.

– Всеки ден научаваме нещо изумително – казва Кат – като това, че има тайна подземна библиотека в Ню Йорк – млъква и ахва театрално, за повече ефект, което ме разсмива, – и осъзнаваме, че има толкова много нови неща, които ни предстои да открием. Които ни очакват там някъде. Осемдесет години не са достатъчни. Просто не са.

Гласът й звучи леко пресипнало и осъзнавам колко важно е това за Кат Потенте. Навеждам се, целувам я зад ухото и й прошепвам:

– Наистина ли ще замразиш главата си, ако криогенетиката проработи?

– Със сигурност ще го направя, абсолютно задължително.

Поглежда ме и изражението й наистина е напълно сериозно.

– Ще замразя и твоята. И след хиляда години ще ми благодариш за това.

НА МИГА

Когато се събуждам на следващата сутрин, Кат вече е излязла, за да отиде в офиса на „Гугъл". На лаптопа ми ме чака имейл – съобщение от форума на Мрънкалото. Времето на пристигането му е 3:05 през нощта и е... Мамка му. От самото Мрънкало! Съобщението е кратко:

По-голямо от Потър, така ли? Кажи ми от какво се нуждаеш.

Сърцето ми се разтуптява, пулсът ми бие чак в ушите. Това е страхотно!

Мрънкалото живее в Берлин, но явно през повечето време пътува, извършва някакви специални сканиращи операции в Лондон, Париж или Кайро. Може би понякога и в Ню Йорк. Никой не знае истинското му име; никой не знае как изглежда.

Може да е и „тя" или пък сборна група хора. Във въображението ми обаче Мрънкалото е той, не много по-възрастен от мен. Във въображението ми той работи сам – промъква се в Британската библиотека, облечен в пухкав сив анорак, носейки картонените части на книжния си скенер като противокуршумна бронежилетка под дрехите си, но има съюзници навсякъде.

Може би някой ден ще се срещнем. Може би ще станем приятели. Може би ще стана негов ученик в хакерския занаят. Но сега трябва да разиграя добре ситуацията, иначе той може да си помисли, че съм от ФБР или дори по-лошо – от Фестина ленте къмпани. Затова му пиша:

Ей, Мрънкало! Благодаря, че ми отговори, човече. Аз съм ти голям фен...

O, не. Изтривам всичко и започвам отново:

Ей. Можем да намерим камери и картон, но не знаем откъде да вземем машина за лазерно рязане. Можеш ли да помогнеш?

P. S. Да, признавам, Дж. К. Роулинг е голяма работа.... Но също и Алд Мануций.

Изпращам го, затварям лаптопа си и се оттеглям в банята. Мисля си за хакери герои и замразени глави, докато втривам шампоан в косата си под горещата струя на душа в „Нортбридж", очевидно създаден за роботи, не за хора.

Нийл ме очаква във фоайето, довършва чинията с чиста овесена каша и сърба шумно зелев шейк.

– Ей – казва той, – твоята стая има ли биометрично заключване?

– Не, просто карта.

– Моята се предполага да разпознава лицето ми, но не ме пуска вътре – намръщва се той. – Мисля, че действа само за бели.

– Трябва да продадеш на приятеля си по-добър софтуер – казвам аз. – Да се разраснеш и в бизнеса с хотелиерската гостоприемност.

Нийл прави уморена гримаса.

– Да, бе. Не мисля, че искам да се разраствам в още бизнеси. Казах ли ти, че получих имейл от Вътрешна сигурност^57?

Замръзвам. Дали има нещо общо с Мрънкалото? Не, това е нелепо.

– Какво, сега ли?

– Наскоро. Искат да им направя апликация, която да визуализира различни типове тела под плътни пластове дрехи. Като бурка, такива неща.

Уф, добре.

– Ще го направиш ли?

Той се намръщва.

– Няма начин. Дори да не беше гадна самата идея за това – а тя е, имам прекалено много работа.

Сламката му става яркозелена, докато той сърба зелевия си шейк и течността се плъзга нагоре по пластмасовия цилиндър.

– Харесва ти – подкачам го аз. – Харесва ти да жонглираш едновременно с десет топки във въздуха.

– Да, с десет – казва той. – Но не и със сто. Пич, аз нямам партньори. Нямам хора, които да се занимават с развиването на бизнеса ми. И дори вече не се забавлявам с работата си!

Говори за кодовете – или може би за гърдите, не съм сигурен.

– Честно, това, което наистина искам да правя, е да бъда ВК.

Нийл Ша венчър капиталист^58? Не сме мечтали за това в шести клас.

– И защо не го направиш?

– Хъм, мисля, че ти май надценяваш количеството пари, които „Анатомикс" изкарва – повдига многозначително вежди той. – Компанията ми не е „Гугъл". За да се занимаваш с това, е нужен много капитал. А аз имам само няколко петцифрени договора с компании за видеоигри.

– И с филмови студиа, нали?

– ШШттт – изсъсква Нийл, оглеждайки се из фоайето. – Никой не бива да знае за това. Подписал съм сериозни декларации, пич.

Млъква.

– И на някои от тях отдолу стои подписът на Скарлет Йохансон.

Вземаме метрото. Следващото съобщение на Мрънкалото дойде веднага след закуска и в него пишеше:

Един мрънкотрон 3000 те очаква на Джей стрийт lie дъмбо. питай за специалитета Хогуортс. Без гб.

Това вероятно е най-якото съобщение, появявало се в пощата ми. Имаме си явка и с Нийл сме се запътили натам. Ще кажем паролата и в замяна ще получим специален книжен скенер.

Влакът трака и се вие през тунела под река Ийст. Прозорците са тъмни. Нийл се е хванал леко за дръжката за хващане над главите ни и казва:

– Сигурен ли си, че не искаш да се занимаваш с бизнес? Можеш да оглавиш бурка проекта.

Ухилва се и повдига вежди, но осъзнавам, че е сериозен, поне що се отнася до частта с бизнеса.

– Аз съм абсолютно най-неподходящият човек, който може да се занимава с развитие на бизнеса за твоята компания. Гарантирам ти го. Ще трябва да ме уволниш. Ще бъде ужасно.

Не се шегувам. Да работя за Нийл, ще бъде нарушение на правилата на приятелството ни. Той ще бъде Нийл Ша, шефът ми, или Нийл Ша, бизнес менторът ми – а не Нийл Ша, дънджън мастерът.

– Няма да те уволня. Просто ще те понижа.

– В какво, в асистент на Игор?

– Игор вече си има асистент, Дмитрий. Той е суперумен. Можеш да бъдеш асистент на Дмитрий.

Сигурен съм, че Дмитрий е на шестнайсет. Не ми харесва как звучи. Променям темата на разговора:

– Ей, а какво ще кажеш да почнеш да правиш филми? Да развиеш творенията на Игор. Да основеш нов „Пиксар"?

Нийл кимва, после се умълчава за миг, премисля идеята. Накрая казва:

– С удоволствие бих го правил. Ако познавах някой подходящ кинаджия, веднага бих го наел.

Млъква.

– Или нея. Ако е тя, вероятно ще я финансирам чрез фондацията си.

Вярно: Фондацията на Ниш Ша за жени творци. Тя е средство за избягване на данъци, създадена по идея на лукавия счетоводител на Нийл от Силициевата долина. Нийл ме помоли да направя някакъв сайт, за да изглежда по-убедително и законно, и до днес дизайнът му е второто най-потискащо нещо, което някога съм създавал. (Преправянето на сайта и логото на „Нюбейгъл" като „Старият Йерусалим" все още държи първото място.)

– Значи трябва да си намериш някоя кинаджийка – казвам аз.

– Не, ти намери – отвръща заядливо Нийл. Точно като в шести клас. После очите му светват: – Всъщност... Така е идеално. Да. Аз финансирах това приключение, Клеймор Кървавата ръка, и искам отплата.

Понижава глас и вкарва тона на дънджън мастер:

– Ти ще ми намериш кинаджийка.

Телефонът ми ни довежда до адреса на „Дъмбо". Намира се на спокойна уличка покрай реката, точно до парцел с оградени електрически трансформатори. Постройката е тъмна и ниска, дори по-мъничка от книжарницата на Пенумбра и много по-занемарена. Изглежда, че скоро е имало пожар; дълги черни следи се вият покрай рамката на вратата. Човек би казал, че мястото е изоставено, ако не са две-три неща: първо, широка винилова табела, залепена хлабаво на вратата, на която пише ПАЙ НА МИГА. И второ, надигащият се аромат на топла пица.

Вътре е пълен хаос – да, определено наскоро е имало пожар, но въздухът е наситен с приятния аромат на въглехидрати. Най-отпред има ниска маса с огъната кутия за дарения. Зад нея група тийнейджъри със зачервени бузи се суетят из импровизирана кухня. Единият върти над главата си тесто в кръг; другият реже домати, лук и чушки. Още трима стоят наоколо, разговарят и се смеят. Зад тях има голяма фурна за пица, непокрита метална очукана плоча с широка синя ивица по средата като на състезателните коли. Има си дори и колелца.

От две уредби гърми музика – скърцаща чуруликаща мелодия, която подозирам, че само тринайсет души в света са чували.

– Какво да бъде за вас, момчета? – провиква се над музиката един от тийнейджърите. Е, може би всъщност не е точно тийнейджър. Персоналът тук обитава неопределеното възрастово пространство на неокосмените по лицето хора; вероятно посещават някой артколеж. Нашият домакин носи бяла тениска, на която Мики Маус се хили и размахва автомат „Калашников-47".

Добре, трябва да бъда точен.

– Един специалитет „Хогуортс" – провиквам се и аз към него. Войнственият Мики Маус кимва.

– Без гб.

Мълчание.

– Искам да кажа да няма гъби – уточнявам.

Мълчание.

– Поне така мисля...

Войнственият Мики вече се е извърнал и обсъжда нещо с колегите си.

– Дали те чу? – прошепва ми Нийл. – Не мога да ям пица. Ако се сдобием с пица, ти ще я изядеш цялата. Не ми позволявай да си взема дори парченце. Колкото и да те моля.

Млъква.

– А вероятно много ще те моля.

– Завържи се за мачтата. Като Одисеи.

– Или като капитан Кървавите ботуши – казва Нийл.

В „Хрониките на драконовата песен" ученото джудже Фърнвен убеждава екипажа на „Звездната лилия" да завърже капитан Кървавите ботуши за мачтата, след като той се опитва да пререже гърлото на пеещия дракон. Така че, да. Като капитан Кървавите ботуши.

Войнстващият Мики Маус се връща с кутия за пица. Доста бързо.

– Ще струва 16.50 – казва той.

Чакай, да не сбърках някъде? Това шега ли е? Да не би Мрънкалото да ме е пратил за зелен хайвер? Нийл ме поглежда изненадано, но вади банкнота от двайсет долара и я подава на младежа. В замяна получаваме огромна кутия за пица с надпис „Пай на мига", отпечатан на капака със сини букви.

Кутията не е гореща.

Излизаме навън на тротоара и я отварям. Вътре има прилежно подредени дебели парчета от картон с прорези и подаващи се „ушички" на местата, където се сглобяват. Това е „Мрънкотрон", цял-целеничък. Краищата са обгорени в черно. Тези форми са изрязани с лазер.

С дебел маркер от вътрешната страна на капака на кутията има послание от Мрънкалото, но никога няма да разбера дали е написано от самия него, или от ръката на някой от бруклинските му агенти:

SPECIALIS REVELIO^59

На връщане спираме в един магазин, където се продават и нелегални стоки и купуваме две евтини дигитални камери. После изминаваме пътя до „Нотрбридж" по улиците на долен Манхатън. Нийл носи кутията от пица, аз влача торбата с камерите, която се удря при движение в коляното ми. Имаме всичко, от което се нуждаем. МАНУЦИИ ще бъде наш.

Градът е оживен светещ вихър от префучаващи коли и магазини. Такситата надуват клаксоните си под уличните лампи, светещи със златиста светлина; дълги колони от купувачи трополят нагоре и надолу по „Пето авеню". На всеки ъгъл има хаотични тълпи, хора се смеят, пушат и продават дюнери. Сан Франциско е хубав град, също и красив, но никога не е толкова буден и жив. Вдишвам дълбоко – въздухът е студен и остър, наситен с мириса на тютюн и загадъчни храни – и се замислям за предупреждението на Корвина към Пенумбра: Можеш да пропилееш оставащото ти време там, навън... Исусе. Безсмъртие в препълнена с книги катакомба под земята или смърт тук, сред всичко това? Аз избирам смъртта и дюнерите, благодаря. А Пенумбра? Някак си и той ми прилича по-скоро на светски човек. Сещам се за книжарницата му с големите стъклени витрини. Спомням си първите му думи към мен – „Какво търсиш из тез лавици, момче?", произнесени с широка приветлива усмивка.

Някога Корвина и Пенумбра са били най-добри приятели; онази снимка е доказателство за това. Корвина сигурно е бил много различен... Буквално съвсем различен човек. В какъв момент става това? В какъв момент даваш на някой човек друго име? Съжалявам, не, вече не може да си Корвина. Отсега ще бъдеш Корвина 2.0 – съмнителен ъпгрейд. Замислям се за младия мъж на онази стара снимка, вдигащ одобрително палец. Дали е изчезнал завинаги?

– Наистина мисля, че е по-добре кинаджията да е жена – казва Нийл. – Сериозно. Трябва да вложа повече пари в тази фондация. Досега съм дал само една субсидия и тя беше за братовчедка ми Сабрина.

Млъква.

– Струва ми се, че това даже май е незаконно.

Опитвам се да си представя Нийл след четирийсет години: плешив, с костюм, съвсем различен човек. Опитвам се да си представя Нийл 2.0 или Нийл Ша, бизнес ментора, Нийл, с когото вече не съм приятел – но просто не мога.

Връщаме се в „Нортбридж", където с изненада откривам Кат и Пенумбра, седнали заедно на ниските диванчета, потънали в разговор. Кат размахва ръце въодушевено, а Пенумбра се усмихва и кима, сините му очи искрят. Когато Кат вдига глава към мен, тя също се усмихва.

– Имам втори имейл – изстрелва. После млъква, но лицето й грее и тя очевидно не може да задържа и миг повече това, което иска да ми каже. – Разширили са състава на МП до 128 души... И аз съм един от тях.

Мускулчетата на лицето й подскачат и тя почти изпищява:

– Избрана съм!

Ченето ми буквално увисва. Кат скача и ме прегръща, аз я прегръщам и двамата се завъртаме в кръг в суперякото фоайе на „Нортбридж".

– Какво означава това? – пита Нийл, като поставя кутията от пица на масата.

– Според мен означава, че този страничен проект току-що получи допълнителна – и то доста сериозна, подкрепа – казвам аз, а Кат размахва ръце във въздуха.

За да отпразнуваме успеха й, четиримата се настаняваме в бара на хотела, който е облицован с тънки матови черни интегрални схеми. Сядаме на високите столчета и Нийл купува питиета за всички. Отпивам от нещо, наречено „Синият екран на смъртта"60, което наистина е с неоновосин цвят, с ярка светлина, излизаща от светодиодите във вътрешността на ледените кубчета.

– Така, нека да уточня – ти си една от сто двайсет и осемте изпълнителни управители на „Гугъл"? – пита Нийл.

– Не съвсем – казва Кат. – Ние си имаме СЕО, но компанията е прекалено гигантска, за да се ръководи само от един човек, затова екипът на Мениджърите на продукти помага в тази задача. Нали знаеш... Вземаме решения дали трябва да навлезем на онзи пазар, дали да придобием някоя компания...

– Човече! – подскача Нийл от стола си. – Придобий мен!

Кат се разсмива.

– Не съм сигурна, че триизмерните цици...

– Не става дума само за цици! – казва Нийл. – Правим цялото тяло. Ръце, крака, делтоидни мускули, каквото кажеш.

Кат само се усмихва и отпива от питието си. Пенумбра поклаща чашата си от дебело стъкло, пълна със златист скоч. Обръща се към Кат.

– Мило момиче, мислиш ли, че след сто години „Гугъл" още ще съществува?

Тя се умълчава за няколко секунди, после кимва решително.

– Да, така мисля.

– Знаеш ли, някои прочути членове на Свещената матрица са били много добри приятели с един млад мъж, който основал компания с подобна амбиция. И той казал абсолютно същото.

– Коя компания? – питам аз. – „Майкрософт", „Епъл"?

Дали Стив Джобс се е заигравал с братството? Може би затова геритзун идва предварително инсталиран на всеки „Мак"?

– Не. Не – разтърсва глава Пенумбра. – Говоря за „Стандарт ойл"61.

Ухилва се; хванал ни е неподготвени и го знае. Поклаща чашата си и казва:

– Вие си проправихте път в история, която се развива от дълго време. Някои от братята и сестрите ми биха казали, че твоята компания, мило момиче, не се различава по нищо от много други, съществували преди нея. Някои от тях ще кажат, че никой извън братството на Свещената матрица не е имал и няма да има какво да ни даде.

– Някои от тях, като Корвина – казвам аз спокойно.

– Да, Корвина – кимва Пенумбра. – И други.

Поглежда и трима ни – Кат, Нийл и мен – и казва тихо:

– Но аз се радвам, че вие сте мои съюзници. Не знам дали осъзнавате колко важно за историята може да се окаже нашето дело. Методите, които сме развили в продължение на векове, подпомагани от новите технологии... Вярвам, че ще успеем. Вярвам го до мозъка на костите си.

С Нийл прочитаме инструкциите на лаптопа ми, Пенумбра ми подава частите една по една и така сглобяваме „Мрънкотрон" 3000 от първия път. Компонентите му са изрязани от гофриран картон и издават приятен звук, когато ги потупаш с пръст. Сглобени заедно, те образуват свръхестествено структурно едно цяло. Има ъгловато „легло" за книгата и две дълги „ръце" над нея, всяка с изрязано отделение за камера – по една за всяка страница, когато книгата е разтворена. Камерите са вързани към лаптопа ми, на който сега е пусната програма, наречена „Мрънкоскан". Програмата на свой ред качва образите на харддиска, матовочерен, с обем един терабайт, пъхнат в тънка кутия от карти за игра „Байсикъл". Кутията е готино закачливо хрумване на Нийл.

– Я пак ми кажи кой е измислил това нещо? – пита той, докато преглежда указанията.

– Един тип на име Мрънкалото. Той е гений.

– Трябва да го наема – казва Нийл. – Добър програмист е. Страхотно чувство за пространствени връзки.

Отварям своя „Справочник на птиците в „Сентръл парк" и я поставям на скенера. Дизайнът на Мрънкалото се различава от този на скенера в „Гугъл" – няма паякоподобни израстъци, обръщащи страниците, така че трябва да го правиш сам, както и сам да снимаш с камерите, но работи. Разгръщаш, осветяваш, щракаш. Миграционното поведение на американската червено-шийка се преточва на прикрития харддрайв. После разглобявам скенера отново на съставните му части, като Кат засича времето. Отнема ми четирийсет и една секунди.

Въоръжен с този уред, тази вечер ще се върна в Читалнята малко след полунощ. Мястото ще бъде изцяло на мое разположение. Възможно най-чевръсто и незабележимо ще сканирам не една, а две книги, после ще напусна местопрестъплението. Декъл ме предупреди, че трябва да съм приключил и изчезнал, като внимавам да не оставя никакви следи, преди изгрев слънце.

ЧЕРНАТА ДУПКА

Минава полунощ. Вървя бързо по „Пето авеню" и оглеждам тъмната маса на „Сентръл парк" от другата страна на улицата. Дърветата са черни силуети на фона на петнистото сиво-лилаво небе. Жълтите таксита са единствените коли по улицата, унило обикалящи за клиенти. Едно от тях присветва с фаровете си към мен; поклащам глава: Не.

Ключът на Декъл се превърта във вратата под тъмния свод на Фестина ленте къмпани и просто така се озовавам вътре. Червена точица започва да мига в мрака и благодарение на вътрешната информация на Декъл знам, че това е безшумната аларма, която сигнализира на частната охранителна фирма. Сърцето ми се разтуптява. Сега разполагам с трийсет и една секунди, за да вкарам кода, което и правя: 1-5-1-5. Това е годината, в която е умрял Алд Мануций – или, ако се приеме версията на братството на Свещената матрица, годината, в която не е умрял.

Предната стая е тъмна. Вадя челник от чантата си и го прикрепвам на главата си. Кат бе тази, която предложи да взема челник вместо фенерче. „За да се фокусираш само върху разгръщането на страниците", каза тя.

Светлината осветява надписа ФЛК на стената и хвърля остри сенки зад буквите. За миг обмислям малко допълнителен шпионаж – дали мога да изтрия базата им с данни за пиратите на електронни книги? – но решавам, че основната ми мисия е достатъчно рискована.

Промъквам се между безмълвните кутийки на външния офис, като насочвам челника към отделенията и от двете ми страни. Хладилникът бръмчи и потръпва; многофункционалният принтер все така мига отчаяно; на екраните се въртят различни картинки и хвърлят синя светлина из залата. С изключение на това нищо не помръдва и не издава звук.

В офиса на Декъл пропускам частта с преобличането и прибирам телефона си на сигурно място в джоба си. Натискам внимателно рафтовете и с изненада установявам, че те се разделят с голяма лекота, безшумни и почти безтегловни. Всичко върви по мед и масло, тайният път ме очаква напред.

В пълен мрак.

Внезапно начинанието започва да ми се струва доста различно. До този момент все още си представях Читалнята такава, каквато я видях вчера следобед: ярка, оживена и ако не гостоприемна, то поне добре осветена. Сега буквално се взирам в черна дупка. Това е космическа формация, от която нито материя, нито енергия е успявала да избяга, а аз се каня да встъпя право в нея. Навеждам челника си.

Явно ще отнеме известно време.

Трябваше да попитам Декъл за ключовете за осветление. Защо не попитах Декъл за ключовете за осветление?

Стъпките ми отекват продължително. Извървявам прохода и стигам до Читалнята: и в нея цари непрогледен мрак, най-тъмната пустош, в която някога съм пристъпвал. Освен това е смразяващо студено.

Правя крачка напред и решавам да държа главата си сведена, не вдигната, защото, когато гледам надолу, светлината от челника се отразява в гладкия каменен под, а когато погледна нагоре, изчезва в нищото.

Искам да сканирам книгите и да се разкарам от това място. Първо трябва да намеря една от масите. Те са дузина, едва ли ще е проблем.

Започвам, като претърсвам периметъра на залата, прокарвайки пръстите си по рафтовете. Усещам грапавината на гръбчетата на книгите, докато вървя. Другата ми ръка е протегната и проучвам с нея района, както правят мишките с мустаците си. Надявам се, че тук няма мишки.

Ето. Лъчът на челника ми хваща ръб на маса и после виждам дебелата черна верига и окованата с нея книга. На корицата са гравирани високи сребристи букви, които се отразяват ярко обратно към мен: МАНУЦИИ.

Изваждам от чантата си първо лаптопа, а после и частите на скенера. Процесът на сглобяването е по-труден в мрака и аз се мотая с процепите и „ушичките" прекалено дълго, защото се боя да не скъсам картона. След това вадя и камерите и пробвам едната. Светкавицата избухва и за една микросекунда осветява цялата зала, а аз веднага горко се разкайвам за това, защото съм заслепен и пред очите ми изплуват лилави петна. Премигвам и чакам да дойда на себе си, като междувременно се чудя дали наистина тук има мишки и/или прилепи, и/или минотаври.

МАНУЦИИ е наистина гигантски. Дори да не бе привързан с верига към масата, не знам как някой би могъл да го изнесе оттук. Налага се да го хвана с две ръце в доста странна прегръдка, за да го поставя в скенера. Опасявам се, че картонът няма да понесе тежестта му, но тази нощ физиката е на моя страна. Дизайнът на Мрънкалото издържа.

И така, започвам да сканирам. Прелиствам, святкам, щракам. Книгата е като събратята си от Другия списък: плътна матрица от кодирани букви и символи. Прелиствам, святкам, щракам. Втората страница е същата като първата, третата – също, и т.н., и т.н. Изпадам в транс, обръщам широките монотонни страници и ги обработвам. Прелиствам, святкам, щракам. Мрачните букви на МАНУЦИИ са единственото нещо, което съществува във Вселената; между присвятканията на камерите виждам само замайващия мрак. Напипвам с пръсти следващата страница.

Нещо помръдва в тъмнината. Дали има и друг тук, долу? Нещо току-що разтресе масата.

Ново помръдване. Опитвам се да кажа „Кой е тук?", но думите засядат на пресъхналото ми гърло и оттам излиза тихо грачене.

Ново помръдване. После, преди да имам време да формулирам ужасяваща теория за Рогатия пазител на Читалнята – очевидно звероподобната версия на Едгар Декъл, следва ново разтърсване, пещерата изръмжава, истински тътен, и аз се хващам за скенера, за да го задържа изправен. Залива ме вълна на облекчение, защото осъзнавам, че това е просто метрото, носещо се под скалите в съседство. Шумът отеква и се превръща постепенно в тихо боботене далече в тъмнината. Най-накрая заглъхва напълно и аз продължавам да сканирам.

Прелиствам, святкам, щракам.

Минават много минути, а може би дори повече от минути и изпадам във вцепенение. Може би е, защото не вечерях и кръвната ми захар е паднала, или пък заради факта, че стоя сам във вледеняващо студена, непроницаемо тъмна подземна пещера. Но каквато и да е причината, резултатът е реален: усещам убийствено ясно глупостта на цялото това начинание, абсурдността на тази секта. Книга на живота? Това едва ли може да се нарече дори „книга". „Хроники на драконовата песен", III част, е много по-добра книга от тази.

Прелиствам, святкам, щракам.

Разбира се: не мога да я прочета. Бих ли казал същото за някоя книга на китайски, корейски или иврит? Големите Тори в еврейските храмове изглеждат по същия начин, нали? Прелиствам, святкам, щракам – плътни решетки от неразгадаеми символи. Може би всичко е заради собствените ми ограничения. Може би е, защото не разбирам какво точно сканирам. Прелиствам, святкам, щракам. А ако можех да го прочета? Ако можех да погледна страницата и нали разбирате, да схвана шегата? Да прозра кой е убиецът преди края?

Прелиствам, святкам, щракам.

Не. Докато отгръщам страниците на този кодиран кодекс, осъзнавам, че книгите, които обичам най-много, са като просторни открити градове с всевъзможни места за мотаене из тях. Това нещо е крепост без преден вход. Трябва да се изкачиш по стената, вкопчвайки се в камък след камък. Студено ми е, уморен съм и съм гладен. Нямам представа колко време е минало. Имам чувството, че съм прекарал целия си живот в това подземие и само понякога съм сънувал далечни слънчеви улици.

Прелиствам, святкам, щракам. Прелиствам, святкам, щракам. Ръцете ми са студени птичи нокти, извити и схванати, сякаш цял ден съм играл на видеоигри.

Прелиствам, святкам, щракам.

Това е ужасна видеоигра.

Най-накрая приключвам. Сплитам пръсти и ги опъвам назад, в пустото пространство. Подскачам и прикляквам, като се опитвам да докарам костите и мускулите си отново в някаква нормална човекоподобна конфигурация. Не се получава. Коленете ме болят. Гърбът ми е схванат. Остри пулсиращи болезнени лъчи минават от пръстите нагоре по китките ми. Надявам се да не е траен ефект.

Разтърсвам глава. Наистина съм замаян. Трябваше да си донеса нещо сладко за хапване. Внезапно осъзнавам с абсолютна сигурност, че гладната смърт в тъмна като ада пещера е най-ужасният начин да умреш. Това ме подсеща за всички тези книги на живота, разположени по протежението на стените, и ме побиват тръпки. Колко ли мъртви души седят тук – и чакат – на тези лавици край мен?

Една от тези души е по-важна за мен от другите. Време е да осъществя и втората си мисия.

Делото на живота на Пенумбра, неговият codex vitae е тук. Студено ми е, треперя и искам да напусна това място, но дойдох тук, за да освободя не само Алд Мануций, но и Аякс Пенумбра.

Искам да изясня: не вярвам в тези неща. Не вярвам, че която и да е от тези книги може да донесе безсмъртие на някого. Току-що си проправих със зъби и нокти пътя си из една от тях; това е плесенясала хартия, подвързана с плесенясала кожа. Това е купчина мъртво дърво и купчина мъртва плът. Но ако Пенумбра наистина го смята за делото на своя живот – ако наистина е излял всичко научено, цялото си познание в тази едничка книга, тогава, нали разбирате, мисля, че някой трябва да му пази гърба.

Може и да е изстрел в тъмното, но никога няма да имам този шанс отново. Затова започвам да обхождам периметъра, като се навеждам настрани и се опитвам да прочета имената по гръбчетата. Един поглед ме убеждава, че не са подредени по азбучен ред.

Не, разбира се, че няма да са. Подредбата сигурно следва някакъв супертаен вътрешносектантски ранг или любимото число на автора, или някаква загадъчна система, или нещо подобно. Така че просто минавам от рафт на рафт, все по-навътре и навътре в мрака.

Разнообразието при книгите е невероятно. Някои са дебели, други тънки; някои са високи като атласи, други са квадратни като книжки джобен формат. Дали има логика в това; дали е някаква форма на ниво на статус, закодиран във формата на книгата? Някои са подвързани с обикновена хартия, други с кожа, а има и материали, които май не познавам. Една сияе ярко на светлината от челника ми, подвързана с тънко алуминиево фолио.

Тринайсет етажерки без следа от ПЕНУМБРА и се опасявам, че съм го пропуснал. Лъчът на челника е тесен и не виждам всяко гръбче, особено онези, които са най-ниско, близо до пода...

Празно пространство на рафта. Не, при по-внимателно вглеждане осъзнавам, че не е празно, а черно. Черна книга, а името все пак се забелязва на гръбчето:

МОФАТ

Не може да бъде... Кларк Мофат, авторът на „Хроники на драконовата песен"? Не, не може да бъде.

Издърпвам книгата и когато я изваждам, тя се разпада. Кориците се държат заедно, но част от потъмнелите страници са се откъснали и се разпиляват по пода. Изсъсквам „Мамка му!" и пъхам каквото е останало обратно на рафта. Може би това имат предвид под „изгаряне". Книгата е съсипана, просто потъмняла, наистина овъглена корица. Може би е предупреждение.

Ръцете ми са изцапани, лепкави от саждите. Потърквам ги една в друга и частици от МОФАТ се посипват по пода. Може би е някой дядо или втори братовчед на онзи Мофат. На света със сигурност има повече от един Мофат.

Навеждам се, за да прибера разпилелите се листове, и лъчът на челника ми улавя книга – висока и тънка, със златни букви, минаващи по дължината на цялото гръбче:

ПЕНУМБРА

Ето го. Едва събирам сили да го докосна. Тук е, намерих го, но внезапно се притеснявам, сякаш ще навляза в някакво прекалено интимно място, като че ли ще надникна в данъците на Пенумбра или в чекмеджето с бельото му. Какво ли има вътре? Каква история разказва?

Докосвам с пръст върха на книгата и бавно я накланям от рафта. Тази книга е красива. По-висока и по-тънка от съседите си, със супертвърди ръбчета на подвързията. Размерите й ми напомнят повече за голяма детска книжка, отколкото за окултен дневник. Корицата е светлосиня, точно като цвета на очите на Пенумбра, със същото вътрешно сияние: цветът се променя и блещука на светлината от челника. На допир е мека.

Остатъците от МОФАТ са тъмни мазни петна под краката ми и няма да позволя същото да се случи и с тази книга, каквото и да ми струва това. Ще сканирам ПЕНУМБРА.

Отнасям безценния codex vitae на моя бивш работодател обратно до „Мрънкотрон" 3000 и – защо съм толкова нервен? – разгръщам първата страница. Разбира се, и тук е същата каша като в останалите книги. И този codex vitae не е по-четивен от другите.

Тъй като е толкова тънък – само малка частица от МАНУЦИИ, – не би трябвало да ми отнеме много време, но установявам, че го разгръщам по-бавно, опитвам се да разбера нещо, каквото и да е, от тези страници. Опитвам се да успокоя погледа си, да го разфокусирам, и буквите се превръщат в размазани сенки. Отчаяно искам да видя нещо в тази мешавица – честно, искам нещо магическо да се случи. Но не: ако искам да прочета опуса на своя странен възрастен приятел, трябва да се присъединя към сектата му. Няма никакви достъпни истории в тази тайна библиотека на Свещената матрица…

Отнема ми повече време, отколкото предполагах, но най-накрая приключвам и страниците на ПЕНУМБРА са в безопасност на твърдия диск. Чувствам, че съм постигнал нещо важно – дори повече, отколкото с МАНУЦИЙ. Затварям лаптопа, промъквам се до мястото, откъдето съм взел книгата – белязано от останките на МОФАТ по пода – и пъхам блещукащия син codex vitae на лавицата.

Потупвам гръбчето и казвам:

– Спете спокойно, мистър Пенумбра.

И тогава лампите светват.

Заслепен съм и вцепенен, мигам замаяно и паникьосано. Какво стана току-що? Да не включих алармата? Да не щракна някакъв таен капан, приготвен за промъкващи се като мен крадци?

Изваждам телефона от джоба си и като полудял почвам да натискам екрана му, за да го включа. Почти осем сутринта е. Как се случи това? Колко време съм обикалял из пътеките между рафтовете? Колко време съм сканирал ПЕНУМБРА?

Лампите светят, а вече чувам и глас.

Когато бях малък, имах домашен любимец – хамстер. Той сякаш винаги се страхуваше от абсолютно всичко – постоянно трепереше и се щураше налудничаво. Това направи неговият стопанин крайно нещастен през осемте месеца на съвместното им съжителство.

Сега за първи път в живота си на сто процента се идентифицирам с Пухчо Макфлай и му съчувствам. Сърцето ми почва да бие с хамстеровска скорост и се оглеждам ужасено из залата, търсейки някакъв изход. Ярките лампи са като прожектори, осветяващи затворнически двор. Виждам ръцете си и купчината от обгорени страници в краката ми, виждам и масата с лаптопа ми и скелета на скенера върху нея.

Виждам също и тъмната сянка на вратата на насрещната стена на пещерата.

Спринтирам към лаптопа, грабвам го, после хващам и скенера – смачквам картоните под мишница – и се спускам към вратата. Нямам представа накъде води, може би към консервите с боб?, но вече чувам гласове – множествено число.

Пръстите ми се обвиват около дръжката на вратата. Затаявам дъх – моля те, моля те, бъди отворена – и натискам надолу. Бедният измъчен Пухчо Макфлай никога не е изпитвал облекчението, което тази врата ми донася. Шмугвам се в нея и я затварям зад себе си.

От другата страна също е тъмно. Стоя вцепенен около минута с опрян на вратата гръб и стискам нелепия си товар в ръце. Мъча се да дишам отново, пък било и с хриптене, и умолявам хамстерското си сърце – моля те, моля те, забави.

Зад мен се чува шум от движение и разговори. Вратата не е вдълбана плътно в каменната си рамка; прилича по-скоро на онези стъклени кабинки в баните, през които може да се види от другата страна. Но поне ми дава възможност да оставя скенера, да се отпусна на студения гладък под и да надзърна през двата сантиметра процеп отдолу.

Черните мантии изпълват Читалнята. Вече има дузина и още слизат по стълбището. Какво става? Да не би Декъл да е забравил да провери календара? Да не би да ни е предал? Да не е точно днес ежегодната им обща сбирка?

Изправям се, все още приседнал на пода, и правя това, което се предполага да направи първо човек, изпаднал в спешна ситуация, т.е. пращам есемес. Нямам късмет. На телефона ми се появява сигнал, че липсва обхват дори когато ставам, надигам се на пръсти и го повдигам към тавана.

Трябва да се скрия. Ще си намеря малко местенце, ще се свия на кълбо и ще изчакам до вечерта, когато ще се измъкна навън. Да, ще имам проблем с глада и жаждата, може би с ходенето до тоалетна... но ще му мисля, когато му дойде времето. Очите ми отново са свикнали с мрака и с челника си мога да огледам пространството край себе си особено ако го размахам в кръг. Оказва се малка стаичка с нисък таван, пълна с някакви неразличими в тъмнината неща, струпани едно върху друго. В мрачината гледката ми прилича на сцена от научнофантастичен филм: има предмети с остри метални ребра и дълги тръби, стигащи до тавана.

Все още си проправям път напред, опипвайки с ръце наоколо, когато се чува леко щракане откъм вратата, което веднага ме връща в хамстерския режим. Спускам се напред и се скривам зад един от тъмните силуети. Нещо ме сръгва в гърба и протягам ръка, за да го проуча – това е желязна пръчка, болезнено студена и прашна на пипане. Мога ли да фрасна черната мантия с пръчката? Къде ще го фрасна? В лицето? Не съм сигурен, че мога да фрасна някого в лицето. Аз съм крадец, не воин.

Мека светлина облива стаята и виждам застаналата на прага, в рамката на вратата, фигура. Това е доста закръглена фигура.

Едгар Декъл.

Той се мушва вътре и се чува плискащ звук. Носи парцал и кофа, които държи непохватно с една ръка, докато с другата опипва стената. Разнася се тихо жужене и стаята е залята от оранжева светлина. Присвивам очи и правя гримаса.

Декъл ахва рязко, когато ме вижда сведен в ъгъла, стиснал желязната пръчка като някаква готска бейзболна бухалка. Разтваря широко очи.

– Трябваше отдавна да си си тръгнал! – изсъсква той.

Решавам да не му разкривам, че съм бил разсеян от МOФАТ и ПЕНУМБРА.

– Беше много тъмно – оправдавам се аз.

Декъл с трясък оставя парцала и кофата на пода. Въздъхва и попива потта от челото си с черния ръкав на мантията си. Свалям пръчката. Сега виждам, че съм се бил свил до голяма пещ; пръчката е ръжен.

Оглеждам сцената и тя вече не е като от научнофантастична история. Заобиколен съм от печатарски машини. Те са като бегълци от различни епохи: има стара „Монотайп" с безброй копчета и лостове; широк тежък цилиндър, разположен върху дълга лента, и нещо, излязло направо от гаража на Гутенберг – тежък огънат дървен блок с огромна спирала, приличаща на тирбушон, стърчаща отгоре му.

Има метални печатарски каси и шкафчета. На широка по-очукана маса има инструменти, свързани с печатарския занаят: обемисти книжни тела и високи макари с дебели конци. Под масата се виждат тежки вериги, нагънати на купчини. Пещта до мен има широка открита решетка, а над нея се подава дебела тръба, която изчезва в тавана.

Тук, дълбоко под улиците на Манхатън, съм открил най-странната печатница в света.

– Но успя, нали? – прошепва Декъл.

Показвам му твърдия диск в кутията от „Байсикъл".

– Успял си – ахва той. Шокът му не трае дълго; Едгар Декъл бързо се овладява.

– Добре. Мисля, че можем да се справим. Мисля, че... – кима сам на себе си. – Нека само да взема тези – повдига той три тежки, напълно еднакви книги от масата – и веднага се връщам. Пази тишина, не мърдай.

Придържа книгите, долепени до гърдите си, и се отдалечава по пътя, откъдето бе дошъл, оставяйки все така светнато.

Чакам и оглеждам печатарската стая. Подът е красив: мозайка от букви, всяка разположена на отделна плочка, дълбоко гравирана. Азбука в краката ми. Има една метална каса, много по-голяма от другите. В горната й част виждам познат символ: две отворени като книга ръце. Защо организациите изпитват нужда да бележат всичко, което притежават, със своите знаци? Като куче, което пикае до всяко дърво. В „Гугъл" са същите. В „Нюбейгъл" не бяха по-различни.

Напъвам се и с две ръце повдигам капака на касата. Вътре пространството е разделено на отделения – някои дълги, други широки, трети – идеален квадрат. Във всички има ниски купчинки с метални форми: малки ръбати триизмерни букви, каквито се подреждат в печатарската преса, за да се получат думи, параграфи, страници и книги. И внезапно осъзнавам какво е това.

Това е геритзун.

Вратата щраква отново и аз се обръщам, за да погледна: Декъл стои там, пъхнал ръце в мантията си. За миг ме обхваща съмнение, че ни е изиграл, че все пак ни е предал, че сега е пратен, за да ме убие. Той ще свърши мръсната работа на Корвина – може би ще строши черепа ми с пресата на Гутенберг. Но ако възнамерява да извърши убийство на колега продавач, определено е добър актьор: изражението на лицето му е открито, приятелско, лице на съзаклятник.

– Това е наследството ни – казва Декъл, кимайки към касата с геритзун. – Невероятно, нали?

Приближава до мен спокойно, сякаш просто си се мотаем тук, дълбоко под повърхността на земята, и посяга, за да погали с пухкавите си розови пръсти печатарския шрифт. Вдига едно а, после е и го задържа пред себе си на височината на очите си.

– Най-използваните букви в азбуката ни – казва той, като го завърта и оглежда. Намръщва се. – Наистина са доста захабени.

Метрото изръмжава през скалата някъде наблизо и цялата стая се разтърсва. Буквичките на шрифта геритзун потракват и се разместват; има малка лавина от а-та.

– Не са останали много от тях – казвам аз.

– Износени са – казва Декъл и хвърля е-то обратно в отделението му. – Понякога чупим букви, но не можем да правим нови. Оригиналите са изгубени. Една от големите трагедии на нашето братство.

Поглежда ме.

– Някои хора смятат, че ако сменим печатарските калъпи, новите codex vitae няма да бъдат валидни. Те мислят, че сме обвързани завинаги с геритзун.

– Можеше да е и по-зле – казвам аз. – Вероятно е най-добре...

От Читалнята се разнася шум; гласът на звънка камбанка отеква продължително из залата. Очите на Декъл присветват.

– Това е той. Време е да тръгвам.

Нежно затваря касата, посяга зад гърба си към кръста си, прикрит от мантията, и изважда нагънат черен плат. Още една мантия.

– Облечи я – казва той. – Бъди тих. Движи се в сенките.

ОБВЪРЗВАНЕ

Групичка черни мантии, около дузина души, са се струпали в края на залата близо до дървения подиум с висока катедра. Това ли са всички? Разговарят и си шушукат, разместват столове и маси. Подреждат мястото за представление.

– Хора, хора! – провиква се Декъл. Черните мантии се разделят и му правят път. – Кой е вкарал кал с обувките си? Вижте тези следи. Вчера мих пода с парцал.

Вярно е: подът блести като стъкло, отразява цветовете на кориците по рафтовете, но с по-бледи пастелни тонове. Красиво е. Камбанката прозвучава отново, отеква из пещерата и се връща като многогласен хор. Черните мантии се подреждат пред подиума, обърнати с лице към един човек, който, разбира се, е Корвина. Заставам точно зад висок русокос учен. Лаптопът и останките от скенера са пъхнати на сигурно място в чантата ми, която съм преметнал през рамо и съм прикрил под новата си черна мантия. Свеждам глава. Тези роби наистина би трябвало да имат качулки.

На катедрата пред Първия читател има купчинка книги, върху които сега той потупва с яките си пръсти. Това са книгите, които Декъл извади от печатарската стая преди няколко минути.

– Братя и сестри на Свещената матрица – провиква се Корвина. – Добро утро. Festina lente.

– Festina lente – отвръщат c шепот черните мантии.

– Събрах ви тук, за да ви съобщя две неща – казва Корвина, – и това е първото.

Повдига една от подвързаните в синьо книги и я обръща така, че да я видят всички.

– След дългогодишен труд вашият брат Заид ви представя днес своя codex vitae.

Корвина кимва и един от хората с черни мантии излиза напред и се обръща с лице към тълпата. Мъжът е около петдесетгодишен, със здраво телосложение. Има лице на боксьор, сплескан нос и хлътнали бузи. Това трябва да е Заид. Стои изпънат, ръцете му са прибрани зад гърба. Лицето му е изпито, личи, че се опитва да запази хладнокръвие.

– Декъл удостовери труда на Заид, а аз прочетох книгата му – казва Корвина. – Прочетох я изключително внимателно, крайно взискателно.

Този тип наистина е харизматичен – гласът му е тих, но излъчва неустоима увереност. Следва пауза и цялата Читалня притихва. Всички очакват присъдата на Първия читател.

Най-накрая Корвина казва просто:

– Това е шедьовър.

Черните мантии ахват и се втурват към Заид, прегръщат го и разтърсват ръката му по двама едновременно. Трима души край мен започват да пеят песен, която прилича по мелодия на „Защото той е истински приятел..."62, но не съм сигурен, че е тя, понеже е на латински. Пляскам с ръце, за да се впиша в средата. Корвина повдига своите, за да укроти тълпата. Хората се отдръпват по местата си и се укротяват. Заид все още стои отпред, но сега е закрил очите си с длан. Плаче.

– Днес Заид бе обвързан така, както книгата получава своята подвързия след написването си – казва Корвина. – Неговият codex vitae беше кодиран. Сега ще бъде поставен на рафта и ключът за него ще се пази в тайна до смъртта на автора му. Също както Мануций е избрал Геритзун, така Заид избра доверен наш брат, на когото да повери ключа към своята книга.

– Корвина прави драматична пауза. – Това е Ерик.

Ръкопляскания отново. Познавам Ерик. Ето го, на първия ред, бледо лице под рошава черна брада: пратеникът на Корвина до нашата книжарница в Сан Франциско. Черните мантии го потупват по раменете и виждам, че той се усмихва и бузите му са пламнали от оказаната чест. Може би не е толкова лош. Това си е огромна отговорност да съхраняваш ключа за разшифроването на книгата и живота на Заид. Дали му е позволено да го запише някъде?

– Ерик ще бъде и един от куриерите на Заид заедно с Дариъс – казва Корвина. – Братя, пристъпете напред.

Ерик прави три уверени крачи напред. Както и друга черна мантия, мъж със златиста кожа, същата като на Кат, и с плътна „шапка" от кестеняви къдри. И двамата разкопчават робите си. Под тях Ерик е облечен със сивите си панталони и съвършено изгладена бяла риза. Дариъс е с дънки и пуловер.

Едгар Декъл също излиза от тълпата, носейки два широки листа плътна кафява хартия. Взема една по една книгите от катедрата на подиума, внимателно ги увива в кафявата хартия, после подава пакетите на куриерите: първо на Ерик, после на Дариъс.

– Три копия – казва Корвина. – Едно за библиотеката – повдига отново книгата със синя подвързия – и две за съхранение. Буенос Айрес и Рим. Поверяваме ви Заид, братя. Вземете неговия codex vitae и не си позволявайте да затворите очите си и за минута сън, преди да го видите поставен на лавиците.

Сега вече разбирам посещението на Ерик по-добре. Идвал е оттук. Носел е нов, току-що одобрен codex vitae, доставял го е за съхранение. И разбира се, малко е бил изперкал заради важността на задачата си.

– Заид добави своето дело към нашето бреме – казва тържествено и мрачно Корвина. – Също както са правили всички обвързани преди него. Година след година, книга след книга отговорността ни става все по-голяма.

Извива глава, за да обхване с поглед всички черни мантии. Дъхът ми спира и аз свеждам рамене, опитвайки се да се изчезна зад високия русокос учен.

– Не бива да се отпускаме. Трябва да съхраним тайната на Основателя, така че Заид и всички, които са дошли преди него, да продължат да живеят.

Сред тълпата се надига тихо мърморене. Застанал отпред, Заид вече не плаче. Овладял се е и сега лицето му изглежда

193

гордо и сурово. Корвина се умълчава за малко. После казва:

– Трябва да поговорим и за още нещо.

Махва леко с ръка и Заид се връща при останалите. Ерик и Дариъс се запътват към стълбището. За секунда се замислям дали да не ги последвам, но веднага се отказвам от идеята. В момента единствената ми надежда е да се слея напълно с членовете на братството – да се свия в сянката не на нормалността, а на крайната необикновеност.

– Наскоро говорих с Пенумбра – казва Корвина. – Той има приятели в това братство. Аз самият съм един от тях. Затова се чувствам задължен да споделя с вас този разговор.

Наоколо се надигат тихи възгласи.

– Пенумбра е отговорен за голямо нарушение – едно от най-големите, които можем да си представим. Заради неговата небрежност една от нашите книги е била открадната.

Шепот и ахкания.

– Дневник, съдържащ подробности за Свещената матрица, е бил воден от години в Сан Франциско некодиран, оставен свободно, така че всеки да може да го прочете.

Гърбът ми е облян в пот, а очите ми щипят. Твърдият диск в кутията от „Байсикъл" в джоба ми натежава като оловна топка, теглеща ме към дъното. Опитвам се да изглеждам възможно най-невинно и нямащ нищо общо с всичко това. Най-вече зяпам втренчено обувките си.

– Това е била огромна грешка и не е първата, допусната от Пенумбра.

Още мърморене сред черните мантии. Разочарованието на Корвина, неговото презрение се прехвърля към тях, обикаля наоколо, умножава се. Това е сборище на кръвожадни гарвани. Вече правя крачка в посока към стълбището. Готов съм да побягна.

– Помислете за следното – казва Корвина, надигайки леко глас. – Пенумбра е един от обвързаните. Неговият codex vitae е на една от тези лавици също както ще бъде и кодексът на Заид. И все пак съдбата му не е сигурна.

Гласът му променя интонацията си и уверено и мощно изпълва залата.

– Братя и сестри, искам да съм ясен: когато бремето е толкова тежко и целта ни е толкова важна, приятелството не е гаранция за защита. Още една грешка и Пенумбра ще бъде изгорен.

Тълпата ахва, следва бърза размяна на реплики, все по-високи. Оглеждам се наоколо и виждам, че на лицата на хората са изписани изненада и смайване. Този път Първия читател май е отишъл прекадено далеч.

– Не приемайте делото си и постигнатото от вас за даденост – казва той по-внимателно – независимо дали сте обвързани, или необвързани. Трябва да сме дисциплинирани. Не можем да си позволим никакво – прави лека пауза – разсейване.

Поема си дъх. Може да бъде кандидат за президент – и то добър – излъчва пълна убеденост и искреност.

– Това, което има най-голямо значение, братя и сестри, е текстът. Не го забравяйте. Всичко, от което се нуждаем, е вече тук, вложено в текста. Докато разполагаме с него и докато сме с ума си – повдига пръст и потупва леко челото си, – не се нуждаем от нищо друго.

След това тълпата се разпръсква. Черните мантии наобикалят Заид, поздравяват го, задават му въпроси. Грубото му лице още е пламнало от смущение, а очите му са все така навлажнени.

Братството на Свещената матрица се заема отново с работата си. Черните мантии се надвесват над черните книги и обтягат веригите докрай. Близо до подиума Корвина разговаря с жена на средна възраст. Тя ръкомаха оживено и обяснява нещо, а той е свел поглед надолу и кима. Декъл се суети точно зад тях. Погледите ни се срещат. Той прави рязко движение с брадичка и посланието е ясно: Върви.

Свеждам глава, притискам чантата си плътно до себе си и изминавам цялата зала, като се придържам близо до рафтовете. На половината път се препъвам в една верига и падам на колене. Подпирам се с длани на пода и един мъж с черна мантия ме поглежда. Висок е, с брадичка, която стърчи напред като куршум. Казвам му тихо:

– Festina lente.

После забивам отново поглед надолу и бързо се запътвам към стълбището. Вземам по две стъпала наведнъж и тичам така чак докато излизам на повърхността на планетата Земя.

Срещам се с Кат, Нийл и Пенумбра във фоайето на „Нортбридж". Всички седят на големия сив диван и чакат, пред тях има кафета и закуски; цялата сцена е като оазис на нормалността и модерния свят. Пенумбра е намръщен.

– Момчето ми! – извиква той, когато ме вижда, и скача на крака.

Оглежда ме от главата до петите и повдига вежди. Осъзнавам, че все още нося черната мантия. Свалям чантата си и събличам мантията, която се свлича на пода. Тя е мека и лъскава в полуосветеното фоайе.

– Притесни ни много – казва Пенумбра. – Защо се забави толкова?

Обяснявам какво се бе случило. Разказвам им, че скенерът е свършил работа и вадя намачканите му останки на ниската масичка. Разказвам им и за церемонията на Заид.

– Обвързване – казва Пенумбра. – Малцина са обвързаните сред нас. Какъв лош късмет, че е станало точно днес – поклаща глава той. – Или пък добър. Сега знаеш повече за търпението, което Свещената матрица изисква.

Повиквам сервитьора на хотела и поръчвам купа с овесена каша и коктейл „Синият екран на смъртта". Умирам от глад. И макар да е все още рано сутринта, отчаяно се нуждая от едно питие. После разказвам и за това, което Корвина бе казал за Пенумбра. Бившият ми работодател маха небрежно с костеливата си ръка.

– Думите му нямат никакво значение. Вече не. Важно е само това, което е на тези страници. Не мога да повярвам, че се е получило. Не мога да повярвам, че разполагаме с безценния codex vitae на Алд Мануций!

Кат кимва, цялата захилена.

– Да започваме – казва тя. – Можем да направим ОРС^63 и да се уверим, че работата ще стане.

Навежда се над лаптопа си и го включва. Закачам малкия твърд диск и копирам съдържанието му – повечето от него. Прехвърлям МАНУЦИИ на лаптопа на Кат, но запазвам ПЕНУМБРА за себе си. Няма да кажа на бившия си шеф, нито на другиго поне засега, че съм сканирал книгата му. Това може да почака – ако имам късмет, може би никога няма да излезе на бял свят. Трудът на Мануций е основният проект. Книгата на Пенумбра е просто застраховка.

Ям овесената си каша и наблюдавам как текстът се качва. Копирането приключва с остър звук и после пръстите на Кат политват към клавиатурата.

– Добре – казва тя. – Изпратих го. Ще ни е нужна помощ от Маунтин Вю, за да разбием кода... но можем да зададем малко работа на „Хадуп" поне да превърне страниците в нормален текст. Готови ли сте?

Усмихвам се. Това е важен момент. Бузите на Кат са поруменели от вълнение; тя е в деспотичното си дигитално настроение. Освен това мисля, че „Синият екран на смъртта" почва да ме хваща. Вдигам високо искрящата си чаша:

– Да живее Алд Мануций!

Кат насочва пръст към клавиатурата си. Страниците почват да летят към далечни компютри, където ще се превърнат в низове от символи, които могат да бъдат копирани и съвсем скоро – разшифровани. Вече няма вериги, които да ги задържат оковани.

Докато лаптопът на Кат продължава да работи, разпитвам Пенумбра за изгорената книга с надпис МОФАТ. Нийл също слуша.

– Той ли е? – питам аз.

– Да, разбира се – казва Пенумбра. – Кларк Мофат. Той работеше тук, в Ню Йорк. Но преди това, момчето ми, бе наш клиент.

Усмихва се и ми намигва. Смята, че това ще ме впечатли, и е прав. Аз се впечатлявам от истински звезди.

– Но това, което си държал в ръце, не е неговият codex vitae – поклаща глава Пенумбра. – Вече не.

Очевидно. Беше просто изпепелена книга.

– Какво е станало?

– Издаде книгата си, естествено.

Чакай, объркан съм.

– Единствените книги, които Мофат някога е издавал, са „Хроники на драконовата песен".

– Да – кимва Пенумбра. – Неговият codex vitae бе третата и последна част от сагата, която бе започнал, преди да се присъедини към нас. Беше изключително постижение и доверие

– да завърши делото на своя живот и после да го предаде на братството. Той го представи на Първия читател – беше Нивън преди времето на Корвина – и кодексът бе одобрен.

– Но си го е взел обратно.

Пенумбра кимва.

– Не можа да извърши тази саможертва. Не можеше да остави последната част неиздадена.

Значи Мофат не е останал част от Свещената матрица, за да можем Нийл и аз, и безброй други непохватни аутсайдери шестокласници да се потопим в света на третата и последна част на „Хроники на драконовата песен", която направо ни бе издухала.

– Човече – казва Нийл, – това обяснява всичко.

Прав е. Третата част издуха умовете на тийнейджърите, защото е абсолютно различна. Тонът в нея е променен. Героите са променени. Сюжетът поема в различни посоки, излиза извън очакваното развитие и се подчинява на някаква тайна логика. Хората винаги са предполагали, че е така, защото Кларк Мофат е започнал да приема психеделични наркотици, но истината е дори още по-странна.

Пенумбра се намръщва.

– Мисля, че Кларк допусна огромна грешка. Истинска трагедия.

Грешка или не, какво решение само! Как бе повлияло на живота на толкова хора! Ако „Хроники на драконовата песен" не бяха довършени, никога нямаше да станем приятели с Нийл. Той нямаше да седи тук с мен. Може би аз нямаше да седя тук. Може би щях да сърфирам в Коста Рика с някакви странни другарчета, най-добрите ми приятели от колежа. Може би щях да седя в някакъв сиво-зелен офис.

Благодаря ти, Кларк Мофат. Благодаря ти, че си сгрешил.

ХРОНИКИ НА ДРАКОНОВАТА ПЕСЕН, ТОМ II

Когато се връщам в Сан Франциско, заварвам Мат и Ашли заедно в кухнята: и двамата ядат сложни на вид салати, и двамата носят спортни прилепнали трика в ярки цветове. Мат има карабинер на кръста си.

– Джанън! – възкликва той. – Някога катерил ли си се?

Признавам, че не. Като крадец предпочитам спортни дейности, които изискват гъвкавост, а не сила.

– Знаеш ли, и аз така си мислех – кимва Мат, – но се оказа, че в катеренето не е нужна сила. А стратегия.

Ашли го поглежда с гордост. Той продължава, размахвайки вилица, от която виси нещо зелено.

– Трябва да овладееш всеки маршрут последователно – да си създадеш план, да го пробваш, да промениш някой захват. Сериозно, в момента мозъкът ми е по-уморен от ръцете.

– Как беше в Ню Йорк? – пита любезно Ашли.

Не съм сигурен как да й отговоря.

Нещо като: Е, мустакатият владетел на тайната библиотека ще бъде доста вбесен, когато разбере, че съм копирал древната кодирана книга и съм я пратил в „Гугъл", но поне бяхме настанени в готин хотел.

Вместо това казвам:

– Беше добре.

– Те имат суперяки зали за катерене – поклаща глава тя. – Тук нямаме нищо, което да се сравни с тях.

– Да, от дизайна във „Фриско Рок Сити" определено... има какво да се желае – казва Мат.

– Тази лилава стена... – свива рамене Ашли. – Мисля, че просто са купили боята, която е била на разпродажба, без да подбират цвета.

– А стената за катерене предлага такива възможности – казва Мат. Започва да се въодушевява. – Какво платно! Имаш три етажа, които да покриеш с каквото си поискаш. Като мат пейнтинг^64. Има един тип в ИЛM...

Оставям ги да си бъбрят щастливо за всички тези подробности.

На този етап най-добрият избор е сънят, но аз подремнах малко в самолета и сега не мога да си намеря място, сякаш нещо в мозъка ми още обикаля по пистата, търсейки място за приземяване.

Намирам Кларк Мофат, неизгорен и недокоснат, на лавицата в ниския ми шкаф. Преди време започнах да го препрочитам и все още си проправям бавно път през поредицата. Сега съм на втори том, близо до края. Тръшвам се на леглото и се опитвам да погледна текста с нови очи. Искам да кажа... тази книга е била написана от човек, който е ровил из същите сумрачни рафтове като мен. Той се е присъединил към братството на Свещената матрица и после го е напуснал. Какво е научил междувременно?

Прелиствам до мястото, където съм стигнал.

Героите, учено джудже и свален от престола принц, си проправят път през смъртоносното блато към крепостта на Първия магьосник. Знам какво ще се случи после, разбира се, чел съм тази книга три пъти: Първия магьосник ще ги предаде и ще ги остави да попаднат в ръцете на Драконовата кралица.

Винаги съм знаел, че ще се случи точно това, както и че всъщност то е необходимо да се случи (как иначе ще се озоват в кулата на Драконовата кралица и в крайна сметка ще я победят?), но винаги е болезнено, когато чета тази част. Защо нещата просто не проработват от първия път? Защо Първия магьосник не им даде чаша кафе й не ги остави да си отдъхнат на безопасно място?

Въпреки цялото ми новопридобито познание историята ми изглежда абсолютно същата. Мофат пише красиво: ясно и уверено, с достатъчно крайни твърдения за съдбата и драконите, за да поддържа интереса към текста. Персонажите са привлекателни и абсолютно архетипни модели: ученото джудже Фърнвен е чудакът, който всячески се старае да оцелее по време на приключението. Телемах Нечистокръвния е героят, който ти се иска да бъдеш. Винаги има план, винаги има решение, винаги има тайни съюзници, на които може да разчита – пирати и вълшебници, чиято преданост е спечелил преди години със своята самоотверженост. Всъщност тъкмо съм стигнал до частта, когато Телемах се кани да надуе златния рог на Грифо, за да събуди мъртвите елфи от Боровата гора, които са обвързани с него, защото е освободил техните....

Златният рог на Грифо.

Хъм. Грифо. Като Грифо Геритзун.

Отварям лаптопа си и почвам да си водя бележки.

Пасажът продължава:

– Златният рог на Грифо е изящно изработен – каза Зенодот и прокара пръст по извивката на съкровището на Телемах. – Магията вътре си е изцяло негова. Разбираш ли? Тук няма никакво вълшебство – поне аз не успявам да открия такова.

Очите на Фърнвен се разшириха от удивление. Не прекосиха ли току-що блатото на ужасите, за да се сдобият с този рог? А сега Първия магьосник им казва, че в него няма никаква магическа сила?

– Магията не е единствената сила на този свят – каза тихо старият маг, като подаде рога обратно на кралския му притежател. – Грифо е създал толкова съвършен инструмент, че дори мъртвите се надигат от съня си, за да чуят песента му. Сътворил го е със собствените си ръце, без заклинания или драконови песни. Иска ми се и аз да можех да правя това.

Не знам какво означават тези думи – но мисля, че означават нещо.

От тук нататък сюжетът е добре познат: докато Фърнвен и Телемах подремват (най-накрая) в пищните покои, Първия магьосник открадва рога. После запалва червен фенер и изпраща сигнал на мрачните мародери на Драконовата кралица в Боровата гора. Те имат доста работа сред дърветата – разкопават стари гробници на елфи, изравят кости, натрошават ги на прах, но знаят какво означава сигналът. Спускат се към крепостта и когато Телемах Нечистокръвния се пробужда внезапно в стаята си, той е заобиколен от високи сенки. Те почват да вият и нападат.

И тук свършва втората част.

– Беше изумително – казва Кат.

Похапваме вафли без глутен в „Гурме Грото" и тя ми разказва за сбирката по повод встъпването в длъжност на новите мениджъри на продукти. Облечена е в кремава риза с остра, приличаща на нож яка; под нея, на врата й, се вижда малко от червената й тениска.

– Абсолютно изумително – продължава тя. – Най-готината среща, на която съм била. Напълно... структурирана. Знаеш какво се случва във всеки един момент. Всички си носеха лаптопите...

– Хората там изобщо поглеждаха ли се един друг?

– Не точно. Всичко, което е важно, е на монитора ти. Има график, който се пренарежда сам. Има вътрешен чат. И има автоматична проверка на фактите! Ако се изправиш, за да говориш, има хора, които оспорват твърденията ти, подкрепят те или те опровергават...

Звучи като модерен вариант на древна Атина, но не за философи, а за компютърджии.

– ... и срещата бе дълга, около шест часа, но изобщо не ти се струва така, защото мислиш през цялото време. Направо е съсипващо. Има толкова много информация, която трябва да осмислиш, и тя буквално те залива през цялото време много бързо. И те – ние... ние вземаме и решенията светкавично. След като някой поиска гласуване, то се случва на живо и трябва да гласуваш или да прехвърлиш правото си на глас на някого...

Сега ми звучи по-скоро като риалити шоу. Тази вафла е ужасна.

– Има един тип на име Алекс, той е наистина голяма работа, създал е по-голямата част от „Гугъл мапс", и мисля, че ме харесва – вече ми делегира веднъж гласа си, което е истинска лудост, аз съм съвсем нова...

Мисля, че ще делегирам юмрука си в лицето на Алекс.

– ... и там има множество дизайнери, повече от обикновено. Някой каза, че са променили алгоритъма за избор. Мисля, че затова съм успяла да вляза – защото съм и дизайнер, и програмист. Аз съм оптималното съчетание от качествата, които са им нужни. Както и да е.

Тя най-накрая си поема дъх.

– Направих презентация. Което, предполагам, че не се очаква да правиш на първата си сбирка на МП. Но питах Радж и той каза, че може би няма да е проблем. Може дори да е добра идея. Така ще направя впечатление. Както и да е.

Поема си отново дъх.

– Разказах им за Мануций.

Направила го е.

– Как това е една невероятна древна книга, истинско историческо съкровище, смайващо старо познание, сещаш се...

Наистина го е направила.

–... и после обясних как има една фондация, която се опитва да разбие кода...

– Фондация?

– Звучи по-добре, отколкото ако им бях казала „тайно братство". Както и да е. Казах им, че те се опитват да разбият кода и естествено, хората изперкаха, защото всички в „Гугъл" обичат кодове...

Книги: скучно. Кодове: супер. Това са хората, които управляват интернет.

– ... и казах, че може би трябва да отделим известно време за това, защото ще бъде начало на нещо напълно ново, като някаква обществена услуга за разшифроване...

Това момиче определено познава публиката си.

– ... всички решиха, че идеята е страхотна. Гласувахме и приехме предложението ми.

Невероятно. Вече няма да се промъкваме като крадци. Благодарение на Кат сега имаме официалната подкрепа на „Гугъл". Кога ли щеше да започне разшифроването на кода?

– И аз трябва да го организирам.

Кат отброява на пръсти задачите си:

– Ще събера доброволци. После ще конфигурираме системите и ще се уверим, че текстът изглежда добре – Джад ще помогне с това. Трябва да говорим с мистър Пенумбра, естествено. Може би той ще дойде в Маунтин Вю? Както и да е. Мисля, че ще сме готови след около... да кажем, две седмици – кимва тя решително.

Общество на тайни учени бе прекарало петстотин години, отдадено на тази задача. Сега сме насрочили разгадаването й за петък сутринта.

ВЪРХОВНОТО СП

Пенумбра се съгласи да запази книжарницата отворена, докато банковата сметка не пресъхне съвсем, така че аз се върнах на работа и се посветих на новата си мисия. Поръчах книжни каталози от разпространители. Започнах нова рекламна онлайн кампания, този път по-голяма. Писах на организатора на голям литературен фестивал в Сан Франциско, който се провеждаше цяла седмица и привличаше ексцентрични читатели чак от Фресно. Беше изстрел в тъмното, но можеше и да се получи. Реших, че може би някои от тези хора щяха да станат наши клиенти. Може би нямаше да се нуждаем от Фестина ленте къмпани. Може би щяхме да успеем да превърнем това място в истинска книжарница, изкарваща истински пари.

Двайсет и четири часа след началото на рекламната кампания в книжарницата се лутаха седем самотни души, което бе страхотно, защото дотогава вътре имаше само една самотна душа – аз. Тези клиенти кимнаха утвърдително, когато ги попитах за кампанията, и четирима от тях наистина купиха нещо. Трима взеха новия Мураками, който бях подредил на спретната купчинка до рекламната бележка, която обясняваше колко е велик. Бях подписал текста с името на мистър Пенумбра, с шрифт, наподобяващ неговия ситен почерк, защото си помислих, че може би хората искат да видят нещо такова.

Малко след полунощ забелязах „Норд Фейс", жената от клуб „Плячката", навън на тротоара да върви със сведена глава към автобусната спирка. Изтичах към вратата.

– Алберт Айнщайн! – извиках аз, подавайки глава.

– Какво? – извика тя. – Казвам се Дафни...

– Имаме биографията на Айнщайн от Айзаксън. Онзи, който написа книга и за Стив Джобс. Все още ли я искаш?

Тя се усмихна и се обърна на високите си – наистина много високи – токове и така имахме пет книги за една вечер. Нов рекорд.

Всеки ден получаваме нови книги. Когато идвам на смяна, Оливър ми показва кутиите, струпани на купчина, очите му са широко отворени и леко подозрителни. Той е доста неспокоен, откакто се върнах и му разказах всичко, което бях научил в Ню Йорк.

– Мислех си, че тук става нещо странно – бе казал тогава тихо той, – но винаги съм предполагал, че са наркотици.

– Мамка му, Оливър! Какво?

– Ами.. Мислех си, че някои от книгите са пълни с кокаин.

– И никога не си направи труда да го споменеш?

– Беше просто теория.

Оливър смята, че постъпвам разточително с нашите намаляващи ресурси.

– Не мислиш ли, че трябва да пестим парите възможно най-дълго?

– Говориш като истински археолог или реставратор – цъквам с език аз. – Парите обаче не са като теракотата. Ще изкараме повече, ако се опитаме да направим нещо, а не ако не променяме нищо. Трябва да опитаме.

И така, сега имаме тийнейджъри магьосници. Имаме вампирска полиция. Имаме мемоари на журналисти, манифести на дизайнери, графичен роман на прочут готвач. В жест на носталгия – може би и като проява на дързост – имаме и новото издание на „Хроники на драконовата песен", и трите части. Поръчах и аудиокниги за Нийл. Той вече не чете книги, но може да си ги слуша, докато вдига тежести.

Опитвам се да накарам Пенумбра да се въодушеви за всичко това – нашите нощни приходи са все още капки в морето, но все пак това са капки там, където преди нищо не течеше, но той е прекалено зает с Голямото разшифроване.

Една студена сутрин, във вторник, Пенумбра се втурва в книжарницата с чаша кафе в едната ръка и с мистериозния си електронен четец в другата и аз му показвам новите придобивки на рафтовете:

– Стивънсън, Мураками, последният Гибсън, нови издания на Мофат – соча аз и продължавам да изреждам. За всяка книга съм направил бележка с препоръка, които съм подписал от негово име. Притеснявах се, че той може да се подразни от моето своеволие, но той дори не забелязва.

– Много добре, момчето ми – кимва, все още загледан в четеца. Дори не е разбрал какво съм му казал току-що. Книжните етажерки са все по-далечна вселена за него. Кимва отново, преглежда бързо нещо на екрана и после вдига глава. – По-късно днес ще има среща. Гугълците ще посетят книжарницата...

Произнася думата на четири срички, малко неясно, като „го-дзил-ци-те".

– ... за да обсъдим подхода си и начина на действие.

Прави пауза.

– Мисля, че и ти трябва да присъстваш.

И така, този следобед в Денонощната книжарница на мистър Пенумбра се провежда голяма сбирка на стария и новия екип на нашата задруга. Присъстват най-възрастните от „учениците" на Пенумбра, белобрадият Федоров и жена на име Мюриъл с къса сребриста коса. Не съм я виждал преди; сигурно е от дневните посетители. Федоров и Мюриъл следват своя учител. Те ще се отцепят от братството.

Има групичка от „Гугъл", подбрана и изпратена тук от Кат. Това са Пракеш и Ейми, и двамата по-млади дори от мен, както и Джад от скенера. Той оглежда с възхита ниските етажерки. Може би ще успея да му продам нещо по-късно.

Нийл е на конференция на предприемачи в центъра на града – иска да се срещне с повече колеги на Кат и да посее семената за бъдещата продажба на „Анатомикс", но е изпратил Игор, който е новак в тази история, но попива всичко на мига. Всъщност може би той е най-умният човек в книжарницата.

Всички заедно, млади и стари, стоим около бюрото в предната част и държим в ръце книги от Другия списък. Това е съкратен курс в историята на Свещената матрица и във вековния труд на братството.

– Това са книги – казва Федоров с тежкия си акцент, – не просто редици от букви.

Прокарва пръст по страницата.

– Затова трябва да се има предвид не само подредбата на буквите, но и подредбата на страниците. Някои от най-простичките системи за кодиране разчитат на тази композиция на страниците.

Гугълците кимват и си водят бележки на лаптопите си. Ейми е съоръжила своя „Айпад" с малка клавиатура.

Камбанката над вратата издрънчава и висок мъж с очила с черни рамки и дълга конска опашка влиза в книжарницата.

– Съжалявам за закъснението – казва запъхтяно той.

– Здрасти, Грег – казва Пенумбра.

– Здрасти, Грег – казва Пракеш едновременно с него.

Двамата се споглеждат, после насочват поглед към Грег.

– Да – кимва той. – Това е странно.

Оказва се, че Грег – източникът на тайнствения електронен четец на Пенумбра! – е едновременно хардуерен специалист в „Гугъл" и чирак в Свещената матрица в Сан Франциско. Оказва се освен това, че е буквално незаменим. Той „превежда" между хората от книжарницата на Пенумбра и гугълците, обяснява програмистките процеси на едната група и фолио размерите на другата.

Джад от книжния скенер също има важна роля, защото е правил това и преди.

– Ще има грешки в ОРС – обяснява той. – Например малкото / излиза като 5.

Изписва буквите на лаптопа си, за да ги видим една до друга.

– Малките букви гп изглеждат като т. Понякога А става 4. Има и други подобни грешки. Трябва да компенсираме по някакъв начин всички възможни разминавания.

Федоров кимва и се намесва:

– И за оптичните собствени вектори на текста.

Гугълците го зяпват недоумяващо.

– Трябва да компенсираме и оптичните собствени вектори – повтаря той, сякаш заявява нещо напълно очевидно.

Гугълците поглеждат към Грег. Той също се е втренчил тъпо. Игор повдига слабата си ръка и казва бавно и внимателно с акцент, който е копие на този на Федоров:

– Мисля, че можем да направим триизмерна матрица на местата с насищане на мастило?

Бялата брада на Федоров се разтваря в широка усмивка.

Не съм сигурен какво ще стане, когато разшифроваме МАНУЦИИ. Разбира се, знам, че има неща, които няма да се случат: починалите братя и сестри на Пенумбра няма да възкръснат. Няма да се появят отново на този свят. Няма да имат дори спектрална синя изява като камео роля в джедайски стил. Истинският живот не е история от „Хроники на драконовата песен".

Но все пак може да е сензация. Искам да кажа тайна книга от първия велик издател, дигитализирана, разшифрована и достъпна за всички? „Ню Йорк Таймс" може да пише за това.

Решаваме, че трябва да поканим цялата общност на Свещената матрица в Сан Франциско в Маунтин Вю, за да наблюдава как това се случва. Пенумбра ми дава задачата да говоря с тези от членовете, които познавам най-добре.

Започвам с Роузмари Лапен. Изкачвам стъпалата до нейната хобитска къща на хълма и почуквам три пъти на вратата й. Тя се открехва леко и едното око на Лапен се втренчва в мен.

– О! – изписква тя и отваря вратата докрай. – Това си ти! Ти успя ли... ти... това... какво стана?

Вкарва ме вътре, отваря прозорците и размахва ръце наоколо, за да заличи миризмата на марихуана, а междувременно аз й разказвам всичко на обичайната чаша чай. Очите й са широко отворени, нетърпеливи; усещам, че иска незабавно да отиде в Читалнята и да навлече една от онези тъмни мантии. Казвам й, че може и да не й се наложи. Казвам й, че най-голямата тайна на Свещената матрица може да бъде разгадана само след няколко дни. Лицето й пребледнява.

– Е, това определено е нещо интересно – казва тя накрая.

Честно, очаквах малко повече ентусиазъм.

Разказвам същото на Тиндъл и неговата реакция е малко по-добра от тази на Лапен, но не съм сигурен дали е развълнуван заради предстоящото разкритие, или просто така си реагира на всичко. Може би, ако му кажа, че „Стърбъкс" предлагат нов вид лате, което мирише на книги, той пак ще възкликне по същия начин.

– Великолепно! Смайващо! Абсолютическо!

Размахва ръце над главата си, после заравя пръсти в сивите си къдрици. Обикаля апартамента си – малко едностайно студио близо до океана, където можеш да чуеш как фаровете, от които се пускат сирените за тревога, си шепнат един на друг, – прави кръгчета, лактите му се блъскат в стените и удрят закачените снимки, като ги изкривяват под странни ъгли. Една пада на пода и аз се навеждам да я вдигна.

На нея се вижда тролей, заснет от необичаен ъгъл, претъпкан с пътници, а най-отпред в спретната синя униформа е самият Тиндъл: по-млад и по-слаб, с черна, а не сива коса. Усмихва се широко, показва се на половина от тролея, маха към камерата със свободната си ръка. Тиндъл, контрольорът; да, виждам го. Сигурно е бил на...

– Великолепно! – продължава да кръжи той. – Немислимо! Кога? Къде?

– Петък сутринта, мистър Тиндъл – казвам му аз.

Петък сутринта в искрящия ярък център на онлайн света.

Не съм виждал Кат от почти две седмици. Тя е заета да организира всичко за Голямото дешифриране, както и с други проекти. Работата на МП е все едно си на шведска маса, на която можеш да ядеш колкото си искаш, и тя е гладна като вълк. Не отговаря на никой от закачливите ми имейли, а когато ми пише, съобщенията й са убийствено лаконични – две думи, не повече.

Най-накрая се срещаме в четвъртък вечер, за кратко, на суши. Студено е и тя носи дебело пепитено сако над тънък сив пуловер и ярка блуза. Червената тениска я няма.

Кат бърбори за проектите си, за всичко ново, което е научила. Правят 3D уеб браузър. Правят кола, която шофира сама. Правят суши търсачка – насочва пръчиците си към нашата вечеря, – за да помагат на хората да намерят риба, която е подходяща за тях, достатъчно хранителна и без живак. Правят машина навремето. Създават форма на възобновяема енергия, която се подхранва от човешката гордост.

С всеки нов мега проект, който описва, се чувствам все по-малък и по-незначителен. Как може да задържиш интереса си към нещо – или към някого, – когато целият свят е твоето ново платно?

– Но това, което ми е най-интересно – казва Кат, – е „Гугъл завинаги". Точно така: удължаването на живота. Тя кимва.

– Нуждаят се от повече ресурси. Ще бъда техен съюзник в МП – наистина ще се опитам да подкрепя каузата им. В дългосрочен план това може да е най-важното нещо, което някога сме правили или ще направим.

– Не знам, това с колата ми се струва страхотно...

– Може би утре ще им дадем нещо, върху което да работят – продължава Кат. – Представи си, ако намерим нещо откачено в тази книга? Като ДНК верига? Или формула за някакво ново лекарство?

Очите и светят. Трябва да й го призная: наистина вярва в безсмъртието. Фантазията й работи на пълни обороти.

– Вярваш прекалено много на един средновековен издател – казвам аз.

– Изчислили са обиколката на Земята хиляда години преди изобретяването на печатарската преса – изсумтява тя. После размахва пръчиците си към мен: – Ти можеш ли да изчислиш обиколката на земното кълбо?

– Ами... не.

Млъквам за миг.

– Чакай, а ти можеш ли?

Тя кимва.

– Да, всъщност е супер лесно. Идеята е, че хората в миналото са си знаели работата. И са знаели неща, които ние днес все още не сме преоткрили. ТП и СП, помниш ли? Старото познание. Това може да е върховното СП.

След вечеря Кат не идва при мен. Казва, че трябва да чете много имейли, да преглежда прототипи, да редактира страници в „Уикипедия". Наистина ли току-що бях победен от страница в „Уикипедия"? Прибирам се сам в мрака и се чудя как обикновен човек може да изчисли обиколката на Земята. Нямам представа. Сигурно просто трябва да проверя в интернет.

ОБАЖДАНЕТО

Това е нощта преди сутринта, за която Кат Потенте е насрочила решителната атака срещу вековния codex vitae на Алд Мануций. Нейният гугъловски взвод е свикан. Вълнуващо е – трябва да призная, наистина е вълнуващо, но също и изнервящо, защото нямам представа какво ще бъде бъдещото ка. Денонощната книжарница на мистър Пенумбра. Самият той не говори много, но имам чувството, че напълно е занемарил това място. Донякъде го разбирам: кой се нуждае от бремето на една стара книжарница, когато му предстои среща с вечния живот?

Ще видим какво ни готви утрешният ден. Каквото и да се случи, ще бъде страхотно представление. Може би след това Пенумбра ще бъде Готов да говори за бъдещето. Все още искам да сложа онзи билборд на автобусната спирка.

Нощта е спокойна, засега има само двама клиенти. Обикалям между рафтовете, подреждам новите си придобивки. Повишавам „Хроники на драконовата песен" до най-горната лавица, после небрежно разгръщам първия том. На задната корица има малък черно-бял портрет на Кларк Мофат, на около трийсет години. Има рошава руса коса и гъста брада, облечен е с обикновена бяла тениска и се усмихва с искряща усмивка като реклама на паста за зъби. Под снимката пише:

Кларк Мофат (1952–1999) – писател, живял в Болинас, Калифорния. Най-голяма известност му носи поредицата „Хроники на драконовата песен", както и детската книжка „Още истории за Фърнвен". Завършва Морската академия на САЩ и служи като специалист по комуникациите на борда на атомната подводница „Уест Вирджиния".

Хрумва ми идея. Нещо, което никога не съм правил преди – нещо, което не ми е хрумвало да направя през цялото време, откакто съм тук. Ще потърся някого в дневниците.

Нужен ми е дневник номер VII, защото в него са описани годините от средата на осемдесетте до ранните деветдесет на двайсети век. Намирам сканирания текст на лаптопа си и вкарвам в търсачката описание: човек с рошава руса коса и брада.

Отнема малко време, пробвам и други ключови фрази, преглеждам няколко неподходящи резултата. (Оказва се, че тук са се отбивали доста брадати типове.) Търся в миналия през скенера текст, не в ръкописния, така че не мога да определя дали това са бележките на Едгар Декъл. Би било готино, ако той е този, който... Ето.

Член номер 6HV8SQ:

Чиракът поиска КИНГСЛЕЙКИ благодари, беше в добро настроение. Носеше бяла тениска с надпис в чест на двестагодишнината, дънки „Левис"501 и тежки работни ботуши. Гласът му бе пресипнал от пушене; пакет цигари, приблизително полупразен, се подаваше от джоба му. Светлорусата му коса е по-дълга – този служител никога не я е виждал пусната толкова. След направен коментар чиракът отбеляза: „Искам да стане с дължината на коса на магьосник". 23 септември, понеделник, 1:19ч. сутринта. Ясно небе и силен мирис от океана.

Това е бил Кларк Мофат. Той трябва да е. Бележката е след полунощ, което означава, че е от нощната смяна, което означава, че „този служител" е бил наистина Егар Декъл. Има и още.

Чиракът минава бързо през Пъзела на Основателя. По-поразяваща от скоростта му обаче е неговата увереност. Липсват колебанието или разочарованието, характерни за толкова много други чираци (сред които включително и този служител). Сякаш изпълнява позната песен или танцува познат танц. Синя тениска, дънки „Левис"501, работни ботуши. Косата все още е дълга. Получи БРИТО. 11 октомври, петък, 2:31 ч. сутринта. Звуци на морска сирена.

И продължава все така. Бележките си приличат, но посланието е ясно: Клак Мофат е бил блестящ член на братството. Възможно ли е... дали той не е тъмното, подобно на мъх зеленикаво съзвездие от визуализацията? Дали той е този, който е обходил цялото лице на Основателя за времето, през което другите чираци са проследили само един клепач или ухо? Сигурно има начин да свържа конкретните бележки с визуализацията и...

Камбанката звънва и аз вдигам глава от безкрайния текст, точещ се пред мен. Късно е и очаквам да видя член на братството, но е Мат Майтелбранд, мъкнещ черен пластмасов куфар. Голям е, по-голям от него самия и се заклещва на вратата.

– Какво правиш тук? – питам аз, докато му помагам да освободи багажа си. Повърхността на куфара е грапава и груба, закопчалките са метални и тежки.

– Имам мисия – казва Мат, дишайки запъхтяно. – Това е последната ти нощ, нали?

Бях му се оплакал от небрежното отношение на Пенумбра към бизнеса.

– Може би – казвам аз. – Вероятно. За какво е това?

Той отпуска сандъка на пода, откопчава закопчалките (те издават силен щрак-щрак звук) и го отваря широко. Вътре, разположено в легло от сив дунапрен, има фотографско оборудване: кварцови прожекторни лампи с дебели телени прегради и дълъг, навит на широки кръгове яркооранжев кабел.

– Ще документираме това място – казва Мат. Слага ръце на кръста си и се оглежда оценяващо наоколо. – То трябва да бъде съхранено.

– Значи какво... ще направиш снимки?

Мат поклаща глава.

– Не, това би означавало да му се направи частично съхранение. Мразя частичните съхранения. Ще заснемем всяка частица от повърхността, от всеки ъгъл под ярка равномерна светлина.

Прави драматична пауза.

– За да можем да го пресъздадем.

Ченето ми направо увисва.

Той продължава.

– Правил съм фотореконструкция на замъци и имения. Тази книжарница е малка. Ще са нужни само три-четири хиляди снимки.

Намерението на Мат е напълно абсурдно, маниакално и вероятно невъзможно. С други думи: идеално пасва на това място.

– Е, къде е фотоапаратът? ~ питам аз.

Като по даден знак камбанката над вратата издрънчава отново и Нийл Ша влиза, натоварен с чудовищно голям „Никон", висящ на врата му, и с по една бутилка зелев сок във всяка ръка.

– Взех нещо за освежаване – казва той, като повдига високо бутилките.

– Вие двамата ще ми бъдете асистенти – казва Мат. Подритва черния пластмасов куфар с крак. – Почвайте да разполагате апаратурата.

Книжарницата е осветена ярко и температурата е непоносимо висока като в пещ. Лампите на Мат са свързани заедно и са включени в контакта зад бюрото. Напълно съм сигурен, че бушоните ни ще изгърмят, а е възможно да гръмнем и трансформатора на цялата улица. Неоновият знак на стриптийз клуба може би е в опасност тази нощ.

Мат се е покачил на една от стълбите на Пенумбра. Използва я като импровизиран статив, а Нийл го бута бавно из книжарницата. Мат държи уверено фотоапарата пред лицето си и щрака на всяка крачка, която Нийл прави – равномерни, дълги крачки. Апаратът задейства прожекторите, които са разположени във всички ъгли и зад бюрото, и всички светват и издават силен звук – пук, пук, пук – при всяка снимка.

– Знаеш ли – казва Нийл, – можем да използваме тези снимки, за да направим 3D модел.

Поглежда към мен.

– Искам да кажа още един. Твоят си е добър.

– Няма проблем, разбирам – казвам аз.

Аз седя на бюрото и правя списък на всички детайли, които трябва да уловим: високите букви на витрината и техните груби назъбени ръбове, загладени от времето. Камбанката и нейната хлопка, както и извитата желязна скоба, на която е закрепена.

– Моят прилича на „Галата"65.

– Можем да го направим интерактивен – казва Нийл. – Вкарване на поглед от първо лице, пълна фотореалистичност и възможност за разглеждане. Може да избираш по кое време на деня да влизаш. Можем да направим етажерките да хвърлят сенки.

– Не – изръмжава Мат от стълбата. – Тези Ю модели са слаба работа. Искам да направя миниатюрна книжарница с миниатюрни книги.

– И миниатюрен Клей? – пита Нийл.

– Защо не, може би и малко ЛЕГО, пич – казва Мат. Той се качва по-нагоре по стълбата и Нийл го избутва към друга част на книжарницата. Прожекторите правят пук-пук и в очите ми се появяват червени петна. Нийл продължава да изрежда достойнствата на триизмерните модели, докато бута стълбата: те са по-детайлни, по-обсебващи, можеш да правиш безброй копия. Мат ръмжи. Пук-пук.

Сред целия този ярък шум за малко да пропусна позвъняването.

Звукът е просто слабо гъделичкане в ухото ми, но да: някъде в книжарницата звъни телефон. Минавам между етажерките по успоредната на тази пътека, в която в момента се снима и лампите още правят пук-пук, и се озовавам в малката стаичка за почивка. Звукът идва от личния кабинет на Пенумбра. Отварям вратата с надписа „Не влизай" и се изкачвам по стълбите.

Тук пукането на прожекторите е по-тихо, а звънът на телефона (онзи, стоящия до стария модем) е по-силен и настоятелен, излизащ от някакъв старомоден уред, очевидно създаден да предизвиква гръмък шум. Продължава да звъни и ми хрумва, че моята обичайна стратегия за странните телефонни обаждания – остави ги да се откажат, може и да не проработи тук.

Зън-зън.

Напоследък телефонът носи само лоши новини. „Срокът на студентския ви заем изтича" и „Чичо ви Крие е в болница". Ако е нещо забавно или вълнуващо като покана за купон или за таен проект, ще дойде по интернет.

Зън-зън.

Добре, може да е любопитен съсед, решил да се поинтересува каква е тази суматоха – какви са тези присвяткващи светлини. Може да е „Норд Фейс" от клуба, която иска да провери дали всичко при нас е наред. Би било сладко. Вдигам телефона и заявявам почти с облекчение:

– Денонощната книжарница на мистър Пенумбра.

– Трябва да го спреш – казва един глас без представяне и предисловие.

– Ъъъ, мисля, че сте сбъркали номера.

Не е „Норд Фейс".

– Със сигурност не съм сбъркал номера. Познавам те. Ти си момчето – продавачът.

Сега разпознавам гласа. Спокойната сила в него. Ясно произнесените срички. Това е Корвина.

– Как се казваш? – пита той.

– Аз съм Клей.

И после добавям:

– Но вие сигурно искате да говорите с мистър Пенумбра. Трябва да звъннете сутринта...

– Не – отвръща все така спокойно Корвина. – Пенумбра не е човекът, откраднал най-скъпоценното ни съкровище.

Той знае. Разбира се, че знае. Но как? Някой от неговите гарвани. А и сигурно мълвата се е разнесла тук, в Сан Франциско.

– Технически погледнато, не съм откраднал нищо. Така мисля, защото това всъщност е информация, която сигурно е в обществения домейн, и има давност... без права... – казвам, загледан в обувките си, сякаш той наистина е тук. Гласът ми секва. Това няма да ми помогне.

– Клей – казва Корвина с мек и мрачен глас. – Трябва да го спреш.

– Съжалявам, но просто не вярвам във вашата... религия – казвам аз. Вероятно не бих намерил сили да му кажа това в лицето. Притискам черната слушалка на телефона до бузата си.

– Така че не мисля, че има значение, че сме сканирали някаква стара книга. Или пък, че не сме го направили. Не вярвам, че е от някаква космическа важност или каквото и да е там. Просто помагам на шефа си, на моя приятел.

– Правиш точно обратното – казва спокойно Корвина. Нямам отговор на това. – Знам, че не вярваш в това, в което вярваме ние. Разбира се, че няма да вярваш. Но не е нужно да имаш такава вяра, за да осъзнаеш, че Аякс Пенумбра е на ръба.

Млъква, за да остави думите да се просмучат в мен.

– Познавам го от много по-отдавна от теб, Клей – от много повече години. Винаги е бил мечтател, велик оптимист. Разбирам защо си привлечен от него. Всички вие, в Калифорния – някога живеех там. Знам какво е.

Вярно. Младият мъж пред моста „Голдън Гейт". Усмихва ми се и в момента от другия край на стаята, повдигнал одобрително палец към мен.

– Вероятно си мислиш, че аз съм просто един студен шеф от Ню Йорк. Вероятно си казваш, че съм твърде суров. Но Клей – понякога дисциплината е най-искрената форма на нежност.

Използва често малкото ми име. Повечето продавачи на коли го правят.

– Приятелят ми Аякс Пенумбра е опитвал много неща в живота си – много методи и техники, които винаги са били толкова сложни. Винаги е бил на прага на пробива – поне във фантазиите си. Познавам го от петдесет години, Клей – петдесет години! И за това време знаеш ли колко от плановете му имаха успех?

Не ми харесва накъде отива...

– Нито един. Нула. Поддържа тази книжарница, в която в момента стоиш, едва-едва и не постигна абсолютно нищо значимо. И този, последният и най-великият от неговите планове – той също няма да успее. Просто се запитай. Това е пълна глупост и естествено, планът ви ще се провали и тогава какво? Притеснявам се наистина за него, Клей, като най-стария му приятел на този свят.

Знам, че в момента прилага джедайски номерца върху мен. Но наистина е много добър в това.

– Добре – казвам аз. – Схванах. Знам, че Пенумбра е малко странен. Очевидно. И какво се предполага да направя?

– Трябва да направиш това, което аз не мога. Аз бих унищожил копието, което ти открадна. Бих унищожил всяко копие. Но съм прекадено далече и ти трябва да помогнеш на нашия приятел.

Сега звучи така, сякаш стои точно пред мен.

– Трябва да спреш Пенумбра или този последен провал ще го съсипе.

Слушалката е поставена обратно на поставката, въпреки че нямам спомен как реално извършвам това действие. В книжарницата е тихо; вече няма пук-пук от долния етаж. Оглеждам разсеяно кабинета на Пенумбра, този хаос от десетилетия дигитални мечти, и думите на Корвина започват да ми се струват все по-логични. Сещам се за изражението на Пенумбра, когато ни обясняваше идеята си в Ню Йорк, и те зазвучават още по-убедително. Поглеждам отново снимката на стената. Внезапно не Корвина ми се струва човекът, който се е променил, приятелят, изгубил същността си – а Пенумбра.

Нийл подава глава откъм стълбището.

– Мат се нуждае от помощта ти. Трябва да държиш лампата, нещо такова.

– Да, ей сега идвам.

Поемам си дълбоко въздух, прогонвам гласа на Корвина от главата си и слизам след Нийл на долния етаж. Вдигнали сме много прах и сега светлината от лампите създава ярки форми във въздуха, когато пронизва свободните пространства между етажерките, улавя немирните прашинки – микроскопични частички от хартия, миниатюрни люспички от кожата на Пенумбра или от моята – и ги превръща в блестящи летящи точици.

– Мат е много добър в това, нали? – казвам аз, загледан в абсолютно неземната гледка. Нийл кимва.

– Невероятен е.

Мат ми подава гигантски лъскав бял картон, доста твърд, като за билборд, и ми нарежда да го държа изправен. В момента снима бюрото отблизо до най-малката грапавина на повърхността му. Белият лист има толкова фини отразителни способности, че не мога да забележа ефекта му върху дървото, но предполагам, че допринася изключително много за яркостта и равномерността на светлината.

Мат започва отново да снима и сега големите лампи просто светят спокойно, така че чувам как апаратът прави щрак-щрак. Нийл стои зад Мат и държи лампа с една ръка, а с другата надига своя зелев сок.

Докато стоя там с плътния бял картон в ръце, не спирам да мисля.

Корвина не го е грижа особено за Пенумбра. Става дума за контрол и той се опитва да ме превърне в инструмент. Благодарен съм за географското разстояние помежду ни; нямам никакво желание да чуя този глас на живо. Или пък няма изобщо да си прави труда да ни убеждава. Може би изведнъж ще се появи с цяла банда черни мантии. Но не може, защото сме в Калифорния; континентът е нашият щит. Корвина е разбрал за станалото прекалено късно и сега гласът му е единственото оръжие, с което разполага.

Мат се приближава още повече, очевидно иска да улови с молекулярна точност детайлите на бюрото, на което съм прекарал толкова голяма част от живота си в последно време. За миг пред мен се оформя чудесен портрет в идеалната рамка на това място: превитият почти на кълбо Мат, изпотен, с долепения до окото си фотоапарат, и широкоплещестият Нийл, усмихващ се, държейки уверено прожектора, докато отпива от зелевия си сок. Приятелите ми, които правят нещо заедно. За това също е нужна вяра. Не знам какво прави белият картон, но се доверявам на Мат. Знам, че това, което ще се получи, ще бъде красиво.

Корвина е разбрал всичко погрешно. Плановете на Пенумбра не са се проваляли, защото той е безнадежден щурак. Ако Корвина е прав, това означава никой никога да не опитва нещо ново и рисковано. Може би плановете на Пенумбра са се проваляли досега, защото не е получавал достатъчно помощ. Може би той не е имал някой Мат или Нийл, някоя Ашли или Кат на своя страна – досега. Корвина каза: Трябва да спреш Пенумбра.

Не, точно обратното. Ние ще му помогнем.

Зората настъпва и когато улиците са огрени от бледата й светлина, знам, че няма смисъл да очаквам Пенумбра. Той няма да дойде в книжарницата, носеща неговото име. Тръгнал е към „Гугъл". Само след два часа проектът, по който Пенумбра и неговите братя и сестри са работили от десетилетия, всъщност от векове, ще се сбъдне. Вероятно в момента моят шеф похапва някъде победоносния си бейгъл.

Тук, в книжарницата, Мат прибира обратно прожекторите си в техния дунапренен сив саркофаг. Нийл отнася намачкания бял картон до кофата за боклук. Аз навивам оранжевите кабели и оправям бюрото. Всичко изглежда същото; нищо не се е променило, нищо не е разместено. И все пак нещо е различно. Направихме снимки на всяка повърхност: на рафтовете, на бюрото, на вратата, на пода. Направихме снимки на книгите, на абсолютно всички, на онези отпред и на онези от Другия списък. Не снимахме страниците вътре, разбира се – това би било проект в различен мащаб. Ако някой ден играете играта „Братята супер книжари" и минавате из триизмерното изображение на книжарницата на Пенумбра с жълто-розовата светлина, навлизаща през стъклената витрина, и с особения мъглив ефект, надигащ се от задната част на помещението, и решите наистина да прочетете някоя от книгите с красива текстура: кофти. Моделът на Нийл може да отговаря на външния вид на книжарницата, но не и на истинското й съдържание.

– Закуска? – пита Нийл.

– Закуска! – съгласява се Мат.

И ние си тръгваме. Това е. Загасям лампите и дърпам плътно вратата зад себе си. Камбанката издрънчава звънко. Никога не съм имал ключ.

– Дай да видя снимките – казва Нийл и посяга към апарата на Мат.

– Не, все още не – отвръща Мат и го издърпва от ръцете му. – Трябва да ги градирам. Това е само суровият материал.

– Да ги градираш? Като А-Б-В...

– Цветова градация – по-скоро корекция. Превод: трябва да ги направя да изглеждат страхотно.

После Мат повдига вежди.

– Мислех, че работиш с филмови студиа, Ша, и си наясно с това.

– Той ти е казал? – Нийл се обръща и ме поглежда с разширени от възмущение очи. – Казал си му? Има документи, които...

– Трябва да се отбиеш в ИЛМ следващата седмица – казва спокойно Мат. – Ще ти покажа някои неща.

Двамата вече са на разстояние пред мен, вървят по тротоара и почти са стигнали до колата на Нийл, но аз стоя пред широката стъклена витрина с големия златен шрифт: мистър Пенумбра, изписано с красивия геритзун. Вътре е тъмно. Долепям ръката си до символа на братството – две ръце, отворени като книга – и когато я отдръпвам, на стъклото остава отпечатъкът от моята длан с разперени пет пръста.

ГОЛЯМ, НАИСТИНА МНОГО ГОЛЯМ ТОП

Най-накрая е време да се разбие кодът, чакал за това петстотин години.

Кат е изискала за представлението амфитеатъра за визуализации на „Гугъл" с големите му екрани. Преместила е маси от столовата с тентата и ги е разположила отпред; прилича на команден пулт, но в пикник стил.

Денят е прекрасен; чисто синьо небе, тук-там опръскано с бели облаци във формата на изящни запетайки и заврънтулки. Колибрита се спускат, за да огледат екраните, после се понасят отново към искрящо зелените открити поляни. В далечината се носи музика; духовият оркестър на „Гугъл" репетира алгоритмично създаден валс.

Под нас специално подбраният от Кат взвод за разбиване на кодове се настанява на сцената. Вадят се лаптопи, всеки украсен с различна колекция от цветни стикери и холограми; гугълците се включват в контактите и към фиброоптиката, свиват и разгъват пръсти, подготвяйки се за атака.

Игор е един от тях. Гениалните му намеси на срещата в книжарницата са му спечелили тази специална покана: днес му е разрешено да си поиграе в Голямата кутия. Привел се е над своя лаптоп, тънките му ръце са размазано синкаво петънце от мястото, където гледам, а двама гугълци са се надвесили над рамото му и зяпат нещо с широко отворени очи.

Кат обикаля и обменя по няколко думи с всеки от гугълците. Усмихва се и кимва, потупва ги по гърбовете. Днес тя е генералът, а това е нейната армия.

Тиндъл, Лапен, Имберт и Федоров – всички са тук, заедно с останалите от местните чираци. Седят в края на амфитеатъра в една редица на най-горното стъпало. Пристигат и други. Среброкосата Мюриъл е тук, както и Грег с конската опашка. Той стои днес с хората от братството, не с колегите си от „Гугъл".

Повечето от тях са в късна средна възраст. Някои, като Лапен, са доста възрастни, а неколцина са дори още по-стари. Има направо древен мъж в инвалидна количка, очите му са хлътнали в очните ябълки, лицето му е бледо и кожата му е набръчкана като носна кърпичка; придружава го млад помощник в спретнат костюм. Мъжът немощно поздравява Федоров, който го потупва нежно по ръката.

И най-накрая ето го и Пенумбра. Той е събрал групичка около себе си в края на амфитеатъра и обяснява на хората какво ще се случи. Усмихва се и ръкомаха, сочи към гугълците и техните маси, към Кат, към мен.

Не съм му казал за обаждането на Корвина и не възнамерявам да го правя. Първия читател вече няма никакво значение за нас. Важни са единствено хората в този амфитеатър и пъзелът на тези екрани.

– Ела тук, момчето ми, ела тук – казва Пенумбра. – Запознай се както трябва с Мюриъл.

Усмихвам се и разтърсвам ръката й. Мюриъл е красива. Косата й е сребриста, почти бяла, но кожата й е гладка и само около очите й има малка дантела от бръчици.

– Мюриъл има ферма за кози – казва Пенумбра. – Трябва да заведеш ъъъ... приятелката си... нали знаеш – кимва с глава към Кат, – трябва да я заведеш там. Красиво е.

Мюриъл се усмихва леко.

– Пролетта е най-подходящото време. Тогава се раждат козленцата.

После се обръща закачливо към Пенумбра.

– Правиш ни чудесна реклама, Аякс, но ми се иска да ни посещаваш по-често.

Намига му.

– О, бях толкова зает с книжарницата, но сега, след това? – размахва той ръце, ахва с широко отворена уста и на лицето му се изписва въодушевено изражение от типа „Казва ли ти някой какво ще стане?". – След това... всичко е възможно.

Чакай малко – тук да не би да става нещо?

Не може да става нещо, нали?

О, май става нещо.

– Добре, тишина, моля всички, тишина! – провиква се Кат от средата на амфитеатъра. Поглежда нагоре към тълпата от мъдреци, събрали се на каменните стъпала. – И така, аз съм Кат Потенте, МП за този проект. Радвам се, че всички сте тук, но има някои неща, които трябва да знаете. Първо, може да използвате безжичната мрежа за интернета, но фиброоптиката е само за служителите на „Гугъл".

Поглеждам към струпалите се членове на братството. Тиндъл има джобен часовник, прикачен към панталоните му с дълга верижка, и в момента проверява колко е часът. Не мисля, че връзката към интернета ще бъде проблем.

Кат поглежда към листа със задачите в ръката си.

– Второ, не пишете в блогове, не туитвайте, не пускайте никакво инфо на живо за това, което ще видите тук.

Имберт настройва един астролаб. Сериозно, Кат: няма да е проблем.

– И трето – усмихва се тя. – Това няма да ни отнеме много време, така че не се настанявайте удобно.

Сега се обръща към своята армия.

– Все още не знаем с какъв вид код си имаме работа – казва тя. – Първо трябва да разберем това. Ето защо ще работим паралелно. Имаме двеста виртуални машини, готови и чакащи в Голямата кутия, а вашият код ще тръгне автоматически на правилното място, ако просто го тагнете „кодекс". Всички готови ли сте?

Всички гугълци кимват.

Едно момиче си слага тъмни очила.

– Давайте.

Екраните светват, истински блицкриг от визуализирани данни и проучвания. Текстът на МАНУЦИИ мига ярко, нащърбен на места, разположен в квадратни букви, представен в кодове и конзоли. Това вече не е книга; това е бунище за данни. По екраните се носят скици и диаграми. По команда на Кат компютрите на „Гугъл" изтискват и прецеждат информацията по деветстотин различни начина. Девет хиляди. Все още нищо.

Гугълците търсят послание – каквото и да е послание – в текста. Може да е цяла книга, може да са няколко изречения, може да е една-едничка дума. Никой, дори от членовете на Свещената матрица, не знае какво ни очаква тук или как го е закодирал Мануций, и това е много трудна задача. За щастие, гугълците обичат трудните задачи.

Сега вече се развихрят. По екраните се появяват кръстове, спирали и цели танцуващи галактики от цветове. Графиките придобиват нови измерения – първо стават кубове, пирамиди и кръгове, после пускат дълги пипала. Очите ми се въртят бясно, докато се опитвам да следя всичко. Латински речник проблясва на екрана – цял един език, проучен за милисекунди. Има графики с и-грами и диаграми на Вонегът^66. Появяват се карти, на които последователността от букви някак си е „преведена" в дължини и ширини и се разпростира по целия свят, мрежа от точки през Сибир и Южния Пасифик.

Нищо.

Екраните мигат и проблясват, докато гугълците пробват всичко от всякакъв ъгъл. Членовете на братството мърморят. Някои все още се усмихват; други са вече намръщени. Когато на екрана се появява гигантска шахматна дъска с купчини букви, разположени на всяко квадратче, Федоров изсумтява и измърморва:

– Това сме го пробвали в 1627 г.

Затова ли Корвина смята, че този проект няма да успее – защото братството буквално е пробвало всичко? Или просто защото това е мамене – тъй като старият Мануций не е ползвал ярки екрани или виртуални машини? Ако проследиш логиката на тези две линии, те ще те доведат право надолу, в Читалнята с нейните тебешири и вериги, и нищо друго. Все още не вярвам, че тайната на безсмъртието ей сегичка ще се появи на един от тези екрани, но божичко, как искам Корвина да греши! Искам „Гугъл" да разбие този код.

– Добре – обявява Кат, – току-що включихме още осемстотин машини.

Гласът й се надига и се понася над моравата:

– Давайте смело, дълбайте. Повече комбинации. Не се предавайте.

Минава от маса на маса, съветва и окуражава. Тя е добър лидер – виждам го по лицата на гугълците. Мисля, че Кат Потенте е намерила призванието си.

Наблюдавам как Игор си блъска главата в текста. Първо преобрази всеки ред с букви в молекула и симулира химическа реакция; на екрана решението се разтвори в сива мътилка. После превърна буквите в малки триизмерни хора и ги разположи в симулиран град. Те се разхождаха наоколо, блъскаха се в сградите, скупчваха се на групички по улиците, докато накрая Игор не разруши всичко в земетресение. Нищо. Никакво послание.

Кат се покатерва по стъпалата, засланя очите си с длан и примижава срещу слънцето.

– Този код е труден – признава тя. – Всъщност направо адски труден. Смахната работа.

Тиндъл се затичва, прескача Лапен, която изписква и се закрива с ръце. Той сграбчва ръката на Кат.

– Трябва да компенсирате фазата на Луната от времето, когато е писана книгата! Лунният цикъл е изключително важен!

Приближавам и откъсвам треперещата му костелива ръка от дрехата й.

– Мистър Тиндъл, не се тревожете – казвам аз. Вече съм видял парада на полуизядените луни по екраните. – Те са наясно с вашите методи.

Какъвто и да е казусът, със сигурност хората тук задълбават до дъното на проблема.

Докато екраните под нас продължават да святкат и да се размазват, екип от „Гугъл" се щура сред групата от членове на братството – млади хора с папки и приятелски изражения. Задават им въпроси: Кога сте роден? Къде живеете? Какво е нивото ви на холестерол?

Кои ли са те?

– Те са от „Гугъл завинаги" – отговаря Кат леко смутено. – Стажанти. Искам да кажа, това е добра възможност. Някои от тези хора са доста възрастни и все още са в чудесно здраве.

Лапен описва своята работа в „Пасифик Бел" на младеж, държащ малка видеокамера. Тиндъл плюе в стъклено шишенце.

Една от стажантките приближава до Пенумбра, но той я отпраща с ръка, без да каже и дума. Погледът му е втренчен в екраните. Напълно погълнат е от ставащото, сините му очи са широко отворени и искрят като небето над нас. Против волята ми предупреждението на Корвина отеква в главата ми: И този, последният и най-великият от неговите планове – той също няма да успее.

Но това вече не е само планът на Пенумбра. Нещо много по-голямо е. Погледнете всички тези хора – погледнете Кат. Тя е отново долу, пише с бясна скорост някакво съобщение на телефона си. Прибира го обратно в джоба си и се обръща с лице към екипа си.

– Задръжте за секунда – провиква се тя и размахва ръце във въздуха. – Спрете!

Рулетката, която би трябвало да разбие кода, спира рязко. На екрана буквите на МАНУЦИИ се въртят в пространството, всяка с различна скорост. На друг екран някакъв много сложен възел се опитва да се разплете сам.

– МП ни правят голяма услуга – обявява Кат. – Каквото и да правите, означете го като „свръхважно". След около десет секунди ще прехвърлим разкодирането в цялата система.

Чакай – в цялата система? Като цялата система! Голямата кутия?

Кат се усмихва. Тя е артилерийски офицер, в чиито ръце току-що е попаднал много, много голям топ. Поглежда към публиката си – към братството. Прави фуния с ръце пред устата си:

– Това беше просто загрявка!

На екраните проблясва обратно броене. Големи цветни числа – 5 (червено), 4 (зелено), 3 (синьо), 2 (жълто)...

И после, в една слънчева петъчна сутрин, за три секунди никой никъде по света не е могъл да търси нищо в интернет. Не сте могли да проверите пощата си. Не сте могли да гледате клипчета. Не сте могли да получавате указания. За три секунди нищо не е работило, защото всеки един от компютрите на „Гугъл" по света бе посветен на тази задача.

А това е един наистина голям, много голям топ.

Екраните умират, стават чистобели. Нищо не се показва, защото в момента се случват прекалено много неща – повече, отколкото могат да бъдат показани на четири екрана, на четирийсет или дори на четири хиляди. Всяка трансформация, която може да бъде приложена върху този текст, е приложена. Всяка възможна грешка е взета предвид, всяка собствена стойност е привлечена. Всеки въпрос, който може да бъде зададен за която и да е буквена поредица, е зададен.

Три секунди по-късно проучването е завършено. Амфитеатърът е притихнал. Членовете на братството са затаили дъх – освен най-стария, възрастния мъж в количката, от чиято уста излиза продължително силно хриптене. Очите на Пенумбра искрят нетърпеливо.

– Е? Какво имаме? – пита Кат.

Екраните светят и в тях се крие отговорът.

– Хора? Какво имаме?

От страна на гугълците има само... мълчание. Голямата кутия е празна. След всичко това: нищо. От другия край на моравата музикант от духовия оркестър отговаря с гръмко барабанно тъм-да-дам.

Откривам лицето на Пенумбра в тълпата. Той изглежда напълно потресен, все още се взира в екраните и очаква нещо, каквото и да е, да се появи. Виждат се въпросите, изписани на лицето му: Какво означава това? Къде сбъркаха? Къде сбърках аз?

Под нас лицата на гугълците са мрачни, хората си шепнат нещо един на друг. Игор все още е надвесен над клавиатурата си, все още не се е отказал. Цветни искри проблясват на екрана и изчезват.

Кат изкачва бавно стъпалата. Изглежда отпаднала и обезсърчена – по-зле, отколкото когато бе пропусната при първия избор на нови МП.

– Е, предполагам, че нещо е сгрешено – казва тя, правейки немощен жест към публиката си. – Тук няма послание. Просто безсмислен хаос. Опитахме всичко.

– Но... не всичко, нали...

Тя ме поглежда раздразнено.

– Да, всичко, Клей: току-що използвахме нещо като... да кажем, труд, равнозначен на милион години човешко усилие. Без резултат.

Лицето й е почервеняло – от гняв или от срам, или от двете.

– Тук няма нищо.

Нищо. Какви са вариантите? Или кодът е толкова таен, толкова сложен, че най-мощните изчислителни сили в човешката история не могат да го разбият, или тук изобщо няма нищо и братството е губило времето си през всичките тези петстотин години.

Опитвам се отново да намеря лицето на Пенумбра. Претърсвам амфитеатъра, оглеждам групата струпали се членове на Свещената матрица. Ето го Тиндъл, мърмори нещо сам на себе си; Федоров, седи замислено и някак примирено; Роузмари Лапен се усмихва слабо. И после го виждам: висока изпъната фигура, отдалечаваща се през зелените морави на „Гугъл", вече почти е стигнал до дърветата от другата страна, движи се бързо, без да се обръща.

И този, последният и най-великият от неговите планове – той също няма да успее.

Затичвам се след него, но не съм в добра форма, а как, по дяволите, той е толкова бърз? Задъхвам се и пуфтя през поляната към мястото, където го видях за последно. Когато стигам там, Пенумбра е изчезнал. Хаотичният кампус на „Гугъл" се издига навсякъде около мен, стрелки в цветовете на дъгата сочат едновременно във всички посоки, а тук е и пешеходната алея с пет разклонения.

Няма го.

Това е пълна глупост и естествено, планът ви ще се провали и тогава какво?

Пенумбра си е отишъл.

КУЛАТА

МАЛКИ КЪСЧЕТА МЕТАЛ

Матрополис е превзел цялата дневна. Мат и Ашли са изнесли дивана и сега, за да минеш през стаята, трябва да вървиш по един тесен тунел между ниските масички: река Майтел, допълнена с два моста. Търговският район се е развил, има нови кули, които са избутали стария аеродрум за въздушните кораби и почти стигат до тавана. Подозирам, че Мат може да построи нещо и там горе. Скоро Матрополис ще превземе и небето.

Минава полунощ, а аз не мога да заспя. Все още не мога да се настроя към нормалния ритъм на денонощието, въпреки че мина цяла седмица от нощните ни снимки в книжарницата. Затова сега лежа на пода, потънал съм дълбоко в река Майтел и презаписвам „Хроники на драконовата песен".

Аудиокнигите, които купих за Нийл, са произведени през 1987 г. и в каталога не беше указано, че са на аудиокасети. Касети! А може и да е било споменато, а аз съм го пропуснал във вълнението си заради покупката. Както и да е, все още искам Нийл да има аудиокнигите, затова купих черен уокмен „Сони" за седем долара от „Ибей" и сега съм прекарал звука през моя лаптоп, записвам текста и изпращам касетите една по една към великия дигитален джубокс на небето.

Единственият начин да го направя, е в реално време, така че на практика трябва да седна и да прослушам първите два тома отново. Но това не е толкова лошо, защото самият Кларк Мофат чете текста. Никога не съм го чувал да говори и е малко стряскащо, след като вече знам за него нещата, които знам. Има хубав глас, дрезгав, но ясен и мога да си го представя как отеква в книжарницата. Представям си как за първи път влиза през вратата – подрънкването на камбанката, скърцането на дъските на пода...

Пенумбра сигурно го е попитал: Какво търсиш из тез лавици, момчето ми?

Мофат се е огледал наоколо, разучил е мястото – забелязал е със сигурност сумрачните етажерки с книгите от Другия списък – и после може би е казал: Е, какво бихте препоръчали за четене на един магьосник?

Пенумбра се е усмихнал при тези думи.

Пенумбра.

Той изчезна, а книжарницата му стоеше изоставена. Нямах представа къде бих могъл да го намеря.

В някакъв гениален проблясък проверих домейн регистрацията зa penumbra.com и ето, да: беше негов. Бе купен в зората на мрежата от Аякс Пенумбра и подновен през 2007 г. за оптимистичния срок от десет години... но в регистрацията присъстваше само адресът на книжарницата на „Бродуей". Понататъшното търсене в нета не откри нищо. Пенумбра хвърля съвсем слаба дигитална сянка.

В друг, някак по-смътен гениален проблясък проследих среброкосата Мюриъл и нейната ферма за кози, намираща се на юг от Сан Франциско, сред хаотичните полета на Пескадеро. Тя също нямаше новини за него.

– И преди го е правил – каза Мюриъл. – Да изчезва. Но... обикновено се обажда.

На гладкото й лице се появи лека гримаса и миниатюрните бръчици около очите й потъмняха. Когато си тръгнах, ми даде буца прясно козе сирене с големината на човешка длан.

И така, в последен отчаян проблясък, отворих сканираните страници на ПЕНУМБРА. В „Гугъл" не успяха да разбият МАНУЦИИ, но новите кодекси едва ли бяха толкова сложни, а и освен това (знаех го със сигурност) в тази книга наистина щеше да има нещо, което да се разшифрова. Изпратих есемес на Кат с молба за съдействие, но нейният отговор бе кратък и категоричен: Не. Тринайсет секунди по-късно: Категорично не. След още седем: Този проект приключи.

Кат бе дълбоко разочарована, когато Голямото разшифроване се провали. Наистина бе вярвала, че в този текст ни очаква нещо изключително важно; искаше там да има нещо изключително важно. Сега се бе посветила на МП и най-вече – на това да ме пренебрегва. Освен, естествено, за да ми каже: Категорично не.

Но може би така бе по-добре. Двете страници на монитора на лаптопа ми – буквите, изписани с тежкия шрифт геритзун, осветени от светкавиците на „Мрънкотрон" 3000, все още ме караха да се чувствам странно. Пенумбра предполагаше, че неговият codex vitae ще бъде прочетен едва след смъртта му. Реших, че няма да разбивам книгата на живота на човека само за да намеря домашния му адрес.

Накрая, останал без повече гениални идеи, се свързах с Тиндъл, Лапен и Федоров. Никой от тях нямаше новини от Пенумбра. Всички се готвеха да се преместят на изток, да потърсят убежище в Свещената матрица в Ню Йорк и да се присъединят към „затворниците" на Корвина. Ако питаха мен, това бе напълно излишно: ние взехме легендарния codex vitae на Мануций и го разпорихме, изцедихме и огънахме във всички посоки, докато го начупихме на съставните му части. В най-добрия случай цялото това общество бе основано на една измамна надежда, а в най-лошия – на лъжа. Тиндъл и останалите все още не бяха стигнали до тази идея, но в някакъв момент това щеше да стане.

Ако всичко това ви се струва жестоко, да – такова е. Чувствах се ужасно, защото, ако се върнехме назад стъпка по стъпка, нямаше как да се избегне очевидният факт: вината бе изцяло моя.

Умът ми блуждаеше. Бяха ми нужни много безсънни нощи, но Мофат най-накрая стигна до втора част. Никога преди не бях слушал аудиокнига и трябва да призная, преживяването бе напълно различно. Когато четеш книга, историята се случва вътре в главата ти. Когато слушаш, събитията сякаш се развиват в малък облак някъде около теб като пухкава плетена шапка, спусната ниско над очите ти:

– Златният рог на Грифо е изящно изработен – каза Зенодот и прокара пръст по извивката на съкровището на Телемах. – Магията вътре си е изцяло негова. Разбираш ли? Тук няма никакво вълшебство – поне аз не успявам да открия такова.

Гласът на Мофатовия Зенодот не е такъв, какъвто очаквах. Вместо плътно драматично магьосническо боботене той говори някак стегнато и безразлично. Това е глас на корпоративен консултант по магиите, не на магьосник.

Очите на Фърнвен се разшириха от удивление. Не прекосиха ли току-що блатото на ужасите, за да се сдобият с този рог? А сега Първия магьосник им казва, че в него няма никаква магическа сила?

– Магията не е единствената сила на този свят – каза тихо старият маг, като подаде рога обратно на кралския му притежател. – Грифо е създал толкова съвършен инструмент, че дори мъртвите се надигат от съня си, за да чуят песента му. Сътворил го е със собствените си ръце, без заклинания или драконови песни. Иска ми се и аз да можех да правя това.

Мофат чете и аз чувам зловещото намерение за предателство в гласа на Първия магьосник. Очевидно е какво предстои.

Дори Алдраг Дракона-баща би завидял на подобно нещо.

Чакай, какво?

Досега всяко изречение, излязло от устата на Мофат, бе приятно повторение. Гласът му бе игла, навлизаща леко през дълбоките дъбрави на съзнанието ми. Но това изречение никога не съм го чел.

Това изречение е ново.

Пръстът ми инстинктивно се насочва към копчето за пауза на уокмена, но не искам да объркам записа за Нийл. Затова изтичвам към стаята си и вадя том втори от рафта. Прелиствам до края и да, прав съм: тук не се споменава за Алдраг Дракона-баща. Той е бил първият пеещ дракон и е използвал силата на своята драконова песен, за да създаде първите джуджета от разтопената скала, но това не е важно в момента – важното е, че изречението не присъства в книгата.

Какво още не е в книгата? Какво друго е различно? Защо Мофат е проявил такава свобода?

Тази аудиокнига е пусната през 1987 г. точно след публикуването на третата част. Следователно е станало малко след скъсването на Кларк Мофат със Свещената матрица. Шестото ми чувство за странни неща се включва и сега: това е свързано.

Сещам се обаче само за трима души в света, които биха могли да знаят нещо за намерението на Мофат. Първият е тъмният повелител на братството, но нямам абсолютно никакво желание да общувам с Корвина или с когото и да било от неговите лакеи във Фестина ленте къмпани, независимо дали са от горния, или от долния свят. Освен това се опасявам, че моят ^ адрес може би вече присъства в пиратските им списъци.

Вторият е моят доскорошен работодател и аз имам огромно желание да общувам с Пенумбра, но не знам как. Лежейки тук, на пода, заслушан в съскането на вече празната касетка, осъзнавам нещо много тъжно: този слаб синеок мъж преобърна живота ми с главата надолу и ме въвлече в един смайващ свят... а всичко, което знам за него, е това, което пише на витрината на книжарницата.

Има и трета възможност. Едгар Декъл технически е част от екипа на Корвина, но има няколко неща в подкрепа на неговия избор:

1. Той е доказал се съзаклятник.

2. Той пази вратата към Читалнята, значи трябва да е на висок пост в братството и следователно има достъп до много тайни.

3. Познавал е Мофат.

И най-важното:

4. Мога да го намеря в телефонния указател. На Бруклин.

Струва ми се подобаващо и напълно в стила на Свещената матрица да му изпратя писмо. Не съм правил нещо такова от повече от десетилетие. Последното писмо, което написах на хартия, беше сантиментално послание до моето уж гадже, живеещо в друг град, в изпълнената с романтично опиянение седмица след научния лагер. Бях на тринайсет. Леели Мърдок така и не ми писа обратно.

За това ново писмо избирам плътна пергаментова хартия. Сдобивам се с писалка с остър писец. Внимателно обмислям посланието си до Декъл, първо му обяснявам всичко станало на ярките екрани на „Гугъл" и после го питам дали знае нещо, каквото и да е, за аудиокнигите на Кларк Мофат. Наложи се да намачкам и да хвърля шест листа от пергаментовата хартия по време на процеса, защото постоянно бъркам думите или ги пиша слято. Почеркът ми е все така ужасен. Най-накрая пускам писмото в яркосинята пощенска кутия и се надявам на най-добрия възможен вариант.

Три дни по-късно получавам имейл. От Едгар Декъл е. Предлага ми видеочат.

Добре, схванах.

Минава девет часът в неделя, когато натискам зелената иконка на камерата. Екранът оживява и ето го Декъл, взира се в компютъра си, топчестият му нос е леко смален. Седи в малка осветена стая с жълти стени; мисля, че има прозорец някъде над него. Зад бухналия облак на косата му виждам медни готварски съдове, висящи от куки, и вратата на лъскав черен хладилник, накичен с ярки магнити и неясни рисунки.

– Харесах писмото ти – казва Декъл, като се усмихва и повдига прилежно сгънатата пергаментова хартия.

– Да, благодаря. Досетих се. Както и да е...

– Вече знаех какво е станало в Калифорния – казва той. – Мълвата се разнася бързо в Свещената матрица. Доста ни поразтърсихте.

Очаквам да е разгневен заради всичко това, но той се усмихва.

– Корвина отнесе сериозна критика. Хората се ядосаха.

– Не се тревожете, той се постара да спре разшифроването.

– О, не, не. Те бяха ядосани, че ние самите не сме опитали нещо подобно. „Не може само тези новаци в „Гугъл" да се забавляват", така казаха.

Усмихвам се. Може би властта на Корвина не е толкова абсолютна, колкото изглежда.

– Но все още си в братството, нали? – питам аз.

– Въпреки че могъщите компютри на „Гугъл" не откриха нищо? – казва Декъл. – Разбира се. Имам предвид хайде, стига. И аз имам компютър.

Почуква с пръст по капака на лаптопа си и камерата се поклаща.

– Те не са магически. Те са само толкова способни, колкото са способни и техните програмисти, нали?

Да, но тези бяха наистина много способни програмисти.

– Честно казано – продължава Декъл, – изгубихме неколцина души. Няколко от по-младите, необвързаните, все още в началото на делото си. Но това не е проблем. Нищо не може да се сравни с...

Нещо се раздвижва зад Декъл и над рамото му се показва малко лице, мъчещо се да види екрана. Това е момиченце и с изненада виждам, че то е миниатюрно копие на Декъл. Има слънчева руса коса, дълга и сплетена на плитки, и неговия нос. Изглежда на около шест години.

– Кой е този? – сочи тя към екрана.

Значи Едгар Декъл е удвоил залога си: безсмъртие чрез книгата и безсмъртие чрез кръвта. Дали и други от членовете имат деца?

– Това е моят приятел Клей – казва Декъл, като прегръща момиченцето през кръста. – Той познава чичо Аякс. И също живее в Сан Франциско.

– Харесвам Сан Франциско! – казва детето. – Харесвам китове!

Декъл се навежда към дъщеря си и й прошепва затворнически:

– Какъв звук издава китът, съкровище?

Момичето се измъква от прегръдката му, повдига се на пръсти и издава нещо като мучащо-мяукащ звук, докато прави бавен пирует. Това е представата й за китовете. Разсмивам се и тя поглежда към екрана с искрящи очи, доволна от оказаното й внимание. Отново изпява песента на кита, този път докато се отдалечава и крачетата й се плъзгат по кухненския под. Мучащо-мяукащата мелодия вече звучи от другата стая и постепенно заглъхва. Декъл се усмихва, загледан в нея.

– И така, да се върнем на съществената част – казва той, обръщайки се отново към мен. – Не. Не мога да ти помогна. Виждал съм Кларк Мофат в книжарницата, но след като разгада Пъзела на Основателя – за около три месеца, – той замина веднага за Читалнята. Не съм го виждал след това и определено не знам нищо за аудиокнигите му. Да ти призная, мразя аудиокниги.

Но една аудиокнига може да бъде пухкава плетена шапка, смъкната ниско над...

– Знаеш с кого трябва да говориш, нали?

Разбира се, че знам.

– С Пенумбра.

– Пенумбра.

Декъл кимва.

– Той държи ключа за кодекса на Мофат – знаеше ли? Бяха близки, поне за известно време.

– Но аз не мога да го намеря – казвам отчаяно. – Той е като призрак.

После осъзнавам, че говоря с любимия чирак на Пенумбра.

– Чакай... Ти знаеш ли къде живее той?

– Знам – казва Декъл. Поглежда право в камерата. – Но няма да ти кажа.

Потресът ми явно е бил изписан на лицето ми, защото той веднага вдига ръце и казва:

– Не, но ще изтъргувам адреса му. Наруших всяко правило на братството – а тези правила са доста стари – и ти дадох ключа за Читалнята, когато се нуждаеше от него, нали? Сега искам да направиш нещо за мен. В замяна с радост ще ти кажа къде да намериш нашия приятел Аякс Пенумбра.

Не съм очаквал тази пресметливост от приятелски изглеждащия усмихнат Едгар Декъл.

– Помниш ли шрифта геритзун, който ти показах в печатницата?

– Да, разбира се.

Долу, в подземието.

– Не е останало много от него.

– Да. Мисля, че ти казах: оригиналните калъпи за буквите са откраднати. Било е преди сто години, точно след пристигането ни от Америка. Братството на Свещената матрица направо побесняло. Наели екип детективи, подкуп вал и полицията и заловили крадеца.

– Кой е бил?

– Един от нас – един от обвързаните. Казвал се Гленко и книгата му била изгорена.

– Защо?

– Хванали го да прави секс в библиотеката – казва небрежно Декъл. После повдига пръст и отбелязва с тих глас: – Което деяние, между впрочем, все още се наказва и днес, но не и с изгаряне на книгата ти.

Значи братството отбелязва прогрес – бавен, но все пак...

– Както и да е, той отмъкнал няколко кодекса и сребърни вилици и лъжици – по онова време сме имали великолепна трапезария. Откраднал и калъпите – матрицата – за буквите на геритзун. Някои казват, че е било отмъщение, но аз мисля, че е било по-скоро акт на отчаяние. Свободното владеене на латински език нямало да те отведе далече в Ню Йорк по онова време.

– Каза, че са го заловили.

– Аха. Не могъл да намери на кого да продаде книгите, така че сме си върнали кодексите. Приборите отдавна били заминали. Както и матрицата на шрифта геритзун. Оттогава следите й се губят напълно.

– Странна история. И?

– Искам да я намериш.

Ъъъ...

– Сериозно ли говориш?

Декъл се усмихва.

– Да, сериозно. Знам, че буквите може да са на дъното на някое блато. Но е възможно – очите му светват – да са скрити някъде на съвсем видно място.

Малки късчета метал, загубени преди сто години. Може би ще бъде по-лесно да почна да търся Пенумбра от врата на врата.

– Мисля, че можеш да се справиш – казва Декъл. – Явно си съобразителен и разполагаш с много ресурси.

Още веднъж:

– Ти сериозно ли?

– Пиши ми, когато ги намериш. Festina lente.

Усмихва ми се и прекъсва връзката.

Добре, сега вече съм ядосан. Очаквах Декъл да ми помогне. Вместо това той ми дава домашно. Невъзможно домашно. Но : Явно си съобразителен и разполагаш с много ресурси. Не съм го чувал често преди. Замислям се за това. Разполагаш с много ресурси. Когато мисля за ресурси, се сещам за Нийл. Но може би Декъл е прав. Всичко, което съм направил досега, съм го постигнал, като съм искал услуги от приятелите си. Познавам хора със специални умения, които знам как да комбинирам.

И като се замисля, имам ресурси и за тази задача.

За да намеря нещо древно и загадъчно, нещо странно и значимо, се обръщам към Оливър Гроун.

Когато Пенумбра изчезна и книжарницата бе затворена, Оливър си намери толкова бързо нова работа, че според мен предложението за нея отдавна е стояло в задния му джоб. Работата бе в „Пигмалион", една от истинските независими, отказващи да се поддадат на бестселъровата вълна книжарници, основана от бивши последователи на Движението за свобода на словото^67, на „Енгълс Стрийт" в Бъркли.

Така че сега с Оливър седим в претъпканото кафене на „Пигмалион", разположено зад обширния раздел с книги за контрола върху храненето. Краката на Оливър са прекалено дълги за малката масичка, затова ги е протегнал от едната страна. Аз ръфам кифла с малини и бобени кълнове.

Оливър изглежда щастлив, че работи тук. „Пигмалион" е огромна книжарница, заема протежението на почти цяла уличка, претъпкана е с книги и е съвършено организирана. Ярки цветни линии на тавана бележат разположението на разделите като електрическо табло във всички цветове на дъгата. Когато дойдох, Оливър носеше цяла купчина тежки томове към раздела с антропология. Може би якото му телосложение не беше футболистко, а всъщност библиотекарско.

– Какво е печатарски калъп? – пита Оливър.

Познанията му за загадъчни предмети не са особено задълбочени за по-новите исторически периоди особено ако преминем и в двайсети век, но аз не се отчайвам.

Обяснявам му, че системата на подвижния набор в печатането разчита на малки метални букви, които могат да бъдат подредени в редици, за да се оформи страница. Стотици години буквите са правени индивидуално, всяка отливана на ръка. За да отлееш буквите, се нуждаеш от оригинален модел, който самият е отлят от твърд метал. Този модел е наричан „калъп", или „матрица", и има калъп за всяка буква.

Оливър мълчи известно време и изражението му е някак разсеяно. После казва:

– Така... Трябва да ти кажа нещо. В света има два типа предмети. Може да ти се стори малко откачено, но... някои неща имат аура. Други нямат.

Добре, аз залагам на аурата.

– Говорим за едно от най-важните притежания на съществуваща от векове секта.

Той кимва.

– Това е добре. Обикновените предмети... домакинските предмети? Те изчезват.

Той щраква с пръсти: пуф.

– Ние сме истински късметлии, когато намерим... да кажем, страхотна купа за салата. Но религиозни предмети? Не можеш да повярваш колко много церемониални урни се мотаят все още наоколо. Никой не иска да бъде човекът, изхвърлил свещената урна.

– Значи, ако имам късмет, никой няма да е поискал да изхвърли и матрицата на Геритзун, така ли?

– Аха. И ако някой я е откраднал, това е добър знак. Да бъдат откраднати, е едно от най-хубавите неща, които могат да се случат на древните предмети. „ Откраднат" означава „пуснат повторно в употреба" или „скрит някъде".

После присвива устни.

– Но не бива да имаш прекалено големи надежди.

Прекалено късно, Оливър. Преглъщам последната хапка от кифлата си и го питам:

– И ако един предмет има аура, какво означава това?

– Ако тези калъпи съществуват все още някъде – казва Оливър, – има едно място, където можеш да ги намериш. Трябва да се добереш до Фонда с наличности.

ПЪРВИ КЛАС

Табита Трудо е най-добрата приятелка на Оливър от „Бъркли". Тя е ниска и набита, с къдрава кестенява коса и смущаващо гъсти вежди зад тъмните очила. В момента е заместник-директор на най-затънтения и странен музей в Района на целия залив, в малкото градче Емървил, наречен Калифорнийски музей на плетаческите изкуства и науката на бродерията.

Оливър ни представи един на друг с имейл и обясни на Табита, че съм на специална мисия, която той подкрепя от цялото си сърце и душа. Освен това ми намекна, че едно дарение няма да навреди на въпросната мисия. За нещастие, едно прилично дарение би струвало поне двайсет процента от цялото състояние, с което разполагам на този свят, но все още разчитам на своя покровител, затова писах на Табита, че може би имам хиляда долара, които да даря на поверената й институция (благодарение на Фондацията на Нийл Ша за жени творци), ако тя ми помогне.

Когато се срещам с нея в музея – тези, които знаят за него, го наричат просто Калифорнийските плетачки, мястото веднага ми става симпатично, защото е почти толкова странно, колкото Денонощната книжарница на мистър Пенумбра. Представлява просто една голяма зала, бивше училище, по чиито стени сега има цветни изложби на пана и във витрини, и обособени пространства за различни дейности, подходящи по вид и размер за деца. В широка кофа до вратата като в оръжейна са подредени куки за плетене: дебели, тънки, някои от цветна пластмаса, други от дърво и издялани в антропоморфни форми. В залата мирише силно на дърво.

– Колко посетители имате? – питам аз, докато разглеждам една от дървените куки. Прилича на много тънък тотемен стълб.

– О, много – казва Табита и повдига очилата си. – Предимно ученици. Всъщност насам идва една група, така че по-добре бързичко да те настаним.

Тя сяда зад бюрото на регистрацията, където има малък знак, на който пише „Свободен вход срещу дарение на прежда". Изваждам чека на Нийл от джоба си и го поставям пред нея. Табита го приема и се усмихва широко.

– Ползвал ли си тази система преди? – пита тя, докато натиска един клавиш на клавиатурата си и екранът светва в синьо.

– Никога. Допреди два дни дори не знаех, че съществува нещо подобно.

Табита вдига глава и аз проследявам погледа й: един училищен автобус завива зад ъгъла в паркинга на музея.

– Добре – казва тя. – Ето, не е сложно. Ще се ориентираш. Просто недей... да кажем, да издаваш наша вътрешна информация на някой друг музей.

Кимвам и се настанявам зад бюрото на мястото й. Табита се спуска из музея, оправя столове, търка пластмасовите табла с антисептични кърпички. А аз се приготвям за срещата си с Фонда с наличности.

Фондът с наличности, както научих от Оливър, е огромна база с данни, която следи всички артефакти във всички музеи навсякъде по света. Съществува някъде от средата на XX век. По онова време е била във вид на перфокарти, които са били предавани от ръка на ръка, копирани и съхранявани в каталози. В свят, където артефактите са винаги в движение – от третия подсутеренен етаж на музея до изложбената зала или до други музеи (които могат да бъдат в Бостън или в Белгия), такава система е наложителна.

Всеки музей в света използва Фонда с наличности от историческата сбирка на най-скромната общност до най-богатите национални колекции и всеки музей има един и същи монитор.

Това е нещо като Блумбърг терминал^68 на античността. Когато някой артефакт бъде открит или закупен от съответния музей, той бива записан в тази музеологична матрица. Ако бъде продаден или унищожен напълно, информацията се изтрива. Но ако в някоя колекция по света съществува късче платно или камъче от него, записът все още ще присъства в архивите.

Фондът с наличности помага да бъдат заловени фалшификати: всеки музей наглася своя терминал да следи за нови записи, които имат подозрителни сходства с вече присъстващи в колекциите им артефакти. Когато се включи алармата на Фонда, това означава, че някъде някой току-що е бил измамен.

Ако матрицата на шрифта геритзун съществува в някой музей на света, ще бъде включена във Фонда с наличности. Нужна ми е само минутка в този терминал. Но за да бъде ясен, всеки куратор в музей би бил скандализиран от такава молба от външен човек. Тези терминали са част от тайното познание на тази особена секта. Така че Оливър предложи да намерим заден вход: малък музей с пазител, настроен приятелски към нашата кауза.

Столът зад бюрото на рецепцията изскърцва силно под тежестта ми. Очаквах Фондът с наличности да бъде малко по-високотехнологична система, но всъщност той самият прилича на артефакт. Представлява яркосин монитор, но не дори винтидж старомоден; пикселите буквално излизат през дебелото стъкло. Нови придобивки по целия свят се редуват една след друга от едната страна на екрана. Има средиземноморски керамични чинии и японски самурайски мечове, и моголски статуетки на плодородието – доста секси, между впрочем, с пищни бедра като индийските якшини^69, и още много, ужасно много... Стари хронометри и счупени мускети и дори книги, стари хубави книги, подвързани в синьо, с големи златни кръстове на кориците.

Как изобщо е възможно кураторите да откъсват поглед от този терминал?

Първокласниците влетяват в Калифорнийските плетачки, подскачат и пищят. Две момчета хващат куките за плетене от кофата до входната врата и започват да се дуелират, като издават звуци, наподобяващи жуженето на лазерни мечове, и пръскат доста слюнка. Табита ги подкарва към местата за активни занимания и започва да разказва увлекателно. Зад нея, на стената, има плакат, на който пише: „Плетенето е изкуство".

Обратно към Фонда с наличности. В другата част на терминала има графики, очевидно направени от Табита. Те проследяват придобиването на находки в различни интересуващи я области, като „текстил", „Калифорния" и „не дарения". „Текстил" е островърха малка планинска верига от множество придобивки; „Калифорния" има ясен отиващ нагоре склон, а „не дарения" е равна линия.

Добре. Къде е търсачката?

При Табита вече има оживление – преждата е извадена. Първокласниците ровят из големи пластмасови контейнери, за да си подберат прежда в любимите си цветове. Едно момиче пада в контейнера и изписква, а двете й приятелки започват да я бодат с куките.

Няма търсачка.

Натискам напосоки клавиши, докато думата „директория" светва в горната част на екрана. (Получи се с F5.) Сега пред мен се появява богата подробна таксономия. Някой някъде е категоризирал всичко навсякъде:

метал, дърво, керамика

XV век, XVI век, XVII век

Политически, религиозни, церемониални

Я чакай – каква е разликата между религиозни и церемониални? Стомахът ми се свива от неприятно предчувствие. Почвам да проучвам предметите в графата „метал", но има само монети, гривни и риболовни куки. Няма мечове – мисля, че те са вкарани като „оръжие". Може би „война". Може да има и графа „остри неща".

Табита се е навела над един първокласник и му помага да кръстоса куките, за да направи първата си бримка. Челото му е намръщено в израз на пълна концентрация – виждал съм това изражение в Читалнята – и после хлапакът го схваща, бримката се получава и той се разкикотва силно и доволно.

Табита ме поглежда.

– Намери ли нещо?

Поклащам глава. Не, не съм намерил нищо. Не е в XV век. Всъщност може и да е в XV век, но проблемът е, че и всичко друго е там. Все още търся игла в купа сено. Може би някоя древна купа сено от династията Сун, която монголците са унищожили по пътя си заедно с всичко друго.

Привеждам се напред, отпускам унило глава, като подпирам брадичката си с ръце, и се втренчвам в синия терминал, който ми показва снимка на купчина зелени монети, спасени от стар испански галеон. Дали току-що не прахосах напразно хилядата долара на Нийл? Какво се предполага да правя с това нещо? Защо „Гугъл" още не е направил указател на музеите?

Червенокоса първокласничка идва до бюрото, кикоти се и се забавлява със зелена прежда, която е оплела около врата си. Ъм... хубав шал? Тя се ухилва и подскача няколко пъти наоколо.

– Здрасти – казвам аз. – Мога ли да те попитам нещо?

Тя се изкикотва в отговор и кимва.

– Как ще намериш игла в купа сено?

Момичето спира и почва да подръпва зелената прежда на врата си. Наистина обмисля сериозно въпроса ми. Малкият двигател на мозъчето й заработва; момичето извива и суче пръстите на ръцете си, докато някъде горе кипи мисловна дейност. Сладка картинка. Най-накрая вдига глава и казва сериозно:

– Ще помоля купата сено да я намери.

После изпищява пронизително като банши и си тръгва, подскачайки на един крак.

Древен гонг от династията Сун отеква гръмко в главата ми. Да, естествено. Момиченцето е гений! Смеейки се на себе си, натискам няколко пъти escape, докато излизам от ужасната таксономия на терминала. Вместо това избирам командата, която просто ме насочва към „придобивки".

Толкова е просто. Разбира се, разбира се. Лесно е да намериш игла в купа сено! Просто помоли сеното да го направи!

Формата за придобивки е дълга и сложна, но аз чевръсто минавам през нея:

СЪЗДАТЕЛ: Грифо Геритзун

ГОДИНА: 1500 (ок.)

ОПИСАНИЕ: Метал; матрица на шрифта геритзун. Пълен наборен шрифт.

ПРОИЗХОД: Загубени ок. 1900 г. Артефактът е получен като анонимно дарение.

Оставям другите полета празни и натискам клавиша return, за да вкарам информацията за този нов, напълно измислен артефакт във Фонда с наличности. Ако съм разбрал правилно, в момента системата обхожда всички други терминали във всеки музей на света. Преглежда данните, проверява ги, прави съпоставки – хиляди подобни артефакти.

Минава една ужасно дълга минута. После още една. Отпуснат шишкав първокласник с тъмна рошава коса се промъква до бюрото, надига се на пръсти и се обляга заговорнически.

– Имаш ли някакви игри? – прошепва той, сочейки към терминала. Поклащам тъжно глава. Съжалявам, хлапе, но може би... Фондът с наличности прави пиу-пиу...

Това е силен остър звук – като противопожарна аларма: пиу-пиу. Шишкавото хлапе подскача, а всички първокласници се обръщат към нас. Табита също се обръща и повдига една от гъстите си вежди.

– Всичко наред ли е при теб?

Кимам, но съм прекалено развълнуван, за да отговоря. В дъното на екрана с гневни червени букви мига съобщение:

ПРИДОБИВКАТА Е ОТКАЗАНА

Да!

АРТЕФАКТЪТ СЪЩЕСТВУВА

Да, да, да!

МОЛЯ, СВЪРЖЕТЕ СЕ С: КОНСОЛИДИРАНО УНИВЕРСАЛНО ДЪЛГОСРОЧНО ХРАНИЛИЩЕ

Фондът с наличности звънва – чакай, това нещо може ли да звъни? Оглеждам се и виждам прикачена отстрани на терминала синя телефонна слушалка. Това ли е спешната музейна линия? Помощ, гробницата на Тутанкамон е празна! Ново позвъняване.

– Ей, човече, какво става там? – провиква се Табита от другия край на залата.

Махам й ведро с ръка – всичко е наред! – после се пресягам към слушалката, стискам я здраво и прошепвам:

– Здравейте. Калифорнийски плетачки.

– Обаждам се от Консолидирано универсално дългосрочно хранилище – казва гласът от другата страна на линията. Жена е и говори със съвсем лека носова нотка. – Свържете ме с отдел „Придобивки", моля.

Оглеждам се: Табита се опитва да извади двама първокласници от вълнените пашкули, в които са се омотали – зелен и жълт. Единият е с доста почервеняло лице, сякаш се задушава. Отвръщам:

– „Придобивки"? Това съм аз, госпожо.

– О, толкова си любезен! Добре, слушай, скъпи, някой се опитва да те изпързаля – казва жената. – Да видим... церемониалният артефакт, който току-що качи като придобивка, вече се води при нас. Имаме го от години. Винаги трябва да проверяваш първо, душко.

Напрягам волята си докрай, за да не скоча и да не затанцувам зад бюрото. Овладявам се и казвам:

– Божичко, благодаря за помощта. Един тип дойде тук. Доста е смахнат, каза, че е част от тайно общество, че имали този артефакт от стотици години – обичайните неща.

Жената въздъхва съчувствено.

– Историята на живота ми, душко.

– Чуйте – казвам небрежно, – как се казвате?

– Шерил, душко. Наистина съжалявам за това. Никой не обича обаждания от Консолидацията.

– Това не е вярно! Оценявам високо старанието и бдителността ти, Шерил – казвам аз и продължавам с ролята си. – Но нашият музей е много малък. Никога не съм чувал за Консолидираното универсално...

– Скъпи, ти сериозно ли говориш? Ние сме най-голямото и най-развито в технологично отношение външно хранилище, обслужващо историческия сектор западно от Мисисипи – казва тя на един дъх. – Тук, в Невада. Бил ли си във Вегас?

– Всъщност не...

– Най-сухото място в целите Щати, скъпи.

Идеално за каменни скрижали и други подобни. Добре, това е. Време е за атака.

– Слушай, Шерил, може би ти ще ми помогнеш. Тук, ъ Калифорнийски плетачки, току-що получихме голямо дарение от... ъъъ... Фондацията на Нийл Ша за жени творци.

– Звучи чудесно.

– Да, голямо е по нашите стандарти, което всъщност означава, че не е чак толкова голямо. Но се опитваме да подредим нова изложба и... при вас е истинската матрица на шрифта геритзун, нали така?

– Не знам какво представлява това, душко, но да, тук пише, че е при нас.

– Е, ние бихме искали да ги заемем.

Записвам указанията, които Шерил ми дава, благодаря й, пожелавам й хубав ден и поставям синята слушалка обратно на мястото й. Зелена топка вълна прелита и пада на бюрото, после се претъркулва в скута ми и се развива. Вдигам глава и отново е червенокосото момиче, стои на един крак и ми се плези. Учениците се блъскат и търчат към паркинга. Табита затваря входната врата, заключва я и сяда на мястото си. Има червена драскотина на бузата си. Започвам да навивам зелената прежда.

– Труден клас?

– Много са бързи с тези куки – въздъхва тя. – А ти как си?

Бях записал името на хранилището и адреса му в Невада на хвърчащите листчета с логото на музея. Завъртам кубчето и й го показвам.

– Да, нищо чудно – казва тя. – Вероятно деветдесет процента от всичко на този екран е в някое хранилище. Знаеш ли, че Библиотеката на Конгреса съхранява повечето от книгите си дори извън окръг Колумбия? Имат някъде около седемстотин мили шкафове с книги. И всичко е в складове.

– Ъъъ...

Не ми харесва това, което чувам.

– Какъв е смисълът, ако никой никога няма да ги види?

– Целта на музеите е да съхраняват всичко за бъдещите поколения – изсумтява Табита. – Имаме хранилище с контролирана температура, пълно с коледни пуловери.

Разбира се. Знаете ли, наистина почвам да си мисля, че целият свят е просто една пачуърк завивка, съшита от смахнати малки култове, всичките със своите тайни местенца, със собствените си архиви, със собствените си правила.

Във влака, на връщане към Сан Франциско, пращам три кратки есемеса.

Първият е до Декъл и гласи: Попаднах на нещо.

Вторият е до Нийл: Мога ли да взема колата ти?

И последният е до Кат и е съвсем кратък: Здрасти.

БУРЯТА

КУДХ е дълга и ниска сива постройка, разположена встрани от магистралата, точно до Ентърпрайз, Невада. Докато влизам в дългия паркинг, усещам как безличната маса смазва духа ми. Като се имат предвид формата и видът му, това си е един пуст индустриален парк, но поне съществува обещанието за съкровището, което ще открия вътре в него. Закусвалнята „Апълбийлс", три мили нагоре по пътя, е също потискащо място, но там знаеш със сигурност какво те очаква вътре, никакви изненади.

За да вляза в Консолидацията, както наричат склада, минавам през два детектора за метал и една рентгенова машина, а после съм пребъркан от охранител на име Бари. Чантата ми, якето ми, портфейлът ми и дребните от джоба ми са конфискувани. Бари ме проверява за ножове, скалпели, остриета, шила, ножици, клечки и памучни тампони. Проверява ноктите ми, после ме кара да си сложа розови латексови ръкавици. И за капак ме облича в бял работен комбинезон с ластици на китките, а върху обувките ми слага калцуни. Когато влизам в сухото неопетнено пространство на хранилището, аз съм един напълно инертен човек: не мога да отчупя, надраскам, олющя, издера или да вляза в досег с каквото и да е физическо вещество в познатата Вселена. Предполагам, че все още мога да близна нещо. Изненадан съм, че Бари не залепи устата ми. Шерил ме посреща в тесен коридор, слабо осветен от флуоресцентните лампи над главите ни, пред врата с надпис „Вписване/Отписване на наличности", изписан на нея с големи черни букви. Изглеждат така сериозно, сякаш биха искали да означават нещо като „Ядро на атомен реактор", а не нещо толкова тривиално.

– Добре дошъл в Невада, душко! – размахва ръце тя и се усмихва широко, при което кожата на бузите й се нагъва силно. – Страшно приятно ми е да видя ново лице тук.

Шерил е жена на средна възраст с бухнала черна коса. Облечена е със зелена жилетка със строги зигзагообразни ивици и с прашни сини широки дънки с висока талия. За нея няма работен комбинезон. Баджът й за хранилището виси на връвчица на шията й и на снимката на него изглежда с десетина години по-млада.

– Добре, душко. Заемната форма за прехвърляне на артефакт от един музей в друг е това – подава ми леко накъдрен бледозелен лист. – А това е декларацията за състоянието на артефакта.

Още един лист, този път жълт.

– И ще се наложи да подпишеш и това.

Розов лист. Шерил си поема дълбоко дъх. Смръщва вежди и казва:

– Сега слушай, душко. Твоята институция не е национално акредитирана, така че не можем да направим подбора и преноса за теб. Срещу правилата е.

– Подборът и преносът?

– Съжалявам за това.

Подава ми стар модел „Айпад" в оръфан гумен калъф.

– Но ето ти карта. Вече разполагаме с тези хубавички нещица – усмихва се тя. На моя „Айпад" се вижда тесен коридор (Шерил посочва с пръст – „Виждаш ли, ние сме точно тук"), който преминава през гигантски правоъгълник – напълно празно пространство. – А това е хранилището, движиш се оттук.

Повдига ръка – многобройните гривни на китката й издрънчават – и ми посочва надолу по коридора към широка двойна врата. Една от формите – жълтият лист – ми казва, че матрицата на геритзун се намира на стелаж ZULU-2591.

– Къде да го намеря?

– Честно, душко, трудно е да се каже. Ще видиш сам.

***

КУДХ е най-смайващото пространство, което някога съм виждал. Не забравяйте, че доскоро работех във вертикална книжарница и още по-наскоро бях посетил тайна подземна библиотека. Имайте предвид и че съм виждал Сикстинската капела като дете и като част от научния лагер съм посещавал ускорител на частици. Този склад сложи всички тези места в малкия си джоб.

Таванът е високо над мен, набразден като самолетен хангар. Подът е лабиринт от високи метални стелажи, отрупани с кашони, метални кутии, пластмасови контейнери и кошчета. Нищо особено. Но стелажите – стелажите се движат.

За момент ми се завива свят, защото зрението ми е замъглено и размазано. Целият склад се върти като кофа, пълна с червеи; това е същото движение, при което нещо прескача друго нещо и е трудно да го проследиш. Стелажите са монтирани върху дебели гуми и определено знаят как да ги използват. Движат се в стегнати, контролирани пориви, после внезапно се впускат в плавен спринт към образувалите се свободни тунели по пода. После спират и вежливо се изчакват един друг; групират се и оформят дълги кервани. Това категорично е сцена от „Чиракът на магьосника“70.

Значи картата на този „Айпад" е празна, защото хранилището се пренарежда постоянно, в реално време.

Мястото е тъмно, няма лампи на тавана, но всеки стелаж има малка оранжева лампа, поставена в горната му част, която премигва и се върти. Лампите хвърлят странни въртеливи сенки, докато стелажите осъществяват сложните си миграции. Въздухът е сух – наистина сух. Облизвам устни.

Стелаж с поставка, на която има високи копия и пики, минава притеснително близо до мен. После прави остър завой – пиките издрънчават – и виждам, че се е понесъл към широка врата в далечната стена. Там свети студена синя светлина, която се разсейва и попива в тъмнината, а екип работници в комбинезони свалят кутии от стелажите, проверяват ги в папките, които носят, после ги отнасят нанякъде. Стелажите са подредени като ученици, непрекъснато се въртят и се бутат; после, когато хората в бели костюми си отиват, те се разпръсват и се смесват обратно с другите в лабиринта.

Тук, в най-развитото в техническо отношение външно хранилище, обслужващо историческия сектор западно от Мисисипи, не ти намираш търсените артефакти. Артефактите намират теб.

„Картата" в ръката ми премигва и сега на екрана има синя точка, която ми показва, че ZULU-2591 е близо до центъра на склада. Добре, това е полезно. Стелажът сигурно има транспондер чип, с който е маркиран. Или магическо заклинание.

На пода пред мен виждам широка жълта линия. Стъпвам предпазливо с крак на нея и околните стелажи потръпват и се извиват. Това е добре. Те знаят, че съм тук.

И така поемам бавно сред този водовъртеж. Някои стелажи не забавят движението си, но променят посоката си, за да се озоват точно зад мен или точно пред мен. Вървя с равномерна крачка, съзнателно много, много бавно. Докато се движат около мен, стелажите провеждат истински парад на чудесата. Има огромни урни със синя и златна глазура, поставени в легнало положение, опаковани с дунапрен; широки стъклени цилиндри, пълни с кафяв формалдехид, през който вътре се виждат смътно поклащащи се пипала; кристални късчета, подаващи се от голяма черна скала, която блещука зеленикаво в мрака. На един стелаж има само една маслена картина, висока два метра: портрет на намръщен търговец принц с тънък мустак. Очите му сякаш ме преследват, докато портретът завива и се скрива от погледа ми.

Питам се дали миниатюрният град на Мат – добре, вече на Мат и Ашли – ще се озове на рафтове като тези някой ден. Дали ще го наместят някъде встрани? Или внимателно ще го разглобят и ще запазят всички постройки отделно, всяка една увита в марля? Дали стелажите ще се разделят и ще поемат в различни посоки? Може би Матрополис ще се разпръсне из хранилището като звезден прах както толкова други нечии фантазии преди него... Безброй хора мечтаят да създадат нещо, което да се озове в музей... дали имат това предвид?

Вътрешният периметър на хранилището е като магистрала; явно тук е мястото, където пребивават всички най-важни артефакти. Но докато следвам „картата" и си пробивам път към центъра на помещението, движението се забавя. Тук има лавици със зловещи маски, чаени сервизи, разположени в „легла" от стиропорени топчета, дебели метални плочи, покрити с изсъхнали морски рачета и водорасли. Ето, самолетна перка и костюм от три части. А тук нещата стават още по странни.

И не са само стелажи. Има и подвижни трезори – големи метални каси, разположени върху танкови вериги. Някои от тях пълзят бавно напред; други стоят на място. Всички имат сложни заключалки и лъскави черни камери, прикачени в горната част. На единия отпред има ярък знак, предупреждаващ за биологична опасност; заобикалям го отдалече.

Внезапно се чува рязко метално щракване и един от трезорите оживява. Той се понася напред, оранжевите лампички проблясват. Отмествам се със скок от пътя му и той преминава точно оттам, където бях стоял току-що. Стелажите се раздвижват и освобождават място, докато трезорът започва пътуването си бавно, но уверено към широката врата.

Хрумва ми, че ако бъда затрупан тук, дълго време никой няма да ме намери.

Забелязвам някакво потрепване. Част от мозъка ми, която е посветена подсъзнателно на задачата да открива други човешки същества (и по-специално крадци, убийци и враждебни нинджи), почва да святка като една от оранжевите лампички. В мрака към мен приближава човек. Хамстерски режим: включен. Някой тича право насам все по-бързо и прилича на Корвина. Обръщам се, за да го посрещна, повдигам ръце, за да се прикрия, и изкрещявам: Ааа!

Това е отново онзи портрет – мустакатият търговец принц. Дошъл е да хвърли още един поглед. Той да не би да ме преследва? Не... разбира се, че не. Сърцето ми препуска бясно. Успокой се, Пухчо Макфлай.

В самия център на хранилището не помръдва нищо. Тук е по-трудно да се види какво има наоколо; стелажите са угасили лампичките си може би за да пестят батериите или просто от отчаяние. Тихо е – това е окото на бурята. От време на време проникват лъчи светлина от оживения периметър и за кратко осветяват огънати кафяви кашони, купчини вестници, каменни плочи. Проверявам „картата" си и откривам мигащата синя точка. Мисля, че е близо, така че започвам да оглеждам стелажите.

Всички са покрити с дебел слой прах. Рафт подир рафт, избърсвам праха, за да видя табелката. С високи черни цифри и букви на яркожълт фон пише: BRAVO-3877, GAMMA-6173. Продължавам да проверявам, като си светя с фенерчето на телефона си: TANGOS 179, ULTRA-4549. И после: ZULU-2591.

Очаквах голяма кутия, някакъв изящно изваян сандък за великото творение на Геритзун. Вместо това виждам отворен кашон, чиито капаци са подпъхнати навътре. Всеки буквен калъп е увит в отделно найлоново пликче и пристегнат с ластик. Приличат на части за стара кола.

Но после вадя един – за буквата X, калъпът е тежък и внезапно ме изпълва непреодолимо чувство на триумф. Не мога да повярвам, че държа това в ръката си. Не мога да повярвам, че ги намерих. Чувствам се като Телемах Нечистокръвния със златния рог на Грифо. Чувствам се като герой.

Никой не ме гледа. Повдигам Х-то високо във въздуха като митичен меч. Представям си как изведнъж през тавана просветва светкавица. Представям си как мрачните легиони на Драконовата кралица се вцепеняват пред моята мощ. Издавам звук като при натрупване на статично електричество в небето: пссссс. После хващам кашона с две ръце, свалям го от рафта и се заклатушквам отново към бурята.

ХРОНИКИ НА ДРАКОНОВАТА ПЕСЕН, ТОМ III

Обратно в кабинета на Шерил довършвам документацията и чакам търпеливо, докато тя обнови Фонда с наличности. Терминалът на бюрото й е същият като този в Калифорнийските плетачки: синя пластмаса, дебело стъкло, вградена телефонна слушалка. До него има календар със снимки на котки, облечени като прочути личности. Днешният герой е космат бял Юлий Цезар.

Питам се дали Шерил осъзнава от какво голямо историческо значение е съдържанието на този кашон. Задавам въпроса си и на глас.

– О, скъпи – махва небрежно тя с ръка, – всичко тук е съкровище за някого.

Привежда се над терминала, за да провери отново информацията.

Хъм. Вярно. Какво ли още си седи там, в окото на бурята, и чака правилния човек, който да дойде и да го отнесе?

– Искаш ли да го оставиш долу, душко? – пита Шерил и кимва с брадичка към кашона, който съм хванал под мишница. – Изглежда тежък.

Поклащам глава. Не, не искам да го оставям долу. Боя се, че може да изчезне. Все още ми се струва невероятно, че държа тези калъпи. Преди петстотин години мъж на име Грифо ги е отлял – точно тези, същите букви. Минали са векове и милиони, може би милиарди хора са виждали формите, които те са създали, макар че може би не са го осъзнавали. Сега ги държа здраво – като новородено. Наистина много тежко новородено.

Шерил натиска един клавиш и принтерът до терминала почва да трака.

– Почти сме готови, душко.

За предмети с огромна и символична естетическа стойност калъпите не изглеждат кой знае колко впечатляващо. Те са просто малки късчета от тъмна сплав, груби и издраскани, и едва в самия край на плочката стават красиви, глифовете се подават от метала като планински върхове сред мъглата.

Изведнъж ми хрумва да попитам Шерил:

– Кой притежава тази матрица?

– О, никой – отвръща тя. – Вече никой. Ако беше собственост на някого, ти би говорил с него, не с мен!

– А... как се е озовала тук?

– О, боже, ние сме като сиропиталище за много неща – казва тя. – Нека да видим...

Намества очилата си и плъзга мишката.

– Калъпите са изпратени тук от Музея на съвременната индустрия „Флинт", но разбира се, те са били вписани там по-отдавна, още в 1988 г. Много приятно място. Много приятен куратор, Дик Сондърс.

– И той просто ги е оставил тук?

– Ами той дойде и взе някои стари коли, които откара с камион с платформа, но останалото го прехвърли в колекцията на КУДХ.

Може би Консолидацията трябва да направи своя изложба: Анонимни артефакти от различни епохи.

– Опитваме се да разпродаваме артефакти на търгове, но някои неща... – свива рамене Шерил. – Както казах, всичко е съкровище за някого. Но много често просто не намираме този човек.

Това е потискащо. Ако тези малки предмети, толкова значими за историята на книгоиздаването, типографията и човешкото общуване, са били изгубени в гигантско хранилище... какъв шанс имаме всички ние да останем в историята?

– Добре, мистър Джанън – казва Шерил с шеговита официалност, – всичко е готово.

Пъха принтирания лист в кашона и ме потупва по рамото.

– Заемният срок е три месеца, но може да бъде удължен до година. Готов ли си да съблечеш тези дълги долни гащи?

Шофирам обратно към Сан Франциско. Калъпите са на мястото до мен в хибрида на Нийл. Те изпълват вътрешността с остър мирис на стар метал, от който ме дразни и носът ми ме сърби. Питам се дали не трябва да ги накисна във вряла вода или нещо такова. А дали тази миризма ще попие в седалките?

Пътуването е дълго. Известно време наблюдавам контролния панел за енергийното ниво на колата – новичка „Тойота", и се опитвам да бия предишното си постижение за ефективност. Но това ми доскучава бързо, затова включвам уокмена към уредбата и пускам аудиоверсията на „Хроники на драконовата песен", трета част, четена от самия Кларк Мофат.

Изпъвам гръб, поставям ръцете си на волана на десет и на два часа и се потапям в познатия чудат свят. Заобиколен съм от братя от Свещената матрица, макар и разделени от векове: Мофат звучи от високоговорителите, а геритзун е на седалката до мен. Пустинята Невада е пуста в продължение на много мили, а високо в кулата на Драконовата кралица нещата стават суперстранни.

Имайте предвид, че тази поредица започва с пеещ дракон, изгубен в морето, призоваващ делфини и китове на помощ. Спасен е от минаващ кораб, на който случайно пътува и едно учено джудже. Джуджето се сприятелява с дракона и го излекува, после спасява живота му, когато капитанът на кораба идва през нощта, за да му пререже гърлото и да вземе бучката злато, която се намира вътре, и това се случва само в първите пет страници – така че, нали разбирате, фактът, че тази история става още по-странна, никак не е за пренебрегване.

Но разбира се, сега вече знам причината: третата и последна част на „Хроники на драконовата песен" има и втора важна мисия – като codex vitae на Мофат.

Пялото действие в третата част се развива в кулата на Драконовата кралица, която се оказва, че е един самостоятелен свят. Кулата се простира високо в небето, към звездите, и всеки етаж има собствени правила, отделна загадка, която трябва да се разгадае. В първите две части има приключения и битки, и естествено, предателства. В тази има само загадки, загадки, загадки.

Започва с приятелски настроен призрак, който се появява, за да освободи джуджето Фърнвен и Телемах Нечистокръвния от тъмницата на Драконовата кралица и да им даде насоки за изкачването им в кулата. Мофат описва призрака през високоговорителите на колата:

Беше висок, създание от бледосиня светлина, с издължени крайници и сянка на усмивка, но най-вече се открояваха очите му, очи, които сияеха по-искрящо сини от безплътното му тяло.

Чакай малко.

– Какво търсите в туй място? – попита безизразно сянката.

Посягам да върна назад касетата. Първо пропускам репликата, така че се налага да превъртя напред, пак пропускам, пак връщам и после хибридът се разклаща и завива леко, докато минавам над набразден участък от настилката. Стискам волана, насочвам колата обратно в права линия по магистралата и най-накрая натискам копчето за пускане на записа:

...очи, които сияеха по-искрящо сини от безплътното му тяло.

– Какво търсите в туй място? – попита безизразно сянката.

И отново: ... по-искрящо сини от безплътното му тяло.

– Какво търсите в туй място? – попита безизразно сянката.

Няма грешка: Мофат имитира гласа на Пенумбра в това изречение. Тази част от книгата не е нова; помня приятелски настроения призрак в тъмницата от първия път, когато четох тази част. Но разбира се, тогава е нямало как да знам, че Мофат е можел да вкара образа на ексцентричен книжар от Сан Франциско в своя фентъзи епос. И също така, когато влязох през входната врата на Денонощната книжарница на мистър Пенумбра, нямаше откъде да знам, че вече няколко пъти съм срещал мистър Пенумбра.

Аякс Пенумбра е синеоката сянка от тъмницата в кулата на Драконовата кралица. Абсолютно сигурен съм в това. И да чуя гласа на Мофат с дълбоко стаеното, но все пак доловимо вълнение в него, докато завършва сцената...

Малките ръце на Фърнвен пареха, докато се катереше по стълбата. Желязото беледеностудено и всяка халка сякаш го хапеше, опитваше се да вложи цялото зло, вложено в нея, за да изпрати джуджето надолу към мрачните дълбини на тъмницата. Телемах бе доста напред, вече се вмъкваше през портала. Фърнвен погледна надолу. Сянката бе тук, стоеше точно в тайната врата. Усмихваше се – светъл лъч, преминаващ през спектралната синева, – размахваше дългите си ръце и викаше: „Катери се, момчето ми! Катери се!" И той го направи...

Невероятно. Пенумбра вече бе получил частица безсмъртие. Дали го знаеше?

Ускорих отново, поклащайки глава, усмихващ се сам на себе си. Историята също се ускоряваше. Сега вече дрезгавият глас на Мофат водеше героите от етаж на етаж, разрешаваше загадки, печелеше съюзници по пътя – крадец, вълк, говорещ стол. Сега, за първи път, разбирах всичко: етажите бяха метафора за разшифроващите методи на Свещената матрица. Мофат използваше кулата, за да разкаже историята на собственото си пътуване в братството.

Когато знаеш какво да търсиш, бе толкова очевидно.

В самия край, след дългото и странно заплитане на историята, героите пристигат на върха на кулата, мястото, от което Драконовата кралица наблюдава света и крои заговори за абсолютно господство. Тя ги очаква там и нейният мрачен злокобен легион е с нея. Черните им роби в момента ми се струват много по-символични.

Докато Телемах Нечистокръвния повежда своите съюзници в последната битка, ученото джудже Фърнвен прави важно откритие. В настаналия хаос той се промъква до магическия телескоп на Драконовата кралица и поглежда през него. От това място, невероятно високо, той вижда нещо изумително. Планините, които разделят Западния континент, образуват букви. Те, осъзнава Фърнверн, са послание – и не какво да е послание, а посланието, обещано отдавна от Алдраг Дракона-баща, и когато Фърнверн произнася думите на посланието на глас, той...

Да му се не види!

Когато най-накрая пресичам моста и се озовавам в Сан Франциско, гласът на Кларк Мофат в заключителните глави е придобил нова, по-грапава нотка; мисля, че лентата се е разтегнала от моето спиране, връщане и пускане, връщане и пускане отново и отново. Мозъкът ми също леко се е разтегнал. В него се върти нова теория, която започна като малко семенце, но сега пониква все по-бързо въз основа на това, което чух.

Мофат: ти си гениален, братче. Видял си нещо, което никой друг в цялата история на Свещената матрица не е видял. Преминал си с бясна скорост през нивата на братството, станал си един от обвързаните – може би само за да получиш достъп до Читалнята, и после си вкарал тайните им в собствената си книга. Скрил си ги на видно място, пред очите на всички.

Трябваше обаче да те чуя, за да го разбера.

Късно е, минава полунощ. Паркирам колата на Нийл пред апартамента и включвам аварийните. Изскачам навън, вземам кашона от седалката и се спускам нагоре по стълбището. Ключът ми одрасква ключалката – в тъмното не я намирам веднага, а и ръцете ми са пълни, а и треперя целият.

– Мат!

Изтичвам нагоре и се провиквам към неговата стая:

– Мат! Имаш ли микроскоп?

Чува се мърморене, тих глас – на Ашли – и Мат се появява в края на стълбите само по боксерки с цветен принт, репродукция на картина на Салвадор Дали. Размахва гигантска лупа. Наистина е голяма и той прилича на детектив от анимационен филм.

– Ето, ето – казва той тихо, като слиза, за да ми я подаде. – Това е най-доброто, което успях да намеря. Добре дошъл, Джанън. Не я изпускай.

После изкачва на бегом отново стълбите и затваря тихо вратата. Отнасям оригиналите на геритзун в кухнята и запалвам лампата. Имам чувството, че съм полудял, но по някакъв хубав начин. Внимателно измъквам един от калъпите от кашона – отново X. Изваждам го от найлоновата му торбичка, избърсвам го с кърпа и го задържам вдигнат под флуоресцентната лампа над печката. После хващам здраво лупата на Мат и надзъртам през нея.

Планините са послание от Алдраг Дракона-баща.

ПИЛИГРИМЪТ

Седмица по-късно е. Разплетох историята – даже не една, а няколко истории. Пратих имейл на Едгар Декъл и му казах, че ако си иска калъпите, най-добре да дойде в Калифорния. Казах му, че всъщност е най-добре да дойде в „Пигмалион" в четвъртък вечерта.

Поканих всички: приятелите си, членовете на братството, всички хора, които ми бяха помагали в това пътешествие. Оливър Гроун убеди началника си да ми разреши да използвам задната част на книжарницата, в която имат сцена и апаратура за представяния на книги и поетични рецитали. Ашли изпече вегански овесени бисквити, цели четири подноса. Мат подреди столовете. Сега Табита Трудо седи на предния ред. Представям я на Нийл Ша (нейния нов благодетел) и той веднага предлага изложба в Калифорнийски плетачки, чийто фокус ще бъде как изглеждат гърдите под пуловери.

– Забележителна гледка – казва той. – Може би най-секси излъчването от всички видове дрехи. Вярно е. Направихме допитване сред фокус групи.

Табита се намръщва и събира веждите си в една.

Нийл продължава:

– В изложбата можем да включим сцени от класически филми, можем да открием оригиналните пуловери, които са носили актрисите, и да ги покажем...

Роузмари Лапен седи на втория ред, до нея са Тиндъл, Федоров, Имберт и неколцина други – повечето са от същата група, която бе дошла в „Гугъл" в онази ярка сутрин не толкова отдавна. Федоров е скръстил ръце на гърдите си и е сложил маска на скептицизъм на лицето си, сякаш казва: Вече съм виждал това. Не е проблем, този път няма да го разочаровам.

Има двама необвързани братя от Япония – рошави младежи с тесни индигово сини дънки. Чули слуховете по тайните канали на братството и решили, че си струва да хванат в последния момент самолет до Сан Франциско. (Прави са.) Игор седи до тях и разговаря небрежно с момчетата на японски.

На предния ред е поставен и един лаптоп, така че Шерил от Консолидацията да може да наблюдава виртуално случващото се. Тя сияе на видеочата, бухналата й черна коса заема целия екран. Поканих и Мрънкалото да се присъедини към нас, но той пътува тази вечер – за Хонг Конг, както ми каза.

През входната врата на книжарницата навлиза мрак: Едгар Декъл пристига и води със себе си от Ню Йорк цял антураж от черни мантии. Всъщност те не са облечени с мантиите си, но видът им издава, че са външни: костюми, вратовръзки, черни строги поли. Влизат стремително през вратата – приблизително дузина са и... изведнъж виждам сред тях и Корвина. Костюмът му е искрящо сив. Все още е внушителен тип, но тук ми се струва някак си умален. Без цялата величественост на средата и фона на каменните стени той е просто един стар... Тъмните му очи проблясват и се спират върху мен. Добре, може би не е чак толкова умален. Клиентите на „Пигмалион" се обръщат след него, повдигат въпросително вежди, докато проследяват марша на черните мантии – сега костюми – през книжарницата. Декъл се усмихва леко. Корвина е сериозен като гроб.

– Ако наистина разполагаш с матрицата на шрифта геритзун – казва той спокойно, – ще си я вземем обратно.

Изпъвам гръб и повдигам малко брадичка. Вече не сме в Читалнята.

– Да, в мен е – казвам аз, – но това е само началото. Настанете се някъде удобно.

О, майчице.

– Моля.

Той обхожда шумящата тълпа и се намръщва, но после дава знак на своите черни костюми. Всички се настаняват на последния ред, тъмна група в задната част на публиката. Корвина остава прав зад тях. Стискам ръката на Декъл, когато минава покрай мен.

– Той ще дойде ли?

– Казах му – кимва съзаклятникът ми. – Но той вече знаеше. В Свещената матрица слуховете се разнасят бързо.

Кат също е тук, седнала е отпред, малко встрани и разтоваря тихо с Мат и Ашли. Отново е облечена с пепитения си блейзър. На шията й има зелен шал и е подстригала косата си от последния път, когато съм я виждал; сега стига точно до под ушите й.

Вече не сме гаджета. Не е имало официално формулиране на раздялата ни, но тя е обективен факт също като атомното тегло на въглерода или цената на акциите на „Гугъл". Това не ми попречи да я изтормозя, докато не измъкнах обещание от нея, че ще присъства на сбирката. Тя най-много заслужава да види това.

Хората се въртят на местата си и веганските бисквити са почти на свършване, но трябва да изчакам. Лапен се навежда към мен и ме пита:

– Ще отидеш ли в Ню Йорк? Може би ще работиш в библиотеката?

– Ъм, не, определено не – казвам твърдо. – Не проявявам интерес.

Тя се намръщва и допира дланите си една до друга.

– Май би трябвало аз да отида, но не мисля, че ще го направя.

Поглежда ме. Има вид на изгубен човек.

– Липсва ми книжарницата. И ми липсва...

Аякс Пенумбра.

Той се плъзга през вратата на „Пигмалион" като блуден призрак, тъмното му палто е закопчано догоре, яката е обърната над тънкия сив шал, преметнат през врата му. Оглежда помещението и когато вижда групичката отзад, пълна с членове на братството – черни мантии и не само, разтваря широко очи от изненада.

Изтичвам веднага при него.

– Мистър Пенумбра! Вие дойдохте!

Той се извръща леко встрани и повдига костеливата си ръка към шията си. Не иска да ме погледне. Сините му очи са забити в пода.

– Момчето ми, съжалявам – казва тихо. – Не трябваше да изчезвам така... Просто... – въздиша рязко. – Толкова се срамувах.

– Мистър Пенумбра, моля ви. Не се тормозете за това.

– Бях напълно убеден, че ще се получи, но не стана. А ето те теб и твоите приятели, и всичките ми ученици. Чувствам се като стар глупак.

Горкият Пенумбра. Представям си как се е покрил в някаква дупка някъде, разяждан от чувство за вина, задето бе подвел братството и бе предизвикал провала сред зелените поляни на „Гугъл". Поставя под съмнение собствената си вяра и се терзае какво предстои от тук нататък. Бе направил голям залог – най-големия в живота си – и бе загубил. Но не залагаше сам.

– Елате, мистър Пенумбра – казвам аз, като се запътвам към моята установка и го подканвам да ме последва. – Елате да седнете. Ние всички сме глупаци – освен един от нас. Елате и вижте.

Всичко е готово. На лаптопа ми има презентация, която предстои да пусна. Бях осъзнал, че големите разкрития трябва да се случват в задимени дневни, където детективът до последно държи нервната си публика в неведение като омагьосана, използвайки единствено силата на гласа и на логиката си. Аз обаче предпочитам книжарници и слайдове.

Затова включвам прожектора и заемам мястото си, а ярката светлина изгаря очите ми и ме заслепява. Събирам ръце зад гърба си, изпъвам рамене и примижавам към събраното множество. После натискам дистанционното и започвам:

1 СЛАЙД

Ако искате посланието ви да оцелее през вековете, какво ще направите? Ще го издълбаете в камък? Ще го гравирате в злато? Дали ще създадете толкова мощно послание, че хората да не успяват да се преборят с желанието да го предадат нататък? Дали ще създадете религия около него, за да привлечете душите на привържениците си? Може би ще си направите едно малко тайно общество?

Или ще постъпите като Геритзун?

2 СЛАЙД

Грифо Геритзун е син на земеделец, отглеждащ ечемик, от Северна Германия. Роден е в средата на XV век. Старият Геритзун не бил богат, но благодарение на добрата си репутация и признато благочестие успял да уреди сина си да стане чирак на местния златар. През петнайсети век това било престижна работа и стига младият Геритзун да не прецакал нещата, животът му щял да бъде осигурен.

Той прецакал нещата.

Грифо бил религиозно хлапе и златарският занаят го отвращавал. По цял ден разтопявал стари златни дрънкулки, за да прави нови – и знаел, че и неговите творения ги очаквала същата съдба. Всичко, в което вярвал, му казвало: Това не е важно. В Божия град няма злато.

Затова направил каквото му казвали, и изучил занаята – бил наистина много добър в него, но когато станал на шестнайсет, казал „сбогом" и зарязал златаря. Всъщност напуснал не само работата си, но и Германия. Станал пилигрим.

3 СЛАЙД

Знам тези неща, защото Алд Мануций ги е знаел и ги е записал. Записал ги е в своя codex vitae. Който аз разшифровах.

(Публиката ахва. Корвина все още стои отзад и лицето му е намръщено, устата е свита в презрителна гримаса, тъмните му мустаци са провесени надолу и я обвиват цялата. Лицата на другите са втренчени, изпълнени с очакване. Поглеждам към Кат. Изражението й е сериозно, сякаш се притеснява, че от силното напрежение мозъкът ми може да е прегрял и да съм си загубил разсъдъка.)

Ще го кажа така: В тази книга не е скрита някаква загадъчна формула. Няма магически заклинания. Ако някъде съществува тайна за безсмъртие, тя не е тук.

(Корвина взема решение. Обръща се и тръгва към входната врата – покрай пътеката с историческите книги и книгите за самопомощ. Подминава Пенумбра, който е застанал встрани, облегнат на една ниска етажерка. Той проследява излизането на Корвина, после се обръща отново към мен, прави ръцете си на фуния и се провиква: „Продължавай, момчето ми!".)

4 СЛАЙД

Кодексът на Мануций е точно това, което твърди, че е: книга за живота му. Като историческо произведение тя е истинско съкровище. Но аз искам да ви обърна внимание на частта с Геритзун.

Използвах гугъл, за да преведа латинския текст, така че ще ми простите, ако съм разбрал някои детайли погрешно.

Младият Геритзун се поскитал из Обетованата земя, като вършел ковашка дейност тук и там, за да изкара малко пари. Мануций пише, че се е срещал с мистици – кабалисти, гностици, суфисти – и се опитвал да разбере какво да прави с живота си. Освен това по тайните канали на златарите и ковачите чул слухове, че във Венеция ставали някакви интересни неща.

Това е карта на пътуванията на Геритзун, доколкото успях да я реконструирам. Обикалял из Средиземноморието – през Константинопол в Йерусалим, до Египет и през Гърция в Италия.

Във Венеция се срещнал с Алд Мануций.

5 СЛАЙД

Именно в печатницата на Мануций Геритзун открил своето място в света. Печатарството разчитало на всичките му умения като ковач, но ги подчинило на нова мисия. Печатарството не се занимавало с дрънкулки и гривнички, а с думи и идеи. То било на практика интернетът на онова време; било нещо вълнуващо.

И също както интернета днес, печатарството през петнайсети век си имало купища проблеми: Как съхраняваш мастилото? Как смесваш металите? Как отливаш буквите? Отговорите се менели на всеки шест месеца. Във всеки голям европейски град имало дузина печатарски къщи и всички се опивали да отговарят на тези въпроси първи. Най-голямата от тези печатници във Венеция принадлежала на Алд Мануций и това било мястото, в което Геритзун отишъл да работи.

Мануций разпознал веднага таланта му. Пише, че разпознал и духа му; видял, че Геритзун е търсач, изобретател. Затова го наел и двамата работили години наред заедно. Станали най-добри приятели. Нямало човек, на когото Мануций да се доверявал повече, отколкото на Геритзун. И нямало човек, когото Геритзун да уважавал повече от Мануций.

6 СЛАЙД

И така, накрая след няколко десетилетия, през които се оформяла тази нова индустрия и героите ни отпечатали стотици томове, които все още смятаме за едни от най-красивите книги, създавани някога, и двамата остарели. Те решили да сътворят още един велик последен проект, в който да вложат всичко научено, всичко преживяно, и да го предадат на поколенията. Мануций написал своя codex vitae и бил абсолютно честен. В него той обяснил как ставали нещата във Венеция. Разказал за всички сенчести дела, в които се въвличал, за да запази екслузивния си лиценз за печатане на класиците; разказал как всичките му конкуренти се опитвали в един или друг период да го затворят; разказал как вместо това той успял да затвори неколцина от тях. Именно защото бил толкова откровен и защото осъзнавал, че ако отпечата веднага книгата си, това би навредило на бизнеса, който искал да предаде на своя син, Мануций поискал да я зашифрова. Но как?

В същото време Геритзун създавал нов шрифт – най-красивия, който бил правил в живота си: с дръзки нови форми. Този шрифт щял да осигури бъдещето на печатницата на Мануций, след като той починел. И бил прав за успеха на шрифта, защото тези форми и досега носят неговото име. В процеса на създаването му обаче той направил нещо неочаквано. Алд Мануций починал през 1515 г., оставяйки след себе си прекалено откровен мемоар. В този момент, според преданието на Свещената матрица, Мануций поверил на Геритзун ключа към своята закодирана автобиография. Но за изминалите петстотин години нещо се е загубило в превода.

Геритзун не е получил ключа.

Геритзун е ключът.

7 СЛАЙД

Ето снимка на един от калъпите на шрифта геритзун: на буквата X.

Ето го по-отблизо.

И още по-отблизо.

А ето го сниман и през лупата на моя приятел Мат. Виждате ли малките прорези по края на буквата? Приличат на зъбците на зъбно колело, нали? Или на зъбци на ключ.

(Чува се шумно пресипнало ахване. Това е Тиндъл. Винаги мога да разчитам на него за нужната доза въодушевление.)

Тези малки прорези не са случайност и не са произволно направени. Такива прорези има на всички калъпи и на всички шаблони, отлети от тях, и на всяка буква от шрифта геритзун, правена някога.

Трябваше да отида до Невада, за да разбера това; трябваше да чуя гласа на Кларк Мофат на запис, за да го проумея напълно. Но ако знаех какво търся, можех просто да отворя лаптопа си, да напиша някакъв текст с шрифт геритзун и да го увелича на 3000 процента. Прорезите ги има и на компютърната версия. Долу, в библиотеката, Свещената матрица отрича използването на компютри... но горе Фестина ленте къмпани е наела няколко много усърдни дигитализатори.

Това е кодът, ето го. Тези малки прорези.

Никой в петстотингодишната история на братството не е помислил да се вгледа толкова отблизо. Не го направиха и разбиваните на кодове в „Гугъл". Търсихме в дигитализирания текст, но в съвсем различни шрифтове. Търсихме логика и последователност, но не и форма.

Кодът е едновременно сложен и лесен. Сложен, защото главното Г е различно от малкото / Сложен е и защото лигатурата ff не са две малки букви /, долепени една до друга – това е напълно различен калъп. Геритзун има купища разнообразни глифи – три вида Р, две С, наистина епично Q – и всички те означават нещо различно. За да разбиеш кода, трябва да мислиш типографски, като печатар. Но след това е лесно, защото трябва само да броиш прорезите, както направих аз: внимателно, под лупата, на кухненската си маса, без да се нуждая от компютърни бази с данни. Това е код от онези, които научаваш в комиксите: едно число съответства на някоя буква. Просто заместване и с негова помощ можеш да разшифроваш кодекса на Мануций за нула време.

8 СЛАЙД

Можете да направите и нещо друго. Когато подредите калъпите – в същия ред, по който са стояли в касата в печатницата през XV век, – ще откриете друго послание. Това е послание от самия Геритзун. Неговите последни думи към света са били скрити на видно място, пред очите на всички, през последните петстотин години.

То не е страховито, в него няма нищо мистично. Просто послание от човек, живял много отдавна. Но ето я частта, която е поразителна: огледайте се. (Всички го правят. Лапен извива врата си. Изглежда притеснена.)

Вижте табелите на рафтовете – онези, които обозначават разделите „История" или „Антропология", или пък „Тийнейджърска паранормална романтика"? И преди съм го забелязвал: всички са изписани с геритзун.

Ако си купите „Айфон", ще го получите зареден с геритзун. Всеки нов „Майкрософт уърд" идва по подразбиране в геритзун. Титулите на „Гардиън" са в геритзун, както и тези на „Льо Монд" или на „Хиндустан Таймс". Енциклопедия „Британика" преди се е печатала в геритзун; „Уикипедия" промени шрифта едва миналия месец.

Помислете си за курсовите работи в колежите, за автобиографиите, за учебните програми. Помислете си за професионалните резюмета, за предложенията за работа, за шаблоните за оставки. За договорите и съдебните документи. За съболезнователните писма.

Той е навсякъде около нас. Виждате геритзун всеки ден. Бил е тук през цялото това време, взирал се е в лицата ни от петстотин години. Всичко – романите, вестниците, новите документи, всичко е било като носеща вълна за това тайно послание, скрито в колофона^71.

Геритзун го е открил: ключа към безсмъртието.

(Тиндъл скача от мястото си и се провиква: „Но какъв е той?". Скубе косата си: „Какво е посланието?".)

Е, добре. На латински е. Изкуственият превод е доста груб. Имайте предвид, че рожденото име на Алд Мануций е било друго: кръстили са го Теобалдо и приятелите му са го наричали така.

И така... Ето го посланието на Геритзун към вечността.

9 СЛАЙД

Благодаря ти, Теобалдо.

Ти си най-добрият ми приятел.

Това е ключът към всичко.

БРАТСТВОТО

Представлението е свършило и публиката се разотива. Тиндъл и Лапен са се наредили на опашка за кафе в малкото кафене на „Пигмалион". Нийл все още се опитва да убеди Табита в трансцедентната красота на гърдите в пуловер. Мат и Ашли разговарят оживено с Игор и японското дуо, докато се запътват бавно към входната врата.

Кат седи сама, ръфайки последната веганска овесена бисквита. Лицето й е свъсено. Какво ли мисли за безсмъртните думи на Геритзун?

– Съжалявам – казва тя, като поклаща глава. – Не е достатъчно добро.

Очите й са мрачни, сведени надолу.

– Бил е толкова талантлив и все пак е умрял...

– Всички умират...

– И това ти е достатъчно? Оставил ни е бележка, Клей. Оставил ни е бележка.

Тя се развиква и една овесена трохичка изхвърча от устата й. Оливър Гроун е застанала до антропологичната секция, но сега поглежда към нас с повдигнати вежди. Кат забива поглед към пода. Вече по-тихо казва:

– Не смей да наричаш това „безсмъртие".

– А ако това е най-добрата част от него? – казвам аз. В движение си измислям цяла теория: – А ако... нали знаеш, ако да се мотаеш с истинския Грифо Геритзун не е било чак толкова страхотно преживяване? Ако е бил чудак, някакъв разсеян и смахнат човек? Ако най-хубавото, което е можел да даде на света, са били формите, които е създавал от метал? Тази част от него наистина е безсмъртна. Това вероятно е най-висшата форма на безсмъртие, която можем да постигнем.

Тя поклаща глава, въздъхва и се обляга леко на мен, преглъщайки последната хапка от бисквитата. Намерих старото познание, СП, което търсихме, но на Кат не й харесва това, което то ни казва. Кат Потенте ще продължи да търси.

След няколко секунди се отдръпва от мен, поема си остро дъх и се съвзема напълно.

– Благодаря ти, че ме покани. Ще се виждаме.

Свива рамене, маха ми за „довиждане" и се запътва към вратата.

Сега Пенумбра ме вика.

– Изумително е – казва той въодушевено, сякаш отново си е той, мъжът с яркосините очи и широката усмивка. – През цялото това време сме играли играта на Геритзун. Момчето ми, тези букви са отпред, на витрината на книжарницата!

– Кларк Мофат го е разгадал – казвам му аз. – Нямам представа как, но го е направил. И после, предполагам... просто е решил да продължи играта сам. Да създаде още един пъзел.

Докато някой открие отново всичко, но този път, вкарано в книгите му. Пенумбра кимва.

– Кларк бе гениален. Винаги работеше сам, следваше интуицията си, накъдето и да го поведеше.

Млъква, накланя глава и се усмихва.

– Щеше да го харесаш.

– Значи не сте разочарован?

Очите на Пенумбра се разширяват широко.

– Разочарован? Невъзможно. Не е каквото очаквах, но какво всъщност очаквах? Какво сме очаквали всички ние? Ще ти призная, че не очаквах да науча истината, не и в този живот. Това е безценен дар и аз съм благодарен на Грифо Геритзун и на теб, момчето ми.

Приближава се и Декъл. Той сияе, почти подскача от радост.

– Направи го! – потупва ме по рамото той. – Намери ги? Знаех си, че ще успееш – знаех си, но нямах представа колко далече ще те отведе това.

Зад него черните мантии разговарят помежду си. Изглеждат развълнувани. Декъл се оглежда.

– Мога ли да ги докосна?

– Те са ваши – казвам му аз. Измъквам калъпите на Геритзун, все още стоящи в картонения си ковчег, изпод един стол на предния ред. – Трябва обаче официално да ги откупите от Консолидацията, но имам формулярите и не мисля...

Декъл вдига ръка да ме прекъсне.

– Не е проблем. Повярвай ми – никакъв проблем няма да има.

Един от хората от Ню Йорк идва при нас, после и другите се струпват. Навеждат се над кашона, ахкат и охкат, сякаш вътре има малко сладко бебе.

– Значи ти си го тласнал в тази посока, Едгар? – повдига многозначително вежди Пенумбра.

– Хрумна ми, сър – казва Декъл, – че имам на разположение рядък талант.

Млъква, усмихва се и добавя:

– Определено знаете как да подбирате правилните служители.

Пенумбра се усмихва още по-широко при тези думи.

Декъл казва:

– Това е триумф. Ще направим нов шрифт, ще препечатаме някои от старите книги. Корвина няма да може да се противопостави на това.

Пенумбра помръква при споменаването на Първия читател – неговия стар приятел.

– Какво за него? – питам аз.

– Той... Стори ми се разтревожен – казва Пенумбра със сериозно изражение. – Трябва да го наглеждаш, Едгар. Въпреки възрастта си Маркъс няма голям опит с разочарованията. Под твърдата си външност той е доста крехък. Безпокоя се за него, Едгар. Наистина.

Декъл кимва.

– Ще се погрижим за него. Трябва да решим какво да правим от тук нататък.

– Всъщност – казвам аз – имам нещо, с което може да започнете.

Навеждам се и измъквам втори кашон изпод столовете. Този е чисто нов и е залепен с широко тиксо във формата на X отгоре. Разкъсвам тиксото и разгъвам капаците; вътре кашонът е пълен с книги: опаковани по няколко в найлон, плътно наблъскани една до друга, с меки корици. Пробивам дупка в найлона и изваждам една. Тя е синя, а на предната корица с големи бели букви пише просто МАНУЦИИ.

– Това е за вас – казвам аз и я подавам на Декъл. – Сто копия от разшифрованата книга. На оригиналния латински език. Реших, че вие, момчета, ще искате да си я преведете сами.

Пенумбра се разсмива.

– Значи вече си и издател, така ли, момчето ми?

– Отпечатване по поръчка, мистър Пенумбра. По два долара на книга.

Декъл и неговите другарчета отнасят съкровищата си – един стар кашон и един нов – до наетия ван отвън. Сивокосият мениджър на „Пигмалион" е седнал в кафенето и наблюдава внимателно как се изнасят от книжарницата, пеейки щастливи някаква песен на гръцки език. Пенумбра се е замислил нещо.

– Съжалявам само за едно – казва той. – Маркъс със сигурност ще изгори моя codex vitae. Също като книгата на Основателя и моята бе нещо като историческо произведение. Тъжно ми е, че ще бъде загубено.

Сега е време да го смая за втори път.

– Когато бях в библиотеката, не сканирах само МАНУЦИЙ.

Бръквам в джоба си, изваждам синя флашка и я притискам в дланта му.

– Не е толкова хубава като истинската книга, но думите й са тук.

Пенумбра стиска здраво флашката. Пластмасовата й повърхност сияе на светлината на книжарницата, а на устните му се е появила прелестна полуусмивка.

– Момчето ми – ахва шефът ми, – ти си пълен с изненади.

После веждите му се извиват в красива дъга.

– И мога да си я отпечатам само за два долара?

– Абсолютно.

Пенумбра обвива немощната си ръка около раменете ми, навежда се към мен и казва тихо:

– Този град, в който живеем – отне ми прекалено дълго време, за да го осъзная, но той е Венецията на нашето време. Онази Венеция.

Очите му се отварят широко и той разтърсва глава.

– Също като самия Основател.

Не съм сигурен накъде отива този разговор.

– Най-накрая осъзнах – казва Пенумбра, – че трябва да мислим като Мануций. Федоров има пари, както и твоят приятел – онзи, забавният.

Сега и двамата се оглеждаме из книжарницата.

– Какво ще кажеш да си намерим патрони – един или двама... и да започнем отново?

Не мога да повярвам на ушите си.

– Трябва да призная – поклаща глава Пенумбра. – Изпитвам благоговение пред Грифо Геритзун. Постижението му е уникално. Но ми остава съвсем малко време на този свят, момчето ми – намига ми той, – а все още има толкова загадки, които чакат да бъдат разгадани. С мен ли си?

Мистър Пенумбра. Идея си нямате.

ЕПИЛОГ

Е, какво ще стане след това?

Нийл Ша, дънджън мастерът, ще успее в мисията си да продаде компанията си на „Гугъл". Кат ще представи проекта на другите МП и те ще го подкрепят. Ще придобият „Анатомикс", ще я преименуват „Гугъл тяло" и ще пуснат нова версия на софтуера, която всеки ще може да сваля безплатно. Циците все още ще са най-готината част в него.

След това Нийл най-накрая ще стане безмерно богат и ще се превърне в истински филантроп. Първо, Фондацията на Нийл Ша за жени творци ще се сдобие с дарение, офис и изпълнителен директор: Табита Трудо. Табита ще напълни бившата сграда на пожарната с рисунки, картини, текстилни пана и гоблени, все творения на жени художнички, всичките откупени от КУДХ, и после ще започне да раздава субсидии. Големи.

После Нийл ще отмъкне Мат Майтелбранд от ИЛM и двамата заедно ще основат продуцентска компания, която ще използва пиксели, полигони, ножове и лепило. Нийл ще купи филмовите права за „Хроники на драконовата песен". След продажбата на „Анатомикс" той веднага ще отмъкне Игор от „Гугъл" и ще го назначи за водещ програмист в студиото, което ще носи звучното име „Нечистокръвния". Планира трилогията да бъде в 3D. Мат ще е режисьорът.

Кат ще има страхотна кариера като МП. Първо, ще донесе в „Гугъл" разшифрованата книга на Алд Мануций, която ще се превърне в крайъгълния камък на новия проект „Изгубените книги". Дори в „Ню Йорк Таймс" ще пишат за това. После придобиването на „Анатомикс" и популярността на „Гугъл тяло" ще й спечелят поредните минути слава. Снимката й ще се появи в списание „Уайред" на цяла страница – тя ще стои под големите екрани за визуализация на данни с ръце на кръста, блейзърът й ще бъде разкопчан свободно над яркочервената й Бам! тениска.

Тогава ще осъзная, че тя така и не е спряла да я носи.

Оливър Гроун ще завърши доктората си по археология. Ще си намери веднага работа – и то не в музей, а в компанията, която отговаря за Фонда с наличности. Ще получи задачата да прекатегоризира всеки мраморен артефакт, датиран отпреди II в. пр.Хр., което ще го изстреля директно в рая.

Ще поканя Кат на среща и тя ще приеме. Ще отидем да слушаме „Муун Суисайд" на живо и вместо да обсъждаме замразяване на глави, просто ще танцуваме. Ще открия, че Кат танцува ужасно. На стълбите пред апартамента й тя ще ме целуне отново и ще изчезне в тъмната врата. Ще си тръгна към къщи и по пътя ще й изпратя есемес. Есемесът ще се състои от едно-единствено число, което все пак успях да изчисля след дълга борба с учебниците си по геометрия: 25 000 мили.

В братството на Свещената матрица ще има леко разцепление. При завръщането си в Ню Йорк Първия читател ще заплаши с гибел и проклятие всеки, който се осмели да прояви неподчинение. За да демонстрира решителността си, ще изгори кодекса на Пенумбра – и това ще се окаже най-голямата му грешка. Черните мантии ще се възмутят от тази постъпка и най-накрая ще гласуват. Всички обвързани ще се съберат в книжните си убежища, за да гласуват един по един с вдигане на ръка, и Корвина ще бъде свален от поста си. Той ще остане СЕО на Фестина ленте къмпани – която ще бъде още по-печеливша, многократно повече, но долу ще има нов Първи читател.

И той ще е Едгар Декъл.

Морис Тиндъл ще замине за Ню Йорк, за да започне да пише своя codex vitae, и аз ще му предложа да се кандидатира за мястото на Декъл като пазител на Читалнята. Този кабинет определено има нужда от повечко живец.

Въпреки че тялото на книгата на живота на Пенумбра ще бъде унищожено, съдържанието й е в безопасност и аз ще предложа да съдействам за издаването й.

Той ще се поколебае.

„Може би някой ден, ще каже, но все още не. Нека остане засега в тайна. Все пак, момчето ми – сините му очи ще се присвият и в тях ще светнат игриви пламъчета, – може и да се изненадаш какво ще откриеш в тази книга."

Заедно с Пенумбра ще основем ново братство – всъщност малка компания. Ще убедим Нийл да инвестира част от печалбата от „Гугъл"; после ще се окаже, че Федоров има милиони в акции на „Хюлет Пакард", така че и той ще се включи.

С Пенумбра ще обсъждаме дълго какъв вид дейност ще ни подхожда най-добре. Друга книжарница? Не. Някакво издателство? Не. Пенумбра ще сподели, че е най-щастлив като водач и наставник, не като учен или разбивач на кодове. Аз ще си призная, че просто търся извинение да събера всичките си любими хора в една стая. Затова ще основем консултантска къща: специален оперативен отряд, действащ в пресечната точка на книгите и технологиите; целта ни е да разгадаваме загадките, които се струпват в сенките на дигиталните рафтове. Кат ще ни осигури първия договор: дизайн на система за маргинали^72 на прототипа на електронния четец на „Гугъл", който ще бъде тънък и лек, не с пластмасова подвързия, а с такава от плат – като книга с твърди корици.

След това ще ни се наложи да се оправяме сами и Пенумбра ще стане абсолютен професионалист в бизнес срещите. Ще облича тъмен костюм от туид, ще лъска очилата си, ще влиза в конферентните зали на „Епъл" и „Амазон", ще оглежда хората край масата и ще пита със спокойния си глас: „Какво търсите тук? Какво очаквате от нашата среща?". Сините очи, лъчезарната усмивка и (честно казано) напредналата му възраст ще ги оставят смаяни и безмълвни, напълно очаровани и спечелени за сделката.

Ще си имаме малък офис на огряната от слънце „Валенсия Стрийт", сбутан между една такерия и сервиз за поправка на скутери и обзаведен с дървени бюра от битака и дълги зелени етажерки от ИКЕА. Етажерките ще бъдат отрупани с любимите автори на Пенумбра, спасени от книжарницата: първите издания на Борхес и Хамет, копията с акварелните корици на Азимов и Хайнлайн, пет различни биографии на Ричард Файнман. През няколко седмици ще изнасяме книги навън, на улицата, и ще обявяваме улична разпродажба, пускайки в последната минута съобщение за това в туитър.

В офиса няма да сме само аз, Пенумбра и гигантските бюра. Роузмари Лапен ще се присъедини към нас като първия ни служител. Ще я науча да работи с Руби и тя ще ни направи уебсайта. После ще отмъкнем Джад от „Гугъл" и ще сключим договор за сътрудничество и с Мрънкалото.

Ще наречем компанията „Пенумбра", просто „Пенумбра", а логото, по мой дизайн, ще бъде – естествено – изписано с шрифта геритзун.

А какво ще стане с Денонощната книжарница на мистър Пенумбра! Три месеца ще стои празна с табелата за отдаване под наем на витрината, защото никой няма да знае какво да прави с това високо и тясно пространство. После най-накрая някой ще се сети.

Ашли Адамс ще се появи в малкия бизнес офис на „Телеграф Хил", облечена в сиво-кремавия си костюм, носейки препоръчително писмо от най-стария жив клиент на банката. Ще опише идеята си, използвайки всички подмолни трикове на пиарската професия.

Това ще бъде нейната последна изява като професионален пиар.

Ашли ще махне етажерките, ще ремонтира пода, ще сложи ново осветление и ще преобрази книжарницата в зала за катерене. Стаичката за почивка ще стане съблекалня; ниските етажерки отпред ще се превърнат в редица с компютри, за да могат катерачите да ползват интернет (все още през мрежата на стриптийз клуба). На мястото на бюрото ще има лъскав бял бар, на който „Норд Фейс" (известна и като Дафни) ще получи нов ангажимент, състоящ се в правенето на зелеви шейкове и оризови топки. Стената за катерене ще бъде истинска цветна революция: ярки стенописи, изрисувани от Мат, състоящи се основно от гигантски увеличени детайли от бившата книжарница. Ако знаете къде да гледате, ще ги видите: ред букви, изправени гръбчета, лъскава заоблена камбанка.

Там, където преди се извисяваха етажерките с книгите от Другия списък, Мат ще ръководи екип от млади творци в създаването на невероятна стена за катерене. Ще представлява пъстра зеленикаво-сива площ, осеяна с искрящи златисти LED светлини, разсипана от разклоняващи се сини линии, а хватките за катерачите ще бъдат издадени бели планински върхове. Този път Мат ще създаде не просто един нов град, а цял континент – цивилизация, наклонена на една страна. Тук също, ако знаете какво да търсите – стига да знаете как да прокарате линиите между хватките, може да видите лице, надзъртащо от стената.

Аз ще стана член на клуба и ще почна да се катеря отново.

И най-накрая ще запиша всичко, което се бе случило. Ще препиша част от него от дневника, ще открия доста неща в стари имейли и есемеси, ще възстановя останалото по памет. Ще помоля Пенумбра да прегледа текста, после ще намеря издател и ще пусна творението си в продажба на всички места, в които днес можете да намерите книги: книжарници от големите вериги като „Барне енд Ноубъл", яркия и оживен „Пигмалион" и тихата малка книжарничка, отворена в „Киндъл".

Ще държите тази книга в ръцете си и заедно с мен ще научите всичко, което научих:

Безсмъртието се постига единствено чрез приятелство и работа, вършена с любов. Всички тайни на света, които си струва да се знаят, са скрити пред очите ни. Нужни са четирийсет и една секунди, за да се покатериш на стълба, висока колкото три етажа. Не е лесно да си представите какъв ще е животът в 3012 г., но това не означава, че не трябва да опитате. Вече разполагаме с нови способности – странни сили, с които тепърва ще свикваме. Планините са послание от Алдраг Дракона-баща. Животът ви трябва да е като отворен град с всевъзможни входове за влизане в него и с улици, из които да се изгубиш.

Накрая книгата ще избледнее в съзнанието ви, както става с всички други книги. Но се надявам, че ще запомните ето това:

Един човек върви забързано по тъмна пуста улица. Припрени стъпки и учестено дишане, колебае се, нуждае се от помощ. Камбанка над вратата и звънът, който издава тя. Служител и стълба, и мека златиста светлина. И тогава идва точно това, което му трябва. Точната книга в точния момент.

Notes

[

←1

]

Бейгъл (bagel) – английското съответствие на обикновения варен геврек, обичайно по-малък, с дупка в средата; може да бъде оплетен в различни форми, разрязан и пълнен с нещо. – Б. пр.

[

←2

]

Тороид – пръстеновидна фигура. – Б. пр.

[

←3

]

Серифи – декоративни чертички по краищата на буквите в някои шрифтове; печатните материали, като вестници и книги, почти винаги използват такъв вид шрифт, който се нарича съответно „серифен”. – Б. пр.

[

←4

]

„Крейгслист” – централизирана мрежа от онлайн градски общества, включваща безплатни обяви и форуми на различни теми. Основана е през 1995 г. за района на Сан Франциско. – Б. пр.

[

←5

]

Улица в Сан Франциско. Част от нея се намира в район, прочут със стриптийз баровете си и други заведения за възрастни. – Б. пр.

[

←6

]

6      Penimba – идва от лат. ез.: paene – почти, и umbra – сянка. Думата има различни значения в зависимост от областта, в която се използва, но принципно идеята е за нещо, което прикрива и затъмнява отчасти друг обект. – Б. пр.

[

←7

]

Става дума за рибата треска. На англ. ез. има друга игра на думи – cod – треска, и звучащата подобно дума code – код, шифър. – Б. пр.

[

←8

]

Измислена от автора фентъзи поредица. – Б. пр.

[

←9

]

Става дума за книгата на Уолтър Айзъксън „Стив Джобс: Единствената официална биография, одобрена от основателя на Apple”, „СофтПрес”, 2013 г. – Б. пр.

[

←10

]

Издадена от „Жануа 98", 2009 г. – Б. пр.

[

←11

]

Уес Андерсън (1969 г.) – американски режисьор с отличителен стил: „Колежът Ръшмор”, „Гранд-хотел „Будапеща” и др. – Б. пр.

[

←12

]

Треванян – псевдоним на д-р Родни Уилям Уитакър (1931 г.) – американски писател на трилъри и документални книги. – Б. пр.

[

←13

]

Festima lente – „Бързай бавно” – лат. език. Гръцки израз, станал по-популярен в латинския си вариант. Много известни исторически личности са го приемали за свой девиз. — Б. пр.

[

←14

]

Narratio – „разказ, описание” – лат. език. – Б. пр.

[

←15

]

Има се предвид американски футбол. – Б. пр.

[

←16

]

„Президио” е парк и квартал в северозападната част на град-окръг Сан Франциско в щата Калифорния. В квартал „Президио” се намира част от „Лукасфилм”. – Б. пр.

[

←17

]

Франк О. Гери (1929 г.) – канадско-американски архитект и дизайнер от еврейски произход. Представител на деконструктивизма в архитектурата. – Б. пр.

[

←18

]

Стил, наречен на името на британския крал Едуард VII (1841–1910), характерен за края на XIX и началото на XX в. В другите страни по-често се използва името Бел епок. – Б. пр.

[

←19

]

Популярна американска марка за дрехи, насочени основно към младите. – Б. пр.

[

←20

]

Sanctum sanctorum – „най-свещеното място” — лат. език. – Б. пр.

[

←21

]

Запис на аритметични изрази, при който операцията се изписва след операндите. – Б. пр.

[

←22

]

Научнофантастичен филм от 1968 г. Режисьор Стенли Кубрик, по романа на Артър Кларк. – Б. пр.

[

←23

]

Автор Джон Стайнбек, изд. „Колибри", 2013 г. – Б. пр.

[

←24

]

Имат се предвид книгата на Артър Кларк „Среща с Рама” („Бард”, 2010 г.) и поредицата на А. Азимов „Фондацията” („Бард”, 2008 г ). – Б. пр.

[

←25

]

Автор Дъглас Адамс, изд. „Бард”, 2010 г. – Б. пр.

[

←26

]

Автор РобъртХайнлайн, изд. „Сиела”, 2012 г. — Б. пр.

[

←27

]

Едуард Тафт (1942 г.) – американски статистик, прочут с трудовете си в областта на информационния дизайн и пионер в областта на визуализацията на данни. – Б. пр.

[

←28

]

Били Колинс (1941 г.) – прочут американски поет и преподавател по литература и творческо писане. – Б. пр.

[

←29

]

Сингулярност като научен термин има множество значения, но най-общо се описва като състояние на уеднаквяване на определени характеристики на изследвания обект до степен, в която характерът на обекта коренно се променя. – Б. пр.

[

←30

]

Игра на думи. Corpus – лат. ез. – означава „тяло”. – Б. пр.

[

←31

]

Измислен от автора шрифт. – Б. пр.

[

←32

]

Популярна американска бира. – Б. пр.

[

←33

]

xkcd. (с подзаглавие „Уебкомикс за романтика, сарказъм, математика и лингвистика”) – уебкомикс, създаден през 2005 г. от американския карикатурист Рандал Мънроу. – Б. пр.

[

←34

]

Велен – тънък пергамент. – Б. пр.

[

←35

]

Шега от типа „можеш да избереш всеки цвят, който искаш, стига да е черен”. – Б. пр.

[

←36

]

Става дума за продукти, които са били произведени с дефект, но дефектът е отстранен още в завода, преди да излязат за продажба. Въпреки това цената им обикновено е по-ниска. – Б. пр.

[

←37

]

Лигерад – велосипед с конструкция, която позволява колоездачът да е в легнало или полулегнало положение. – Б. пр.

[

←38

]

Сделки тип ППП – IPO (Initialpublic offering) – първично публично предлагане на акциите на дадено дружество за открита продажба. – Б. пр.

[

←39

]

Джаксън Полък (1912–1956) – американски художник, главна фигура в абстрактния експресионизъм. Има уникална техника, която се състои в капане и пръскане на боята върху платното. – Б. пр.

[

←40

]

Леонард Ойлер (1707–1783) швейцарски математик и физик, работил през голяма част от живота си в Русия и Прусия. Един от най-великите и плодовити математици изобщо в историята на математиката – събраните му съчинения обхващат от 60 до 80 тома. – Б. пр.

[

←41

]

Ad libris – неправилен лат. ез. Предлогът ad се използва само с винителен падеж (accusativus), т.е. фразата трябва R&eAd libros – „към книгите”, „отнасящо се за книгите”. – Б. пр.

[

←42

]

Локомотивчето е герой от детската книжка The Little Engine that Could, една от най-популярните американски приказки. Публикувана за първи път в САЩ през 1930 г., но мотивът е по-ранен. Историята учи децата на оптимизъм и упорит труд, символ на американската мечта – Б. пр.

[

←43

]

Codex vitae – лат. ез. – „книгата на живота”. – Б. пр.

[

←44

]

Първата програма за електронни таблици – VisiCalc (VisibleCalculator). – Б. пр.

[

←45

]

Pecunia – лат. ез. – „богатство, пари”. – Б. пр.

[

←46

]

„Амтрак“ – държавна компания, която се грижи за междуградската пътническа железопътна система в САЩ. – Б. пр.

[

←47

]

Игра на думи. На англ. ез. reek означава „воня, смрад”. – Б. пр.

[

←48

]

Чарлз Бабидж (1791–1871) – британски математик, философ и изобретател, създал изчислителна машина, която се смята за предшественик на компютъра, но остава само на теория, като проект. – Б. пр.

[

←49

]

Името идва от фалшива машина, играеща шах, Механичният турчин, конструирана през XVIII в. от Волфганг фон Кемпелен. По-късно става ясно, че е мистификация и всъщност вътре е стоял човек. През 2005 г. „Амазон” създава софтуерна апликация със същото име, за да координира програмни задачи с човешкия интелект. – Б. пр.

[

←50

]

Претцел – тип печен хляб, приготвен от тесто, в повечето случаи във формата на възел. – Б. пр.

[

←51

]

Град в окръг Санта Клара, в района на залива на Сан Франциско. – Б. пр.

[

←52

]

Изображението на делфин и котва се свързва по традиция със сентенцията Festina lente, прието е за нейно символично изражение. — Б. пр.

[

←53

]

„МобиДик”, X. Мелвшт, „Изток-Запад”, 2014 г.; „Одисеи”, Джеймс Джойс, „Изток-Запад”, 201.1 г.; „Невидимия”, X. Уелс, изд. „Фама”, 1997 г. – Б. пр.

[

←54

]

Грифо Геритзун вероятно е събирателен образ от Франческо Грифо (печатар, работещ за Мануций и автор на известни шрифтове) и Гериг Геритзун, което е рожденото име на прочутия мислител Бразъм Ротердамски, който също е бил сътрудник на Мануций. – Б. пр.

[

←55

]

Известна и като Декартова координатна система (правоъгълна координатна система) – използва се, за да се определят положенията на точките в равнина (или в някакво пространство) чрез числа. – Б. пр.

[

←56

]

Град в окръг Санта Клара в района на залива на Сан Франциско. Тон е сред съставните градове на Силициевата долина. В Маунтин Вю е базирана компанията „Гугъл”. – Б. пр.

[

←57

]

Министерството на вътрешната сигурност на САЩ. — Б. пр.

[

←58

]

Венчър капиталистите – инвеститори, които се интересуват от дялово участие в бизнеса. Те се ангажират с допълнителни отговорности, свързани с дейността на фирмата – определяне насоките на развитие, управление на финансите и т.н. – Б. пр.

[

←59

]

Заклинание, използвано в поредицата „Хари Потър”, което позволява да се разкрият съставките в някоя магическа отвара или частите на заклинание. – Б. пр.

[

←60

]

Синият екран (или Синият екран на смъртта, Blue Screen of Death, BSOD) – популярно название на съобщение за критична грешка, появяващо се на син фон, което се среща понякога при потребителите на Windows. – Б. пр.

[

←61

]

Американска нефтена корпорация. Създадена през 1870 г. от Джон Рокфелер и съществувала в първоначалния си вид до 1911 г., когато САЩ обявява, че има незаконен монопол над нефтената търговия, и тя се разбива на отделни компании. – Б. пр.

[

←62

]

For He's a Jolly Good Fellow – популярна английска песен c френски произход, датира от XVIII в. – Б. пр.

[

←63

]

ОРС – оптично разпознаване на символи (OCR – optical character recognition); технология за конвертиране на печатен текст в текстов файл. – Б. пр.

[

←64

]

Термин от кинематографията – рисувано изображение на обстановката (пейзаж, околни градове, селища и т.н.), което позволявала се създаде илюзията за околната среда. – Б. пр.

[

←65

]

„Галата" – японска аркадна игра, тип фиксирана стрелба с космически кораб, излязла през 1981 г. – Б. пр.

[

←66

]

N-грама – последователност от я-елементи. От семантична гледна точка може да е последователност от звуци, знаци, букви, думи. Диаграма на Вонегът – прочута диаграма за изграждането на една история, създадена от Кърт Вонегът. – Б. пр.

[

←67

]

Движение за свобода на словото (Free Speech Movement) – студентско протестно движение от учебната 1964–1965 г. в „Бъркли”, Калифорнийския университет. – Б. пр.

[

←68

]

Блумбърг терминал – централна компютърна система, чрез която може да се получи достъп до всички пазари и до системата за електронна търговия с облигации и др. ценни книжа, произведена от компанията „Блумбърг”. – Б. пр.

[

←69

]

Якшини – индийски женски божества от по-нисък ранг, духове на плодородието и плодовитостта. – Б. пр.

[

←70

]

„Чиракът на магьосника”, Реймънд Фийсг, изд. „Бард”, 2000 г. – Б. пр.

[

←71

]

Колофон – страница с данните за книгата: заглавие, име на автор и на преводач, издателство, година на издаване и др. информация. – Б. пр.

[

←72

]

Маргинал – ръкописна забележки в белите полета на книгите. – Б. пр.

Content

Слоун Робин Денонощната книжарница на мистър Пенумбра