Брандън Сандерсън

Отсенки от себе си

(книга 5 от "Мъглороден")

НА МОШЕ ФЕДЕР

Който пое риск, като ми даде шанс

Пролог

Уаксилий Ладриан, блюстител на закона под наем, скочи от коня и се обърна към кръчмата.

— О-о — провлачи хлапето разочаровано и слезе от собствения си кон. — Не си закачи шпората за стремената и не падна.

— Случи ми се веднъж — каза Уаксилий.

— Да, ама беше адски смешно.

— Остани при конете — заръча му Уаксилий и му подаде юздата. — Не завързвай Унищожителката. Може да ми потрябва.

— Добре.

— И не кради нищо.

Хлапето — младеж на седемнайсет години с кръгло лице, увенчано с едва-едва набола брада въпреки седмиците усилени опити да си пусне такава, — кимна тържествено.

— Обещавам да не ти свия нищо, Уакс.

Уаксилий въздъхна.

— Не това казах.

— Но…

— Просто пази конете. И се опитай да не говориш с никого.

Уаксилий поклати глава, след което бутна вратичката на кръчмата и влезе вътре с бодра крачка. Бе попълнил металоема малко — колкото да намали теглото си с около десет процента. Бе му станало обичайна практика тези дни — откакто му свърши съхраненото тегло, точно докато преследваше един от първите си престъпници преди няколко месеца.

Кръчмата, разбира се, бе мръсна. На практика всичко тук, в Дивите земи, бе прашно, износено или счупено. Пет години, откакто беше дошъл, а още не беше свикнал с това. Е, наистина бе прекарал по-голямата част от тези пет години в опити да направи кариера като чиновник — местеше се все по-далеч и по-далеч от големите градове, за да избегне риска да го познаят. Но в Дивите земи дори големите градове бяха по-мръсни от онези в Елъндел.

А тук, в покрайнините на населените райони, думата „мръсен“ бе прекалено слаба да опише привичния начин на живот. Мъжете, които подминаваше в кръчмата, седяха ниско прегърбени над масите си и едва вдигаха поглед. Това също беше една от особеностите на Дивите земи. Както растенията, така и хората бяха доста чепати — и раснеха близо до земята. Дори ветрилоподобните акации, които можеха да достигнат доста голяма височина, оставяха впечатлението за жилавост и устойчивост.

Обходи помещението с поглед, опрял ръце на кръста си. Надяваше се да привлече вниманието на околните, но не успя — което леко го подразни. Защо си бе направил труда да облече елегантен градски костюм с бледолилаво шалче, ако околните дори не го забелязваха? Е, поне не се кикотеха като онези в предишната кръчма.

Уакс се отправи с нехайна походка към бара, опрял едната ръка в дръжката на пистолета си. Барманът бе висок мъж, у когото явно имаше нещо териско — издаваше го дългурестото, слабо тяло, — макар че изисканите му роднини от Басейна сигурно щяха да се ужасят, ако го видеха как нагъва мазно пилешко бутче с една ръка, докато налива халба бира с другата. Уаксилий потисна гаденето си — местната представа за хигиена беше още едно от нещата, с които още не беше свикнал. Тук смятаха за чистофайници онези, които се сещаха да си избършат ръцете в панталоните, ако са си бъркали в носа, преди да ти стиснат ръката.

Уаксилий изчака. След това изчака още малко. След това прочисти гърло. Най-накрая, барманът се затътрузи към него.

— Аха?

— Търся един мъж — промърмори Уаксилий тихо. — Наричат го Джо Гранита.

— Не го знам — отговори барманът.

— Не го… Та той е най-прословутият разбойник по тези места.

— Не го знам.

— Но…

— По-безопасно е да не познаваш мъже като Джо — прекъсна го барманът и отхапа от кълката. — Но имам един приятел…

— Каква изненада.

Барманът го изгледа раздразнено.

— Кхъм — прокашля се Уаксилий. — Извинявам се. Продължи, ако обичаш.

— Приятелят ми е от типа, който е склонен да познава хората, които останалите не искат. Но отнема известно време да се свърже с него човек. Ще платиш ли?

— Аз съм защитник на закона — отговори Уаксилий. — Правя всичко това в името на справедливостта.

Барманът примигна — бавно, подчертано, сякаш трябваше да положи съзнателни усилия да не обърка действието.

— Значи… ще платиш?

— Да, ще платя — въздъхна Уаксилий и направи мислена сметка на парите, които му се бе наложило да похарчи за търсенето на Джо Гранита досега.

Не можеше да си позволи пак да остане на червено. Унищожителката имаше нужда от ново седло, а и скоростта, с която Уаксилий трябваше да сменя костюмите си с нови тук, беше притеснителна.

— Хубаво — каза барманът и му направи знак да го последва.

Проправиха си път през помещението — около насядалите хора и покрай фортепианото, което бе поставено до една от гредите, между две маси. Изглеждаше така, сякаш не са свирили на него от векове, а отгоре му бяха наредени множество мръсни чаши. Стигнаха до стълбището за горния етаж и влязоха в една малка стаичка до подножието му. Миришеше на прах.

— Чакай — заръча барманът, след което си тръгна и затвори вратата след себе си.

Уаксилий скръсти ръце и огледа единствения стол, оставен в помещението. Бялата му боя бе напукана и олющена; не се съмняваше, че ако седне, половината ще остане по панталоните му.

Постепенно свикваше с хората в Дивите земи — ако ще и да не можеше да каже същото за привичките им. Последните месеци, които бе прекарал в преследване на престъпници, за чиито глави имаше обявена награда, му бяха дали да разбере, че сред населението тук все пак се срещаха и добри мъже и жени. Но всички те отказваха да се отърсят от упорития си фатализъм. Нямаха доверие на властите и често отбягваха блюстителите на реда — дори с цената да оставят мъже като Джо Гранита да рушат и грабят на воля. Ако не бяха паричните награди, които железопътните и миньорските компании предлагаха за залавянето на хората като него, никога нямаше да…

Прозорецът потрепери. Уаксилий замръзна за миг, после извади пистолета и разпали малко стомана. Металът го изпълни с остра топлина — като че ли бе изпил нещо прекалено горещо. От гърдите му се стрелнаха множество сини линии, които водеха към най-близките източници на метал. Няколко от тях се намираха точно зад спуснатите капаци на прозореца. Други от лъчите сочеха надолу. Кръчмата явно имаше мазе — нещо необичайно за Дивите земи.

Можеше да Тласне по някоя от линиите, ако искаше — да бутне назад металния предмет, към който водеше. Засега обаче остана вгледан в прозореца — между рамките на двете крила се показа тънък прът, който се издигна нагоре и бутна резето. Стъклата издрънчаха и прозорецът се отвори.

Вътре скочи млада жена, обута в тъмни панталони и с пушка в ръка. Беше слаба, с квадратно лице, стискаше незапалена пура между зъбите си и му изглеждаше бегло позната. Тя се изправи, явно доволна, обърна се да затвори прозореца, и изведнъж го забеляза.

— По дяволите! — възкликна тя, отстъпи назад, като едва не се препъна в бързината, изпусна пурата и вдигна пушката.

Уаксилий също вдигна пистолета си и приготви аломантията си. Искаше му се да беше открил някакъв начин да се защити от патрони. Можеше да Тласка метал, да, но не беше достатъчно бърз да спре куршум — освен ако не Тласнеше самото оръжие, преди да натисне спусъка.

— Ей — каза жената, присвила очи към него над мерника. — Ти не си ли оня тип? Който уби Черния Перет?

— Уаксилий Ладриан — отговори той. — Блюстител на закона под наем.

— Шегуваш се. Така ли се представяш?

— Да. Защо не?

Вместо да отговори, тя вдигна глава от мерника и го огледа внимателно за секунда-две. Най-накрая попита:

— Шалче? Сериозно ли?

— Такъв ми е стилът — обясни Уаксилий. — Ловец на глави, но джентълмен.

— За какво му е на един ловец на глави изобщо да има „стил“?

— Важно е да си изградиш репутация — вдигна брадичка Уаксилий. — Всички престъпници вече имат такава. Името на Джо Гранита е познато надлъж и нашир из Дивите земи. Защо да не се погрижа с мен да бъде същото?

— Защото ще се превърнеш в лесна мишена.

— Заслужава си риска — отвърна той. — Но като стана дума за мишени…

Той махна с пистолета си към пушката й.

— Подгонил си Джо заради наградата — досети се тя.

— Точно така. И ти ли?

Тя кимна.

— Да си я поделим? — предложи Уаксилий.

Тя въздъхна, но свали оръжието.

— Хубаво. Но онзи, който го застреля, ще получи двоен дял.

— Аз смятах да им го предам жив…

— Добре. Така ще имам по-голям шанс да го убия първа — ухили му се тя и ловко се шмугна до вратата. — Казвам се Леси. Значи Гранита наистина е тук някъде, така ли? Виждал ли си го?

— Не, не съм — отговори Уаксилий и се присъедини към нея до вратата. — Попитах бармана за него, а той ме прати тук.

Тя се обърна към него.

— Попитал си бармана?

— Естествено — потвърди той. — Чел съм за това. Барманите знаят всичко, значи… Клатиш глава.

— Всички в тази кръчма принадлежат на Джо, господин Шалче — обясни Леси. — Половината от хората в града му принадлежат, по дяволите! А ти си питал бармана?

— Мисля, че вече изяснихме този въпрос.

— Поквара! — възкликна тя, открехна вратата и надникна навън. — Как, в името на Гибелта, е успял някой като теб да надвие Черния Перет?

— Е, няма как да е чак толкова зле. Няма как всички в бара да…

Той хвърли поглед през пролуката на вратата и замлъкна. Високият барман не бе отишъл да повика някого. Не — беше застанал насред салона на кръчмата, сочеше към вратата на стаичката и подканяше насъбралите се около него разбойници и апаши да стават и да вадят каквото оръжие имат. Повечето явно се колебаеха, а някои правеха и гневни жестове, но доста вече бяха наизвадили пистолетите си.

— По дяволите — прошепна Леси.

— Да излезем оттам, откъдето влезе? — предложи Уаксилий.

Вместо отговор, тя затвори вратата възможно най-деликатно, след което го бутна настрани и се стрелна към прозореца. Тъкмо когато стисна перваза и понечи да се покатери навън, обаче, някъде наблизо отекна стрелба и от дървената рамка се разхвърчаха трески.

Леси изруга и залегна на пода. Уаксилий се сниши до нея.

— Доста точен стрелец за такова разстояние — изсъска той.

— Винаги ли си толкова наблюдателен, господин Шалче?

— Не, само когато стрелят по мен — отвърна той и надзърна над ръба на перваза, но забеляза поне десетина места, където стрелецът можеше да се е скрил. — Това никак не е на добре.

— Каква възхитителна зоркост, наистина — каза Лесли, докато пълзеше по пода към вратата.

— Имах го предвид не само в очевидния смисъл — поясни Уаксилий и прекоси помещението с патешко ходене. — Как е успял стрелецът да заеме позиция така бързо? Трябва да са знаели, че ще се появя днес. Възможно е всичко това да е капан.

Лесли изпсува тихичко, спря до вратата и я открехна отново. Главорезите спореха шепнешком и сочеха нататък.

— Взели са ме насериозно — установи Уаксилий. — Ха! Номерът с репутацията действа. Виждаш ли? Уплашени са!

— Поздравления — отговори тя. — Мислиш ли, че ще ми платят, ако те застрелям?

— Трябва да се качим на горния етаж — каза Уаксилий и погледна към стълбището точно до вратата.

— Каква полза от това?

— Е, като начало — въоръжените мъже, които искат да ни убият, са тук долу. Предпочитам да отида другаде, а и стълбите биха били по-удобна позиция за защита от тази стая. Освен това, може да потърсим прозорец от другата страна на сградата, през който да избягаме.

— Да, ако ти се скача от два етажа височина.

Скоковете не бяха проблем за един Монетомет; Уаксилий можеше да се Тласне от някой метален предмет, докато той пада, и да използва това, за да забави собственото си падане и да се приземи меко. Освен това беше и ферохимик, което му позволяваше да използва металоемите си, за да намали теглото си много повече, отколкото беше сега — да стане толкова лек, че на практика да се носи във въздуха.

За способностите му, обаче, знаеха малцина и той предпочиташе да си остане така. Бе чувал историите, които хората разказваха за невероятните начини, по които се бе спасявал от смъртта, и харесваше загадъчността, която му придаваха. Да, носеха се и слухове, че е възможно да е Металороден, но докато противниците му още не бяха сигурни на какво точно е способен, имаше предимство.

— Слушай, аз ще тичам към стълбите — каза той на жената. — Ако искаш да останеш тук и да си пробиеш път навън с бягство — супер. Тъкмо ще им отвлечеш вниманието от мен.

Тя му хвърли бърз поглед и се ухили.

— Хубаво. Ще го направим по твоя начин. Но ако ни уцелят, ми дължиш питие.

„В нея има нещо познато“, помисли си Уаксилий. После кимна, преброи тихо до три, изскочи през вратата и насочи пистолета си към най-близкия разбойник. Мъжът отскочи, а Уаксилий стреля по него три пъти — и не уцели. Вместо това улучи фортепианото. Прозвучаха три резки тона.

Леси се измъкна от стаята зад него и се втурна към стълбите. Шарената тумба мъже се развикаха изненадано и побързаха да насочат оръжията си към нея. Уаксилий прибра пистолета си — не биваше да пречи на аломантията му, — и Тласна леко по сините линии, които се точеха от него към противниците му. Те откриха огън, но Тласъкът му бе изместил оръжията достатъчно, че да им попречи да попаднат в целта си.

Уаксилий последва Леси нагоре по стълбите, далеч от бурята от изстрели, която се бе разразила в салона.

— Пресвети дяволи — възкликна Леси, когато стигнаха до първата площадка. — Живи сме.

И се обърна към него, леко зачервена.

Нещо изщрака като ключалка в ума на Уаксилий.

— Наистина съм те виждал преди — спомни си той.

— Не си — възрази тя и извърна очи. — Да продължаваме…

— В „Плачещият бивол“! — каза Уаксилий. — Танцьорката.

— О, Боже на Отвъдното — поведе го тя нагоре по стълбите. — Помниш ме.

— Знаех си, че се преструваш. Дори Руско не би наел танцьорка, която е чак толкова некоординирана — независимо колко хубави крака има.

— Може ли да идем да скочим от прозореца вече? — попита тя, като оглеждаше горния етаж за други разбойници.

— Защо беше там? Преследваше някой престъпник с обявена за главата му награда?

— Да, нещо такова.

— И наистина нямаше представа, че ще те накарат да…

— Разговорът приключи.

Двамата се изправиха на площадката на горния етаж и Уаксилий изчака за момент, докато на стената не се появи сянка — някой ги беше последвал. Стреля веднъж по мъжа, който се появи зад тях — отново пропусна, но все пак го накара да отстъпи. От долния етаж се чуваха ругатни и разгорещени спорове. Джо Гранита наистина командваше всички в тази кръчма, но лоялността им към него не беше особено дълбока. Първите няколко, които посмееха да се изкачат по стълбата, почти със сигурност щяха да бъдат простреляни, а на никого не му се искаше особено да поема такъв риск.

Това щеше да спечели на Уаксилий известно време. Леси нахлу в една от стаите и подмина едно празно легло с чифт ботуши, оставени от едната страна. После отвори прозореца, който бе разположен от отсрещната страна на сградата спрямо стрелеца.

Пред тях се простря град Ветрино — самотна на вид групичка магазини и къщи, прихлупени ниско към земята, сякаш в очакване — напразно очакване — на деня, в който железопътната линия ще протегне пръсти чак дотук. Зад скромните постройки се виждаше стадо жирафи, които пасяха мързеливо — единствените животни, които се забелязваха по обширната равнина.

Между прозореца и земята нямаше нищо. Не можеха да се изкатерят и до покрива. Леси погледна предпазливо надолу. Уаксилий пъхна два пръста в уста и свирна рязко.

Не се случи нищо.

Свирна пак.

— Какво, по дяволите, правиш? — настоя да знае Леси.

— Викам коня си — обясни той и подсвирна още веднъж. — Ще скочим на седлото и ще отпрашим.

Тя го изгледа продължително.

— Говориш сериозно.

— Естествено. Упражнявах се.

Една самотна фигура се появи на улицата долу. Хлапето, което следваше Уаксилий.

— Ъ-ъ, Уакс? — подвикна то нагоре. — Унищожителката продължава само да си стои и да пие вода.

— По дяволите — каза Уаксилий.

Лесли го погледна.

— Кръстил си си коня…

— Малко прекалено кротка е, ясно? — сопна се той и се покатери на перваза на прозореца. — Реших, че така може да я вдъхновя.

После сви шепи като фуния пред устата си и викна към момчето долу:

— Уейн! Доведи я. Ще скачаме!

— Как ли пък не — възпротиви се Леси. — Да не мислиш, че седлото е вълшебно и някак си ще ни попречи да счупим гръбнака на коня?

Уаксилий се поколеба.

— Е, чел съм, че хората го правят…

— Да, ето още една идея — каза Леси. — Защо не опиташ и да предизвикаш Джо Гранита на дуел на централната улица по пладне?

— Мислиш ли, че ще стане? Ако…

— Не, няма да стане — озъби му се тя. — Никой не прави така. Защото е идиотско. Гибел! Как, по дяволите, си успял да убиеш Черния Перет?!

Останаха втренчени един в друг за момент.

— Ами… — започна Уаксилий.

— О, да му се не види. Хванал си го, докато е бил в кенефа, нали.

Уаксилий и се ухили.

— Аха.

— И си го застрелял в гърба, нали така?

— Влагайки в това цялата смелост и доблест, на които е способен човек в подобна ситуация.

— Аха. Значи все пак има надежда за теб.

Той кимна към прозореца.

— Да скачаме?

— Ами хайде. Защо да не взема да си счупя и двата крака, преди да ме застрелят? Ако е гарга, да е рошава, господин Шалче.

— Мисля, че ще се справим, госпожице Розов Жартиер.

Тя вдигна вежда.

— Ако ще ме кръщаваш според избора ми на аксесоари — уточни той, — значи и аз мога да направя същото.

— Никога повече няма да го спомена — заяви тя, след което си пое дълбоко въздух. — Е?

Той кимна и разпали металите си, за да е готов да я хване и да забави падането им — само толкова, колкото да изглежда, сякаш са оцелели по чудо. Но в същия момент забеляза, че една от сините линии се движи — бледа, но дебела линия, която се точеше към отсрещната страна на улицата.

Прозорецът на мелницата. Нещо вътре блестеше на слънчевата светлина.

Уаксилий светкавично грабна Леси и я дръпна надолу. Частица от секундата по-късно, над главите им изсвистя куршум и се заби във вратата от отсрещната страна на стаята.

— Още един дългобоен стрелец — изсъска тя.

— Каква наблюдателност само, толкова…

— Млък — прекъсна го тя. — А сега какво?

Уаксилий се намръщи, съсредоточен върху въпроса. Погледна дупката от куршума и прецени траекторията му. Стрелецът се бе прицелил твърде нагоре; дори ако не бяха залегнали, надали щеше да ги уцели.

Защо бе стрелял толкова високо? Движението на синята линия му бе показало как стрелецът бяга към позицията, от която беше стрелял — дали просто не беше сгрешил в бързината? Или имаше някаква по-сериозна, опасна причина? „Да ме уцели във въздуха? Докато изскачам от прозореца?“.

Дочу стъпки по стълбището, но не видя сини линии. Изруга, сниши се и изпълзя да надзърне през вратата. Няколко мъже се промъкваха нагоре към тях — мъже, доста различни от бандата разбойници долу. Носеха тесни, бели ризи, имаха тънки мустаци и се бяха въоръжили с арбалети. И нямаше нито прашинка метал по тях.

Поквара! Бяха узнали, че е Монетомет и Джо Гранита бе сформирал отряд убийци специално за него.

Шмугна се обратно в стаята и хвана Леси за рамото.

— Шпионинът ти сигурен ли е, че Джо Гранита е тук?

— Да — отговори тя. — Абсолютно сигурен. Предпочита да е наблизо, когато шайката му се събира за нещо. Обича да ги наглежда.

— Тази постройка има мазе.

— Е, и?

— Почакай малко.

Той я сграбчи с две ръце и се превъртя на земята, а тя извика изненадано и изруга. Уаксилий я задържа върху себе си и увеличи теглото си.

След като го бе събирал със седмици в металоемите, вече разполагаше с огромно количество. Затова, когато го използва сега, успя да увеличи тежестта си многократно само за секунда. Дървеният под се напука и миг по-късно се продъни под тях с трясък.

Уаксилий пропадна през него, разкъсвайки елегантните си дрехи, и повлече Леси след себе си. Стиснал очи, той Тласна стотиците сини линии над себе си — онези, които водеха към пироните горе, — с колкото сила имаше, за да продъни пода на приземния етаж и да си проправи път към мазето.

Двамата пропаднаха през тавана му сред дъжд от прах и трески. Уаксилий успя да забави падането им с едно Тласване, но все пак се стовариха тежко и строшиха масата, върху която се приземиха.

Уаксилий изстена, задъхан, но се насили да се превърти и да се отърси от парчетиите. Установи с изненада, че мазето е облицовано с панели от качествено дърво и осветено от лампи, оформени като привлекателни женски тела. Масата бе застлана с луксозна бяла покривка, макар и вече да беше свита на безформена топка, а краката й да се бяха счупили заради падането им.

На почетното място на масата седеше мъж. Уаксилий успя да се надигне от отломките и да насочи пистолета си към непознатия, който имаше квадратно, ъгловато лице и тъмна, сивосиня кожа — отличителни белези на колосокръвен. Джо Гранита. Ако се съдеше по салфетката, затъкната в яката му, и разлятата по потрошената маса супа, Уаксилий явно бе прекъснал вечерята му.

Леси изохка, претърколи се и изтупа тресчиците от дрехите си. Пушката и явно беше останала горе. Уаксилий пък стисна здраво собственото си оръжие и измери с поглед двамата телохранители в дълги ездачески палта, застанали зад Джо Гранита — мъж и жена, за които бе чувал, че са брат и сестра, а освен това — и превъзходни стрелци. Явно бяха останали доста изненадани от внезапната им поява, защото бяха опрели ръце на кобурите, но още не бяха извадили оръжията си.

Фактът, че вече бе насочил пистолета си към Джо, беше предимство за Уаксилий — но ако стреляше, телохранителите щяха да го убият за част от секундата. Вероятно не бе обмислил тактиката си толкова добре, колкото трябваше.

Джо простърга с лъжицата по останките от счупената си порцеланова купа, обрамчена от червени локвички супа по бялата покривка. Някак си успя да събере една-две капки и я поднесе към устните си.

— Ти — обърна се той към Уаксилий, след като ги изяде — би трябвало вече да си мъртъв.

— На твое място бих наел нова банда главорези — отвърна Уакс. — Онея горе не струват.

— Нямах предвид тях — каза Джо. — Откога се въртиш из Дивите земи и ни създаваш ядове? От две години насам?

— От една — поправи го Уаксилий.

Всъщност бе дошъл по-отдавна, но бе започнал да „създава ядове“ сравнително отскоро.

Джо Гранита изцъка с език.

— Мислиш ли, че не сме виждали такива като теб преди, синко? Наивници, помъкнали нов пистолет и лъснали хубавичко шпорите? Новодошли, които изгарят от желание да ни вкарат в правия път. Идват с десетки всяка година. Те обикновено имат благоприличието или да се научат да приемат подкупи, или да умрат по един или друг начин, преди да нанесат прекалено големи щети. Не и ти, обаче.

„Печели време“, досети се Уаксилий. Чакаше да дотичат мъжете от горния етаж.

— Хвърлете оръжието! — заповяда Уакс, без да отклонява мерника си от Джо. — Хвърляйте или стрелям!

Телохранителите не помръднаха. „Към жената отдясно не водят никакви линии“, помисли си Уаксилий. „Към самия Джо — също“. Този вляво имаше пистолет — вероятно смяташе, че ще може да го извади и да стреля с него по-бързо от един монетомет. За другите двама можеше да се обзаложи, че са предпочели някой скъпарски модел едноръчни арбалети — с гнездо за по една стрела, изработени от дърво и керамика. Създадени специално да убиват Монетомети.

Дори ако прибегнеше до аломантията си, никога нямаше да успее да убие и тримата, без да го прострелят. По челото му се стичаха капчици пот. Изкуши се просто да дръпне спусъка и да стреля — но това би означавало да го убият. И те го знаеха. Бяха в безизходица… Само че те скоро щяха да получат подкрепления.

— Не ти е мястото тук — каза Джо и се приведе напред, опрял лакти на счупената маса. — Дойдохме тук, именно за да избягаме от хората като теб. От вашите правила. От разбиранията ви. Не ви искаме.

— Ако беше така — отговори Уаксилий и сам се изненада от спокойствието в гласа си, — при мен нямаше да идват хора, облени в сълзи, задето сте убили сина им. Може и да не се нуждаете от законите на Елъндел, но това не означава, че изобщо не се нуждаете от закони. Нито пък, че хората като теб трябва да бъдат оставяни да вършат каквото си поискат.

Джо Гранита поклати глава, изправи се и опря длан на кобура си.

— Това не е място като за теб, синко. Тук всеки си има цена. Ако няма, значи е на грешното място. Ще умреш бавно и мъчително — по същия начин, както един лъв би умрял в онзи твой огромен град. Това, което ще направя днес, е проява на милост.

И той извади оръжието си.

Уаксилий реагира мигновено и се Тласна от лампите на стената вдясно. Бяха стабилно закрепени, затова аломантичният му Тласък го запрати наляво. Завъртя пистолета настрани и стреля.

Джо извади арбалета си и стреля, но пропусна — стрелата изсвистя във въздуха към мястото, където Уакс стоеше преди малко. Куршумът от пистолета, обаче, уцели — като никога, — и улучи жената, която тъкмо бе извадила арбалета си. Тя се свлече на земята, а Уаксилий Тласна миг преди да се блъсне в стената и изби пистолета от ръката на мъжа, тъкмо когато той дръпна спусъка.

За съжаление, Тласъкът на Уаксилий накара и собствения му пистолет да отхвърчи от ръката му. Оръжието уцели телохранителя право в лицето и го повали на земята.

Уаксилий се изправи на крака и погледна към отсрещния ъгъл на стаята, където бе застанал Джо, явно изненадан от сполетялото телохранителите му. Нямаше време да му мисли. Втурна се към едрия колосокръвен мъж. Ако успееше да открие някакъв метал, който да използва като оръжие, може би…

Зад него се чу изщракване. Уаксилий спря и погледна през рамо. Леси бе насочила малък едноръчен арбалет право към него.

— Всеки тук си има цена — каза Джо Гранита.

Уаксилий се втренчи в стрелата с обсидианов връх, запъната в арбалета. Къде беше успяла да го скрие? Преглътна бавно.

„Тя изложи собствения си живот на опасност, като се качи по стълбите с мен!“, помисли си. „Как е възможно да е била…“

Но Джо бе наясно с аломантичните му умения. Тя — също. Леси бе знаела, че той ще отклони куршумите на главорезите, когато бе тръгнала след него.

— Най-после — продължи Джо. — Можеш ли да обясниш защо просто не го застреля в стаичката до салона на кръчмата?

Тя не отговори и не отмести поглед от Уаксилий.

— Нали те предупредих, че всички тук са хора на Джо — напомни тя.

— Е… — преглътна Уаксилий. — Аз все пак мисля, че имаш хубави крака.

Тя го погледна в очите. После въздъхна, обърна арбалета към Джо и го застреля във врата.

Уаксилий примигна, а грамадният мъж се свлече на земята с гъргорене, облян в кръв.

— Точно това ли? — попита Леси, вперила ядосан поглед в Уакс. — Това ли успя да измислиш, за да ме спечелиш? „Имаш хубави крака“? Сериозно? Нямаш шанс да оцелееш тук, Шалче.

Уаксилий въздъхна от облекчение.

— О, Хармония. Сигурен бях, че ще ме застреляш.

— Трябваше да го направя — измърмори тя. — Не мога да повярвам, че…

Млъкна рязко, когато от стълбите се чу трополене — шайката разбойници горе най-после бяха събрали смелостта да слязат. Петима-шестима нахлуха едновременно в стаята с пистолети в ръка.

Леси се хвърли към пистолета на поваления телохранител.

Уаксилий премисли бързо ситуацията и направи онова, което му се стори най-естествено: зае героична стойка насред неразборията, опрял един крак на масата. Джо Гранита лежеше мъртъв на земята, двамата телохранители не помръдваха. От продънения таван продължаваше да се сипе фин прашец, осветен от няколкото слънчеви лъча, които се прокрадваха през един прозорец горе.

Бандитите се заковаха на място. Погледнаха към трупа на бившия си шеф, след което зяпнаха Уаксилий.

Накрая свалиха насочените оръжия с израженията на деца, хванати да крадат бисквити от килера. Онези най-отпред се опитаха да отстъпят назад, но се сблъскаха с останалите, така че всички едва успяха да се изнесат нагоре по стълбите в пълна безредица, следвани по петите от явно покрусения барман.

Уаксилий се обърна и подаде ръка на Леси, която му позволи да я издърпа на крака. Погледна след апашите, чиито ботуши трополяха забързано в далечината. Миг по-късно сградата потъна в тишина.

— Ха — обади се тя. — Изненадващ сте като танцуващо магаре, господин Шалче.

— Полезно е да си имаш някакъв номер.

— Аха. Мислиш ли, че и на мен ми трябва такъв?

— Да си измисля такъв 6euifc едно от най-важните неща, които направих, когато дойдох в Дивите земи.

Леси кимна бавно.

— Нямам представа за какво говорим, но ми звучи някак мръсно.

После погледна към трупа на Джо Гранита, който бе вперил

безжизнените си очи към тавана и лежеше неподвижно в локва от собствената си кръв.

— Благодаря — обади се Уаксилий. — Задето не ме уби.

— Нищо особено. В края на краищата, щях да го убия така или иначе — заради наградата за главата му.

— Е, съмнявам се, че си планирала да го направиш пред цялата му шайка апаши и то — след като се озовеш хваната в капан в някое мазе.

— Вярно. Доста глупаво се наредих.

— Защо го направи, тогава?

Тя не откъсваше поглед от трупа.

— Заради Джо съм правила много неща, които ми се иска да не бях — но, доколкото ми е известно, никога не съм убивала човек, който не си го е заслужавал. Да убия теб… е, това ми се стори същото като да убия всичко, за което се бориш. Нали се сещаш?

— Мисля, че схващам, да.

Тя потри кървящата драскотина на шията си, с която се бе сдобила, благодарение на една от острите трески на пода, през който пропаднаха.

— Но се надявам следващия път да не потрошиш цялата сграда. Харесвах тази кръчма.

— Ще се постарая — обеща Уаксилий. — Възнамерявам да променя доста неща. Ако не в целите Диви земи, то поне в този град.

— Е — отбеляза Леси, като пристъпи към тялото на Джо Гранита, — сигурна съм, че ако банда зли фортепиана планират нападение над града, вече ще се замислят сериозно — като се има предвид колко те бива с пистолета.

Уаксилий трепна от неудобство.

— Значи… видя, а.

— Рядко съм ставала свидетел на подвизи като този — заяви тя, коленичи и започна да пребърква джобовете на Джо. — Три изстрела, три ноти, нито един повален противник. За това е необходим талант. Може би ще е добре да прекарваш по-малко време в усъвършенстване на разни номера и повече — с пистолета си.

— Ето това вече прозвуча мръсно.

— Радвам се. Никак не обичам, като прозвуча двусмислено, без да съм искала — усмихна се тя, извади портмонето на Джо и го подхвърли във въздуха.

През дупката в тавана над тях се подаде конска глава, последвана от по-малка, момчешка, на която се мъдреше едно прекалено голямо бомбе. Откъде го беше изровил?

Унищожителката изцвили за поздрав.

— Естествено, че тъкмо сега ще се наканиш да дойдеш — каза Уаксилий. — Тъп кон.

— Всъщност ми се струва — възрази Леси, — че решението да стои далеч от теб по време на престрелка я прави доста умен кон.

Уаксили й се усмихна и й протегна ръка. Тя я хвана, а той я придърпа към себе си. След това ги изтегли от осеяната с отломки стая по един лъч синя светлина.

Част първа

1

СЕДЕМНАДЕСЕТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

Уинстинг се усмихна на себе си, докато наблюдаваше залеза на слънцето. Идеалната вечер, в която да се продаде на търг.

— Подготвихте ли обезопасената стая? — попита той, опрял длани на парапета на балкона. — За всеки случай?

— Да, господарю.

Флог пак беше нахлупил глуповатата си шапка от Дивите земи и облякъл дългото си ездаческо палто, макар че дори не беше стъпвал извън пределите на Елънделския басейн. Въпреки ужасния си вкус за дрехи, мъжът беше отличен телохранител. Уинстинг, обаче, не спираше да Дърпа леко чувствата му с аломантия и да укрепва постепенно лоялността му. Не пречеше да бъде предпазлив.

— Господарю? — обади се с въпросителен тон Флог и погледна към залата зад тях. — Вече се събраха, господарю. Готов ли сте?

Без да извръща поглед от залязващото слънце, Уинстинг вдигна показалец, за да го накара да замълчи. Балконът, разположен в Четвъртия октант на Елъндел, гледаше към канала и центъра на огромния мегаполис, така че от него се откриваше прекрасна гледка към Градината на Прераждането. Статуите на Издигащия се воин и Последния император в зеления парк хвърляха дълги сенки. Според обгърнатите в мистерия легенди на това място бяха открили труповете им след Великия Катацендър и Последното възнесение.

Въздухът беше неприятно влажен и лепкав, макар че хладният бриз, който повяваше от залива Хамъндар на няколко километра на запад, леко освежаваше атмосферата. Уинстинг потупа с пръсти по парапета и продължи търпеливо да изпраща вълни аломантична сила, която да повлияе на емоциите на хората в помещението зад него. Или поне на онези, които бяха достатъчно глупави да не се снабдят с шапки с алуминиеви подшивки.

„Всеки момент…“

Първоначално изплувалата като миниатюрни капчици във въздуха пред него мъгла се разрастна и разпростря като скреж по стъкло. Пипалата и се протягаха и преплитаха едно в друго и се превръщаха в поточета, а после — цели реки от движение; течения, които се разливаха над целия град. Обхващаха го. Поглъщаха го.

— Каква тежка мъгла има тази вечер — отбеляза Флог. — На лош късмет е.

— Не ставай глупав — отвърна Уинстинг, като оправи шалчето си.

— Наблюдава ни — продължи Флог. — Мъглите са очите Му, господарю. Сигурно е като Гибелта.

— Суеверни измислици — заяви Уинстинг, обърна се и се отправи към залата, а Флог затвори вратата след него, за да попречи на мъглата да се прокрадне вътре.

Двадесетината души — придружавани от неизбежните си телохранители, — които разговаряха на групички из помещението, бяха отбрани хора. Не просто важни, но и с противоречиви интереси и желания; въпреки насилените усмивки и лековатото бъбрене за най-различни маловажни неща, напрежението помежду им беше факт. Той предпочиташе да кани съперничещи си личности на тези събития. Нека всеки от тях има възможност да види останалите и да си припомни каква цена би платил, ако загуби надпреварата за неговото благоволение.

Уинстинг се смеси с тълпата. За съжаление, много от посетителите наистина носеха шапки с алуминиеви подшивки, които ги предпазваха от емоционална аломантия — макар той лично да се беше погрижил да увери всекиго от присъстващите, че на никого не му бе позволено да води Усмирители или Размирители със себе си. Не бе им споменал нищо за собствените си способности, разбира се. Никой от тях не подозираше, че е аломант.

Хвърли поглед към отсрещния край на залата, където Блоум обслужваше бара. Когато срещна погледа му, той поклати глава. Никой друг не разпалваше метали. Отлично.

Уинстинг се приближи и застана пред бара, след което се обърна с гръб към него и вдигна ръце, за да привлече вниманието на гостите. Жестът изложи на показ блещукащите диамантени ръкавели, които носеше на колосаната си бяла риза. С дървени закопчалки, разбира се.

— Дами и господа — заяви той, — добре дошли на малкия ни търг. Наддаването ще започне сега и ще приключи в момента, в който чуя офертата, която най-много ми допада.

Не каза нищо повече; излишните приказки биха притъпили драматичния привкус на събитието. Взе питието, което един от прислужниците му предложи, огледа тълпата и се поколеба за миг.

— Едуорн Ладриан не е тук — отбеляза тихо.

Отказваше да го нарича с нелепия му прякор — „Костюма“.

— Не е — потвърди Флог.

— Нали каза, че всички са пристигнали!

— Всички, които потвърдиха, че ще дойдат — поясни Флог и пристъпи неловко от крак на крак.

Уинстинг стисна устни, но не издаде разочарованието си с друго. Беше сигурен, че офертата му е заинтригувала Едуорн. Вероятно бе предпочел да подкупи един от другите мафиотски босове, които присъстваха. Заслужаваше си да се замисли над тази възможност.

Проправи си път към централната маса, на която бе поставена главната атракция на вечерта — картина на легнала жена, която самият Уинстинг бе нарисувал. Ставаше все по-добър.

Картината нямаше никаква стойност, но мъжете и жената в залата все пак щяха да му предложат огромни суми за нея.

Първият, който го заговори, беше Даузър — мъжът, от когото зависеше почти цялата търговия с контрабанда в Петия октант. Бомбето, което бе отказал да Остави в гардеробната като останалите, хвърляше сянка върху наболата по бузите му тридневна брада. Красивата дама, която бе хванал под ръка, и елегантният костюм бяха безсилни да придадат изискано излъчване на мъж като Даузър. Уинстинг сбърчи нос. Почти всички в стаята бяха мерзки отрепки, но останалите поне имаха благоприличието да не изглеждат като такива.

— Грозна е като смъртта — отбеляза Даузър, докато разглеждаше картината. — Не мога да повярвам, че си обявил „търг“ точно за това нещо. Доста смел номер, не смяташ ли?

— А бихте ли предпочели да бъда напълно откровен, господин Даузър? — попита Уинстинг. — Бихте ли желали да разтръбя истината на всеослушание — „Платете ми, а аз ще гласувам във ваша полза в Сената идната година“?

Даузър се огледа наоколо, сякаш очакваше констаблите да нахлуят в залата всеки момент.

Уинстинг се усмихна и добави:

— Забележете сивите оттенъци на бузите и. Загатват за пепелявия живот в Предкатацендричната ера, нали разбирате? Най-умелата ми творба досега. Ще предложите ли цена? За да дадем начало на търга?

Даузър не отговори. Но в крайна сметка щеше да направи оферта. Всеки от присъстващите тук бе прекарал седмици в упорито имитиране на незаинтересованост, преди да се съгласи да дойде. Половината бяха престъпни босове като Даузър. А останалите бяха същите като Уинстинг — знатни лордове и дами от видни фамилии, макар че и те бяха също толкова покварени, колкото мафиотите.

— Не ви ли е страх, Уинстинг? — попита дамата на Даузър.

Уинстинг се намръщи. Не му беше позната — слаба, с къса златиста коса, големи очи и кротко изражение, и необичайно висока.

— Да ме е страх ли, скъпа моя? — попита Уинстинг. — От хората в тази зала?

— Не — отговори тя. — Че брат ви ще разбере… с какво се занимавате.

— Уверявам ви, че Реплър отлично знае какъв съм.

— Родният брат на губернатора… — продължи жената. — Да търси подкупи.

— Ако това наистина ви изненадва, драга, значи сте живели живот, откъснат от действителността. На този пазар вече са се продали далеч по-едри риби от мен. Когато пристигне следващият улов, вероятно ще разберете.

Това изказване привлече вниманието на Даузър. Уинстинг се усмихна, като видя как нещо прещрака зад маската на мъжа. „Да“, помисли си той, „не си чул грешно — току-що намекнах, че дори брат ми би могъл да бъде склонен да приеме подкуп от теб“. Може би това щеше да накара мафиота да наддаде по-висока сума.

Уинстинг се насочи към един прислужник с поднос, от който си взе малко скариди и солен пай.

— Дамата на Даузър е шпионин — обърна се той тихо към Флог, който го следваше неотклонно. — Вероятно работи за констаблите.

Флог го погледна стреснато.

— Господарю! Проверихме самоличността на всеки от присъстващите многократно.

— Е, явно сте пропуснали един от тях — прошепна Уинстинг. — Бих заложил цялото си състояние на това. Проследете я след срещата. И ако се отдели от Даузър под какъвто и да било предлог, се погрижете да й се случи злополука.

— Да, господарю.

— И, Флог — добави Уинстинг, — не прави усилия да се прикриваш. Не желая да се опитваш да откриеш място, където мъглите няма да те видят. Разбра ли?

— Да, господарю.

— Отлично — усмихна се широко Уинстинг и отиде да се присъедини към компанията на лорд Хюз Ентроун, братовчед и най-близък довереник на главата на Къща Ентроун.

След като прекара около час в разговори с един или друг от гостите, започна да получава оферти. Някои от присъстващите все още се колебаеха. Биха предпочели да се срещнат с него на четири очи, да направят офертата си скришом от всички и да потънат отново в непроницаемите дебри на огромния Елъндел. Както престъпните босове, така и благородниците предпочитаха да говорят със заобикалки, вместо да обсъждат нещата направо. Но все пак отправяха оферти — и то добри. Когато приключи с първата си обиколка из залата, на Уинстийг му се наложи да потисне с усилие въодушевлението, което го бе обзело. Вече нямаше да има нужда да ограничава разходите си. Ако брат му можеше да…

Изстрелът бе така неочакван, че в първия момент предположи, че някой от прислужниците е счупил някакъв съд. Но не. Пукотът беше така остър, така оглушителен. Никога преди не бе чувал изстрел на закрито; нямал бе представа колко високо може да отекне.

Отвори уста от изненада, а питието се изплъзна от пръстите му. Огледа се в опит да открие откъде е дошъл. Последва още един, после — още един. Разрази се същинска буря — какофония на смъртта, в която куршумите прелитаха между различни противници.

Преди да успее да извика за помощ, Флог го улови за ръката и го затегли към стълбите, които водеха надолу, към обезопасената стая. Един от другите му телохранители се олюля и подпря на рамката на вратата, втренчил широко отворени очи в кръвта, обагрила ризата му. Уинстинг остана, вперил очи в умиращия мъж, сякаш се беше вцепенил, докато Флог не успя да го откъсне от унеса и да го изблъска към стълбището.

— Какво се случва? — попита най-накрая Уинстинг.

Един от телохранителите затръшна и заключи вратата след тях, а останалите забързано го подкараха по мъждивия коридор, слабо осветен от електрическите лампи, които се редяха по стената.

— Кой стреля? Какво стана?

— Няма как да разберем — отговори Флог. Над тях продължаваше да се чува приглушена стрелба. — Всичко се случи прекалено бързо.

— Някой просто започна да стреля — обади се един от останалите телохранители. — Може да е бил Даузър.

— Не, Дарм беше — каза друг. — Чух, че първият изстрел дойде от неговата групичка.

Така или иначе, това беше същинска катастрофа. Уинстинг усети как несметните му богатства умират от кървава, насилствена смърт на етажа над тях, и му прилоша. Най-после стигнаха до подножието на стълбите, където се намираше вратата, солидна като на сейф. Флог го бутна през нея.

— Ще се кача обратно горе — обясни той след това — и ще видя какво мога да спася. Ще се опитам да разбера кой започна.

Уинстинг кимна, затвори вратата и я заключи. След това се настани на един стол и зачака нервно. Тясната, подобна на бункер стая бе снабдена с вино и други средства за приятно убиване на времето, но той не желаеше и да ги докосне. Кършеше ръце. Какво щеше да каже брат му? Поквара! Какво щяха да пишат по вестниците? Трябваше някак да потули историята.

Най-накрая на вратата се почука и Уинстинг мерна Флог през шпионката. Зад него се виждаше малка група телохранители, които пазеха стълбището. Стрелбата явно беше спряла, макар дотук да се чуваше само като слабо пукане.

Уинстинг отвори вратата.

— Е?

— Всички са мъртви.

— Всички ли?

— До последния — отговори Флог и влезе в стаята.

Уинстинг се отпусна тежко на стола.

— Може да е за добро — заяви той в търсене на някакъв проблясък светлина в края на тунела. — Няма да могат да ни набедят за виновни. Може би ще успеем просто да се измъкнем. Да прикрием следите си по някакъв начин?

Мъчна задача. Сградата беше негова собственост. Нямаше как да не го свържат с убийствата. Трябваше му алиби. По дяволите, налагаше му се да отиде при брат си. Тазвечершните събития биха могли да му струват поста, дори ако широкото общество не разбереше за тях. Отпусна се обратно на стола с раздразнено изражение.

— Е? — настоя той. — Какво мислиш?

Вместо отговор, чифт ръце го грабнаха за косата, дръпнаха главата му назад и сръчно прерязаха оголеното му гърло.

2

„Смятам, че трябва и аз да напиша едно от тези неща“, пишеше в малката книжка. „За да разкажа моята страна на историята. Не онази, която историците ще разкажат вместо мен. Съмнявам се, че ще успеят да предадат нещата такива, каквито са били. А и без това не съм сигурен, че изобщо бих искал да го направят“.

Уакс потупа по книжката с крайчеца на молива, след което си записа кратка бележка на един лист хартия.

— Мисля да поканя братята Борис на сватбата — обади се Стерис от противоположния диван на онзи, на когото бе седнал той.

Той изхъмка в отговор, без да спира да чете.

„Знам, че Сейз не одобрява стореното от мен“, продължаваше текстът. „Но какво очакваше да направя? След като знаех…“.

— Братята Борис — продължи Стерис. — Познати сте, нали?

— Прострелях баща им — уточни Уакс, без да вдига поглед. — Два пъти.

„Не можех да оставя всичко да умре“, пишеше. „Не би било редно. Мисля, че с хемалургията вече всичко е наред. Сега Сейз стои и от двете страни, нали? Гибелта вече не е тук“.

— Вероятно ли е да се опитат да ви убият? — попита Стерис.

— Борис-младши се закле да пие от кръвта ми — отговори Уакс. — А Борис Трети — и да, той е брат на Борис-младши, и дори не питай как така, — се закле… Как беше? Да ми изяде палците? Не е особено интелигентен.

„Можем да го използваме. И трябва. Нали?“.

— Добре, значи ги включвам в списъка — каза Стерис.

Уакс въздъхна и вдигна поглед от книжката.

— Ще поканиш — констатира той сухо — смъртните ми врагове на сватбата ни.

— Все някого трябва да поканим — отвърна Стерис.

Бе вдигнала русата си коса на кок, а купчините листа със записките по организацията на сватбата бяха натрупани пред нея като документи пред съдията на някоя скамейка. Синята й рокля на цветя бе модерна, без да бъде ни най-малко предизвикателна, а спретнатата й шапчица бе така стабилно прикрепена към косата и, сякаш беше закована.

— Сигурен съм, че ще се намери някой по-подходящ — някой, който поне не иска да ме види мъртъв — заяви Уакс. — Чух, че обичаят повелява да се канят членове на семейството.

— Но в този ред на мисли — възрази Стерис, — знам, че всичките ви живи роднини всъщност искат именно това.

С това го хвана натясно.

— Е, твоите не искат. Или поне не знам да искат. Ако е необходимо да увеличиш броя на гостите, можеш да поканиш още от тях.

— Поканих целия си род, както е редно — отвърна Стерис. — Както и всичките ми познати, които заслужават да им се окаже такава чест.

Тя протегна ръка, взе един от листовете и продължи:

— Вие, обаче, сте ми дал списък гости, който възлиза на двама души. Уейн и някаква жена на име Ранет — която, както самият вие отбелязахте, сигурно няма да се опита да ви застреля на собствената ви сватба.

— Вероятността е много малка — потвърди Уаксилий. — Не се е опитвала да ме убие от години. Не и сериозно.

Стерис въздъхна и остави диета.

— Стерис… — започна Уакс. — Съжалявам. Не искам да звуча, сякаш не оценявам колко важна е сватбата. Ранет ще се държи прилично. Често се шегуваме с характера и, но е добра приятелка. Няма да провали церемонията. Обещавам.

— А кой, тогава?

— Моля?

— Познаваме се от цяла година, лорд Уаксилий — каза Стерис. — Приемам ви такъв, какъвто сте, но не страдам от никакви илюзии. Все нещо ще се случи на сватбата ни. Ще нахлуе някой злодей, размахал пистолети. Или ще открием експлозиви под олтара. Или пък отец Бин някак си ще се окаже ваш отколешен враг и ще се опита да ви убие, вместо да изпълни обреда. Нещо ще се случи. Просто се опитвам да се подготвя за това.

— Говориш сериозно, нали? — попита Уакс с усмивка. — Наистина обмисляш да поканиш някой от враговете ми, за да можеш да планираш инцидента, който ще се случи по време на сватбата.

— Вече ги подредих според нивото на опасност и лекотата, с която ще можем да ги открием — отговори тя и прелисти записките си.

— Чакай — каза Уакс, стана и се приближи до нея.

Наведе се над рамото й и погледна листата. Всеки съдържаше по една подробна биография.

— Ейп Мантън… Момчетата от Дашир… Поквара! Рик Стрейнджър. Бях го забравил. Откъде ги намери?

— Премеждията ви са всеизвестни — обясни Стерис. — И будят все по-силен интерес сред широкото общество.

— Колко време ти отне да ги съставиш? — попита Уакс, докато разглеждаше биографиите.

— Исках да бъда изчерпателна. Този тип неща ми помагат да мисля. Освен това исках да разбера с какво сте се занимавал досега.

Всъщност, това беше доста мило. По странния начин, присъщ на Стерис.

— Покани Дъглас Венчър — предложи Уакс. — Може да се каже, че сме приятели, но никак не държи на пиене. Със сигурност ще забърка някаква каша по време на коктейла след церемонията.

— Отлично — отговори Стерис. — А останалите тридесет и седем места от вашата страна на залата?

— Покани по-знатните шивачки и ковачи, които работят за къщата на рода ми — каза Уакс. — И началниците на констаблите от различните октанти. Би било хубав жест.

— Съгласна съм.

— Ако искаш да помагам повече с организацията на сватбата…

— Не — според протокола, единствената ви задача беше да изпратите официална покана на отец Бин да изпълни обреда. Иначе ще се справя — това е идеално занимание, с което да си уплътня времето. Въпреки това, обаче, един ден бих искала да разбера какво пише в малката книжка, която четете така често и задълбочено.

— Ами…

От долния етаж се чу как входната врата на имението се отваря с трясък и чифт крака, обути в тежки ботуши, затрополяха нагоре по стълбите. Миг по-късно вратата на кабинета рязко зейна и Уейн едва не влетя вътре. Дариънс, икономът, го следваше с виновно изражение.

Средно висок, слаб и жилав, Уейн имаше кръгло, чисто обръснато лице и — както обикновено — бе облякъл старите си дрехи от Дивите земи, макар Стерис изрично да бе настояла да го снабди с нов гардероб поне три отделни пъти.

— Защо не опиташ да използваш звънеца някой път, Уейн? — попита Уакс.

— О, не. Така икономът ще разбере, че влизам — отвърна Уейн.

— Което е и целта.

— Хитри, наблюдателни човечета такива — заяви Уейн и затръшна вратата пред физиономията на Дариънс. — Не може да им се има доверие. Виж, Уакс, трябва да вървим! Стрелецът прави нов удар!

„Най-после!“, помили си Уакс, а на глас каза:

— Само да си взема палтото.

Уейн хвърли един поглед на Стерис.

— Здрасти, откачалке — кимна и той.

— Здравей, глупако — върна му тя поздрава.

Уакс закопча кобура на пистолета си над елегантния градски костюм, който включваше елече и шалче, след което наметна дългата си мъглопелерина.

— Да тръгваме — подкани той и провери мунициите си.

Уейн отвори вратата рязко и затрополи надолу по стълбите. Уакс спря за миг до дивана на Стерис.

— Трябва…

— Всеки мъж се нуждае от хоби — прекъсна го тя, вдигна нов лист и се вгледа в написаното. — Прйемам вашето, лорд Уаксилий — но, моля ви, постарайте се да не ви застрелят в лицето. Имаме да позираме за снимки довечера.

— Ще го имам предвид.

— И наглеждайте сестра ми — добави Стерис.

— Преследването ще бъде опасно — отговори Уакс и забърза към вратата. — Съмнявам се Мараси да се присъедини към нас.

— Ако наистина мислите така, значи имам повод да се усъмня в способностите ви като професионалист. Преследването ще бъде опасно — значи тя ще открие някакъв начин да се присъедини към вас.

Уакс се поколеба на прага. Обърна се към нея за секунда, а тя вдигна очи и срещна погледа му. Имаше чувството, че трябва да направи още нещо, преди да тръгне. Да има някакъв жест на раздяла. Някаква проява на обич.

Стерис явно също го усещаше, но нито един от двамата не каза нищо.

Уакс отметна глава назад и отпи от уискито, в което бе пуснал метални стружки, след което се стрелна през вратата и прескочи парапета на балкона. Забави падането си, като Тласна сребърните инкрустации, с които бе украсен мраморният под на входната зала, и се приземи с тежко тупване на ботушите си върху белия камък. Дариънс му отвори входната врата и той хукна да догони Уейн и да се качи на каруцата, за да потеглят към…

Замръзна на стълбището, което водеше надолу към улицата.

— Какво, по дяволите, е това?

— Автомобил! — отвърна Уейн от задната седалка на превозното средство.

Уакс простена от досада, побърза да слезе по стълбите и се приближи към машината. Зад механизма за управление седеше Мараси, облечена в модна рокля в лавандулов цвят с дантелени декорации. Изглеждаше много по-млада от полу-сестра си, Стерис, макар че в действителност помежду им имаше само пет години разлика.

Технически погледнато, Мараси вече беше констабъл. Работеше като един от помощниците на генерала на констаблите в този октант. Така и не му беше обяснила точно защо е решила да изостави кариерата си като адвокат, за да се присъедини към службата, но поне я бяха взели на работа не като патрулен констабъл, а като аналитик и главен помощник. Така би трябвало да бъде в безопасност.

И все пак, ето я пред него. Когато се обърна да го погледне, в очите й пробляснаха нетърпеливи пламъчета.

— Е, ще се качваш ли?

— Какво правиш тук? — попита Уакс и отвори вратата неохотно.

— Карам. Предпочиташ да отстъпя тази задача на Уейн ли?

— Предпочитам да използваме карета с бързи коне — отговори той, но се настани на една от седалките.

— Не бъди толкова старомоден — заяви Мараси, помръдна с крак и накара дяволската машинария да подскочи рязко напред. — Както се досети, Стрелеца нападна Първа обединена.

Уакс се хвана здраво за седалката. Бе предположил, че Стрелеца ще нападне банката преди три дни. Когато това не се беше случило, бе решил, че вместо това е забегнал в Дивите земи.

— Капитан Реди смята, че ще се насочи към скривалището си в Седмия октант — продължи Мараси и заобиколи една карета.

— Реди греши — каза Уакс. — Карай към Съборищата.

Тя не възрази. Автомобилът избумтя и се разтресе, но когато преминаха на следващата отсечка, където пътят беше павиран, набра скорост. Беше последен модел, от онези, за които не спираха да тръбят по вестниците — с гумени колела и бензинов двигател.

Целият град променяше облика си, за да се напасне към нуждите им. „Какви главоболия — и то, само за да могат да карат тея измишльотини“, помисли си Уакс кисело. Конете не се нуждаеха от толкова равни пътища. Макар че и на него му се налагаше да признае, че автомобилът завива забележително плавно — Мараси тъкмо бе успяла да вземе поредния завой, без да намалява скоростта и без никакви проблеми.

И все пак, машината си беше една отблъскваща, безжизнена купчина от хаос и разрушение.

— Не трябваше да идваш — обърна се той към Мараси, докато тя завиваше по следващата пресечка.

Тя не отклони поглед от пътя. Уейн се беше надигнал от задната седалка и висеше наполовина извън прозореца, хванал шапката си с една ръка и ухилен до ушите.

— Учила си за адвокат — добави Уакс. — Работата ти е да представяш доказателства в съдебната зала, не да преследваш убийци по улиците.

— Засега успявам да се грижа за себе си доста добре. Никога преди не си се оплаквал.

— Всеки път ми се струваше като изключение, което няма да се повтори. А ето те пак.

Мараси направи нещо с лоста отдясно на седалката си и моторът смени предавката. Уакс така и не бе успял да усвои тази маневра. Автомобилът се стрелна покрай няколко коня и накара един от ездачите да се развика след тях. Завоят притисна Уакс към вратата на купето и той изръмжа.

— Какво ти става напоследък? — настоя да знае Мараси. — Оплакваш се заради автомобила, задето съм дошла, за температурата на чая си сутрин. Човек като нищо би могъл да си помисли, че си взел някакво ужасно решение за живота си и сега се разяждаш от съжаления. Интересно какво би могло да бъде.

Уакс продължи да се взира напред, но мерна в огледалото лицето на Уейн, който се прибра обратно вътре и вдигна вежди.

— Може и да има право, приятел.

— Не помагаш.

— Нямах и намерение да помагам — отговори Уейн. — За щастие, аз знам за кое точно ужасно решение говори. Допусна огромна грешка, задето не купи оная шапка, която видяхме миналата седмица. Щеше да ти донесе късмет. Имам пето чувство за тези неща.

— Пето? — обади се въпросително Мараси.

— Аха. Обонянието ми не струва. Та…

— Там — прекъсна го Уакс, наведе се напред и погледна през предното стъкло.

От едната страна на улицата изскочи фигура, прелетя през въздуха, приземи се насред шосето и хукна напред през оживеното движение.

— Прав си бил — каза Мараси. — Как разбра?

— Обича да има публика — обясни Уакс и извади Възмездие от кобура. — Смята се за нещо между изискан джентълмен и бунтар. Постарай се да караш камарата желязо без много трусове, ако обичаш.

Мараси понечи да отговори, но Уакс отвори рязко вратата и изскочи. Пусна един куршум в земята и Тласна към него, за да може самият той да полети нагоре. После Тласна близката карета, която се разклати на колелата си, а самият той отскочи на едната страна, и в крайна сметка се приземи на дървения покрив на автомобила на Мараси.

Грабна предния му ръб с една ръка, вдигнал пистолета с другата, докато вятърът развяваше мъглопелерината му назад. Стрелецът продължаваше да се придвижва на Тласъци, по улицата пред него. Самият Уакс усещаше успокоителната топлина на разгорелия се метал в стомаха си.

Скочи от колата и се приземи на шосето. Стрелеца винаги извършваше обирите си посред бял ден, а бягствата си — по най-натоварените пътища. Допадаше му славата. Вероятно се чувстваше неуязвим. Аломантията често влияеше така на онези, които я владееха.

Уакс го последва на високи подскоци над автомобилите и каруците. Силният вятър, височината и перспективата прочистиха ума му и го успокоиха така, сякаш му беше повлиял Усмирител. Тревогите му се разсеяха. Макар и само засега, не мислеше за нищо, освен за преследването.

Стрелеца бе облечен в червено и си бе сложил маска от онези, които носеха старомодните улични музиканти и актьори — черна, с бели бивни, като лицето на някой от демоните на Дълбината, за които разказваха древните поверия. Освен това беше свързан с Котерията — според тефтерчето с часове за срещи, което Уакс бе откраднал от чичо си. Бяха минали много месеци, затова повечето от информацията в него бе вече безполезна, но все пак бяха останали няколко важни сведения.

Стрелеца се Тласкаше към производствения район. Уакс го последва от капака на един автомобил на друг. Невероятно беше колко по-сигурен се чувстваше, докато се носеше през въздуха, в сравнение с преди малко, когато беше хванат като в капан в един от отвратителните механизирани сандъци.

Стрелеца се завъртя посред скока си и хвърли шепа от нещо. Уакс се Тласна от една улична лампа и отскочи встрани, след което Тласна монетите на Стрелеца и ги запрати встрани от атомобила, който минаваше по улицата долу. Той все пак зави рязко и се насочи с пълна скорост към канала — шофьорът бе изгубил контрол над машината.

„Поквара и Гибел!“, помисли си Уакс раздразнено и се Тласна обратно към автомобила. Потупа по металоема си, увеличи теглото си двадесетократно и се стовари върху капака му.

Тежко.

Ударът смачка предната част на автомобила и я притисна към паветата, с което уби инерцията и предотврати падането му в канала. Уакс мерна зашеметените изражения на хората вътре за секунда, преди да изпразни металоема и да се хвърли с помощта на поредния Тласък след Стрелеца. Почти го беше изгубил от поглед, но за щастие, червените му дрехи веднага се набиваха на очи. Уакс успя да го забележи как скача от една ниска сграда и се Тласва нагоре покрай стената на един от по-малките небостъргачи в града. Последва го, без да изпуска от очи как се Тласва през един прозорец и изчезва на последния етаж — дванадесети или може би тринадесети.

Уакс се стрелна нагоре към небето. Прозорците на съседната сграда прелитаха покрай него така бързо, че едва ги виждаше. Огромният Елъндел се простираше около него, осеян с комините на най-различни фабрики, заводи и домове, и покрит с плътна пелена дим. Изравни се с последния етаж на небостъргача, точно пред съседния прозорец на онзи, през който беше влязъл Стрелеца, и се приземи леко на каменния перваз. После метна монета към прозореца на крадеца.

Монетата отскочи от стъклото. От прозореца се посипаха куршуми. В същия миг, Уакс увеличи собственото си тегло, облегна се на стъклото на своя прозорец, докато то не поддаде, и нахлу в сградата. Подхлъзна се на парчетата стъкло, обсипали земята, но запази равновесие и вдигна Възмездие към гипсовата стена, която го делеше от Стрелеца.

От него се стрелнаха множество полупрозрачни лъчи синя светлина и се насочиха в хиляди различни посоки, към всички източници на метал наоколо. Пироните в бюрото зад него, където се беше свил един уплашен мъж в костюм. Металните жици в стените, които водеха към електрическите лампи. И най-важното от всичко — няколко линии, които минаваха през стената към съседната стая. Бяха бледи; преградите отслабваха аломантията му.

Една от линиите потрепери — човекът от другата страна се бе обърнал и вдигнал оръжието си. Уакс запъна ударника на Възмездие.

Куршуми Мътни убийци.

Стреля и Тласна, като разпали метала в себе си и заби куршума напред с колкото сила имаше. Парчето метал проби стената така, сякаш беше от хартия.

Металът от другата страна на синята линия, в стаята, падна на пода. Уакс се хвърли към стената, увеличи теглото си и пропука гипса. Вторият удар с рамо бе достатъчен да го строши напълно, и той нахлу в стаята с вдигнато оръжие и потърси с поглед мишената си.

Откри само локвичка кръв, която попиваше в килима, и захвърлен картечен пистолет. Помещението явно представляваше някакъв чиновнически кабинет. Неколцина мъже и жени се бяха скупчили в единия ъгъл и трепереха. Една от жените вдигна ръка и посочи към вратата. Уакс и кимна и клекна, опрял гръб в стената до вратата. После надникна предпазливо през нея.

Зачу се протяжен, стържещ звук — една секция чекмеджета за документи се плъзгаше по коридора към него. Уакс се отдръпна от пътя и, докато не го подмина, сред което изскочи от вратата и се прицели.

Пистолетът му подскочи назад. Уакс го стисна здраво с две ръце, но следващият Тласък извади другия му пистолет от кобура и го запрати встрани. Ходилата му започнаха да се плъзгат по пода под натиска на пистолета в ръцете му и той изръмжа, принуден да го пусне. Възмездие се претърколи чак в дъното на коридора, при потрошените чекмеджета. Щеше да му се наложи да се върне и да си я прибере оттам, когато всичко това приключеше.

Стрелеца бе застанал в другия край на коридора, осветен от меката светлина на електрическите лампи. Раната на рамото му продължаваше да кърви. Лицето му бе скрито под черно-бялата маска.

— В този град има хиляди престъпници, далеч по-лоши от мен — зачу се приглушен глас иззад нея. — Но ти реши да вземеш на мушка точно мен, защитнико на закона. Защо? Аз съм героят на народа.

— Спря да бъдеш герой преди седмици — отговори Уакс и пристъпи напред, а мъглопелерината му прошумоля. — Когато уби дете.

— Вината не беше моя.

— Ти изстреля куршума. Може и да не си се целел в момичето, но ти изстреля куршума.

Крадецът отстъпи назад. Чувалът, преметнат през рамото му, бе разкъсан — или благодарение на куршума на Уакс, или заради някой шрапнел. През дупката изпадаха банкноти.

Стрелеца го изгледа. На слабата светлина от крушките, очите му едва се виждаха зад маската. В следващия миг се стрелна встрани, хванал рамото си, и избяга в друга стая. Уакс се Тласна от секцията чекмеджета и се хвърли напред по коридора. Заби пети в пода и спря пред вратата, през която Стрелеца бе изчезнал, и се Тласна от лампата зад себе си — тя се огъна назад, а той влетя в помещението.

Отворен прозорец. Уакс грабна сноп химикалки от близкото бюро и скочи от прозореца, на над десет етажа височина от земята. Във въздуха пърхаха банкноти и бавно се сипеха след Стрелеца. Уакс увеличи теглото си, за да пада по-бързо, но нямаше от какво да се Тласне, и голямата му тежест оказваше съвсем малък ефект срещу съпротивлението на въздуха. Стрелеца успя да се приземи преди него, след което Тласна монетата, която бе използвал, за да забави падането си.

Няколкото химикалки с метален връх, които Уакс Тласна в земята пред себе си, едва успяха да го забавят достатъчно.

Стрелеца отскочи високо и се понесе над уличните лампи. Не носеше нищо метално — или поне Уакс не можеше да го долови, — но се движеше много по-бавно от преди и оставяше кървава диря след себе си.

Уакс го последва. Със сигурност се беше насочил към Съборищата — бедняшки квартал, където хората все още бяха склонни да го прикриват. Не се интересуваха, че обирите му бяха започнали да взимат жертви; радваха се, че краде от онези, които си го заслужаваха.

Не мога да му дам шанс да избяга там, където е безопасно за него, помисли си Уакс и се Тласна с всичка сила от една улична лампа, за да набере скорост. Скъси разстоянието между себе си и Стрелеца, който се обърна и му хвърли отчаян поглед през рамо. Уакс вдигна една от химикалките и прецени колко рисковано би било, ако се опиташе да го уцели в крака. Не искаше да го убие. Този мъж знаеше нещо важно.

Съборищата се виждаха точно пред тях.

На следващия скок, помисли си Уакс и стисна химикалката. Минувачите се бяха заковали по местата си на тротоара, погълнати от аломантичното преследване. Не можеше да рискува да улучи някой от тях. Трябваше да…

Едно от лицата му беше познато.

Уакс изгуби контрол над Тласъка си. Зашеметен от видяното, едва успя да се спаси да не счупи някоя кост, когато се стовари на улицата и се претърколи по паветата. Най-после спря. Мъглопелерината се бе увила около тялото му.

Изправи се на четири крака.

Не. Не е възможно. НЕ.

Проправи си път през улицата, без да обръща внимание на черния кон, чиито път препречи, и на ездача му. Това лице. Това лице.

Последния път, когато видя това лице, го бе застрелял в челото. Тан Проклетия.

Мъжът, който бе убил Леси.

— Тук имаше един мъж! — изкрещя Уакс и разбута тълпата. — С дълги пръсти и оредяваща коса. Лицето му е почти като гол череп. Видяхте ли го? Видя ли го някой?

Хората го гледаха, сякаш беше изгубил ума си. Може и да бяха прави. Уакс вдигна ръка към слепоочието си.

— Лорд Уаксилий?

Завъртя се на място. Мараси бе спряла автомобила наблизо и двамата с Уейн тъкмо слизаха. Нима бе успяла да го проследи по време на цялото преследване? Не… не, нали и беше казал къде смята, че ще отиде Стрелеца.

— Уакс, приятелю… — повика го Уейн. — Добре ли си? Какво ти направи? Да не те е свалил посред полет?

— Нещо такова — промърмори Уакс и се огледа наоколо за последен път.

Поквара! —  помисли си. Стресът започва да ми се отразява.

— Значи е избягал — отбеляза Мараси и скръсти ръце с недоволно изражение.

— Още не е — възрази Уакс. — Кърви и ръси банкноти навсякъде. Оставя следа. Да тръгваме.

3

— Ние ще влезем в квартала, но ти ще останеш отвън — каза Уейн, влагайки цялата сериозност, на която бе способен, в гласа си. — Не че не искам помощта ти. Напротив. Просто там ще е прекалено рисковано за теб. Трябва да знам, че си на безопасно място. Без препирни по въпроса. Съжалявам.

— Уейн — повика го Уакс, докато минаваше покрай него. — Спри да си говориш на шапката и ела.

Уейн въздъхна, потупа шапката си и я остави в колата с явно усилие на волята. Уакс беше свестен тип, но имаше много неща, от които не разбираше. От жени, например. Или пък от шапки.

Уейн се присъедини с подтичване към Уакс и Мараси, които тъкмо се взираха напред към Съборищата. Сякаш надзъртаха в друг свят. Под небето се преплитаха въжетата на простори, от които висяха множество дрехи и се полюляваха на вятъра като трупове на обесени. От улиците вееше вятър, който сякаш бързаше да избяга оттам, и носеше със себе си не особено приятни миризми — полусготвена храна, полуизмити тела, получисти улици.

Високите, претъпкани сгради хвърляха гъсти сенки дори сега, в ранния следобед. Сякаш този квартал беше мястото, където здрачът се отбиваше да пийне нещо и да си почине малко, преди да застъпи вечерната си смяна.

— Лорд Мъглороден не искаше да има бедняшки квартали в този град — обади се Мараси, докато тримата навлизаха вътре. — Положи големи усилия да спре разрастването им. Построи хубави сгради за бедните, опита се да ги поддържа…

Уакс кимна и продължи да прехвърля разсеяно една монета между пръстите си, докато вървеше. Пистолетите му ги нямаше. Уейн се зачуди дали не е получил монетите от Мараси. Не беше честно. Когато той се опиташе да вземе монети назаем от хората, обираше само викове. Е, понякога наистина забравяше да ги попита за позволение, преди да го направи, но винаги си връщаше услугата по някакъв начин.

Докато навлизаха все по-дълбоко в квартала, Уейн започна да изостава от другите двама. „Трябва ми хубава шапка“, помисли си. Шапката беше нещо важно.

Заслуша се и чу кашляне.

„Аха…“

Намери мъжа, свит на стълбището пред една врата, завил колена с парцаливо одеяло. Винаги можеше да се намери по някой такъв тип в бедняшките квартали. Стари мъже, вкопчени в живота като удавник в сламка, с бели дробове, наполовина задръстени с гадости. Старецът се изхрачи в овехтялата си ръкавица, а Уейн седна до него.

— Какво пък сега — заговори мъжът. — Ти кой си?

— Какво пък сега — повтори Уейн. — Ти кой си?

— Никой не съм — отговори старецът и се изхрачи встрани. — Мръсен доносник такъв. Нищо не съм направил.

— Никой не съм — повтори след него Уейн и извади плоската си бутилчица от джоба на дългото палто. — Мръсен доносник такъв. Нищо не съм направил.

Хубав акцент, наистина. Леко завален, старомоден, загатващ за дълга история. Уейн затвори очи, заслуша се и се опита да си представи как са звучели хората преди години. Протегна бутилчицата уиски.

— Да ме отровиш ли се опитваш? — попита мъжът.

Произнасяше думите някак отсечено и съкратено, сякаш не довършваше звуците.

— Да ме отровиш ли се опитваш? — повтори Уейн, стиснал челюсти, сякаш бе напълнил уста с камъчета и се мъчеше да ги сдъвче.

Определено се долавяха нотки като на северняшки акцент. Отвори очи и подаде уискито на мъжа, който го помириса, след което отпи мъничко. После — доста повече. И още веднъж.

— И така — попита мъжът, — ти идиот ли си? Имам син, който е идиот. Буквално — в смисъл, така си е роден. Е, ти ми изглеждаш вред.

— Е, ти ми изглеждаш в ред — отекна Уейн и се изправи.

Протегна ръка към старата памучна шапка на мъжа, после посочи към бутилчицата.

— Бартер ли искаш? — попита мъжът. — Ама ти наистина си идиот.

Уейн взе шапката и я нахлупи.

— Би ли казал още една дума със звука „а“ в нея?

— А?!

— Направо разкошно — заяви Уейн.

После скочи от стълбището на улицата, сви дългото си палто и го прибра в едно ъгълче — заедно с фехтоваческите бастунчета, за съжаление. Но задържа дървения си бокс с шиповете.

Облеклото, което носеше под палтото, беше от типа, който се носеше в Дивите земи, и не се различаваше особено от привичното за този квартал. Риза с копчета, панталони с тиранти. Нави ръкавите си над лактите, докато вървеше. Дрехите бяха протрити, с кръпки тук-таме. Не би ги продал за всички богатства на света. Отнело му бе години, докато им придаде такъв вид, какъвто искаше. Износени дрехи. Дрехи, в които някой е живял.

Не се доверявайте лесно на мъж, облечен безупречно. Новите, чисти дрехи не бяха нещо, което се задържаше задълго около хората, които си изкарваха парите с честен труд.

Уакс и Мараси бяха спрели малко по-нататък и разговаряха с група възрастни жени със забрадки и вързопи в ръце. Уейн почти чуваше думите.

— Не знаем нищо.

— Претича оттук едва преди минута-две — настояваше Уакс. — Трябва да сте…

— Нищо не знаем. Нищо не сме видели.

Уейн се приближи нехайно към група мъже, които бяха приседнали под мръсен брезентов навес и ядяха потъмнели, натъртени плодове.

— Кои са онея, новите? — попита Уейн с акцента, който току-що бе усвоил от стареца, и седна до тях.

И за миг не се усъмниха в него. В бедняшките райони като този беше пълно с хора — прекалено много, за да успееш да запомниш всички, — но лесно се познаваше кой се вписва и кой — не. А Уейн се вписваше.

— Някакви куки, сто процента — обади се един от мъжете.

Главата му наподобяваше обърната чиния за супа — плешива и прекалено плоска в горната си част.

— Търсят някого — допълни друг, чийто нос бе така остър, че сигурно можеше да изореш поле с него. — Куките се вясват тука, само като търсят да арестуват някого. Никога не им е пукало за нас и никога няма да им пука.

— Ако им пукаше — каза плешивият, — щяха да направят нещо срещу всички онея фабрики и заводи, дето ни тровят с пушек. Не бива да живеем в пепелта. Сам Хармония го е твърдял.

Уейн кимна. Добре казано. Стените на сградите тук наистина бяха покрити с плътен слой пепел. Грижа ли ги беше за това останалите хора от града? Не. Нали на тях не им се налагаше да живеят наблизо. Не пропусна да забележи втренчените погледи, които съпровождаха Уакс и Мараси — зяпаха ги както хората, които ги подминаваха по улицата, така и хората, които ги зърваха от прозорците си и бързаха да ги затворят.

По-лошо е, помисли си Уейн. По-лошо от обикновено. Трябваше да поговори с Уакс за това. Но точно сега си имаха друга работа.

— Наистина търсят нещо.

— Не им се меси — посъветва го плешивият.

Уейн изсумтя.

— Може да падне някоя пара.

— Ще предадеш някой от своите? — намръщи му се плешивият. — Познавам те. Сина на Едир, нали?

Уейн извърна поглед, без да се ангажира с отговор.

— Слушай какво ще ти кажа, синко — размаха пръст плешивият. — На куки вяра да нямаш. И не ставай порта!

— Никаква порта не съм — отвърна Уейн сърдито.

Наистина не беше. Но човек понякога има нужда от малко пари.

— Търсят Стрелеца — продължи той. — Чух ги. Дават хилядарка за главата му, така да знаете.

— Той е роден тук — обади се остроносият. — Наше момче е.

— Но уби онова момиченце — напомни Уейн.

— Това е лъжа! — заяви плешивият. — Не се замесвай с куките, синко. Предупреждавам те.

— Хубаво де, хубаво — каза Уейн и стана. — Ще си ходя, тогава, и…

— Сядай обратно долу — заповяда плешивият. — Иначе така ще те халосам, че ще ме запомниш.

Уейн въздъхна и си седна пак.

— Вие, старците, все говорите за нас, а не знаете колко е трудно в наши дни. Да работи човек в една от онея фабрики…

— Знаем повече, отколкото смяташ — заяви плешивият и му подаде една понатъртена ябълка. — Яж и не ходи да си търсиш белята. И стой така, че да те виждам къде си.

Уейн промърмори нещо, но се облегна и захапа ябълката. Доста си я биваше. Изяде цялата, след което си взе още две.

Случи се доста бързо. Мъжете от компанията се разотидоха и го оставиха с кошницата, пълна с огризки. Разделиха се с няколко доброжелателни шеги. Всеки от четиримата спомена, че трябва да се погрижи за нещо си, и изчезна.

Уейн пъхна по още една ябълка в двата си джоба, изправи се и се понесе нехайно след плешивия. Беше му доста лесно да го проследи. От време на време кимваше на някой от минувачите, а те му връщаха поздрава, сякаш го познаваха. Заради шапката. Щом нахлупиш нечия шапка и се потопиш в техния начин на мислене, се променяш. Подмина го мъж в гащеризон от онези, които носеха работниците на пристанището. Раменете му бяха приведени и си подсвиркваше някаква тъжна мелодия. Уейн започна да си тананика същото. Доста тежък живот водеха те, работниците около кейовете. Трябваше да пътуват дотам всеки ден с лодките, които пренасяха пътници по каналите — или това, или да си намерят легло някъде по крайбрежието, където никога не се знаеше дали ще започнеш утрото със закуска, или с прободна рана от нечий нож.

Бе живял така като по-малък. И имаше предостатъчно белези, които да му напомнят за това. Но когато поотрасна, му се прииска да получи от живота нещо повече от ново сбиване на всеки ъгъл и жени, които на следващия ден вече бяха забравили името му.

Плешивият зави по една странична пресечка. Е, тук всички улици изглеждаха малки и забутани. После влезе в една по-малка пресечка на пресечката. Уейн пристъпи встрани от тесния път и разпали малко хроносплав. Аломантията наистина беше полезен номер, дума да няма. Разгорелият се метал бързо образува около него забързваща сфера. Зави зад ъгъла, без да излиза от нея — не го следваше, когато вървеше, но той можеше да се движи из нея.

Аха. Ето го и плешивият — клечеше зад една купчина боклуци и чакаше да види дали някой не го е проследил. Уейн установи, че е бил на косъм да направи сферата прекалено голяма и да обхване и мъжа в нея.

„Небрежна работа, небрежна“, помисли си Уейн. Грешка като тази би му коствала живота, ако още беше на кейовете. Извади едно парцаливо одеяло от онази част от купчината боклук, която бе обхваната в сферата, след което се върна обратно зад ъгъла и я накара да изчезне.

Докато още беше в нея, се беше движил така бързо, че за застаналия отвън плешивец би изглеждал като размазана мъгла — ако изобщо бе успял да го забележи. Уейн бе сигурен, че нямаше да му направи впечатление. Беше готов да си изяде шапката, ако греши. Е — или поне една от шапките на Уакс.

Намери си ново стълбище и се настани на едно от стъпалата — придърпа шапката ниско над очите си, облегна се удобно на стената и разстла одеялото около себе си. Просто поредния бездомен пияница.

Плешивият беше предпазлив. Остана спотаен в уличката цели пет минути, преди да се измъкне на пръсти, да се огледа наляво и надясно и да забърза към сградата от отсрещната страна на улицата. Почука на вратата, прошепна нещо и го пуснаха.

Уейн се прозина, протегна се и отметна одеялото. Прекоси улицата до вратата, през която бе влязъл плешивият, след което започна да проверява спуснатите капаци на прозорците един по един. Бяха така древни, че сигурно щяха да паднат и от някоя здрава кихавица. Трябваше да внимава да не набоде целите си бузи с трънчета, докато опираше ухо във всеки следващ в опит да подслушва през тях.

Мъжете от бедняшките квартали имаха някакво странно чувство за морал. Не биха предали някой от своите на констаблите. Дори ако им предлагаха награда. Но все пак, човек трябваше и да намери пари за хляб отнякъде. Нямаше ли да му допадне на човек като Стрелеца да научи колко точно предани са приятелите му?

— …две куки, сигурен съм — дочу Уейн през единия прозорец. — Хиляда банкноти са много мангизи, Стрелец. Адски много. Не казвам, че не можеш да имаш доверие на момчетата, разбира се; и една лоша сплав няма сред тях. Онова, което мога да кажа, обаче, е че биха се зарадвали да получат някакво поощрение, задето са толкова лоялни.

Да изпортиш приятел; напълно недопустимо.

Да изнудваш приятел: е, това си е просто разумно бизнес решение.

А ако Стрелеца не покажеше признателността си, значи може би изобщо не им беше такъв приятел. Уейн се ухили, пъхна пръстите си в дървения бокс и отстъпи крачка назад. После се втурна към сградата.

Стовари рамото си в един от капаците, разби го, влетя вътре през прозореца и образува забързваща сфера в момента, в който се приземи на пода. Претърколи се и скочи на крака точно пред Стрелеца, който също бе обхванат от сферата. Още носеше червените панталони, но бе свалил маската и тъкмо превързваше рамото си. Вдигна рязко глава и разкри изненаданата си физиономия — с рошави вежди и големи устни.

Поквара. Нищо чудно, че обикновено носеше маска.

Уейн замахна към брадичката му и го простря на земята с един удар. После се завъртя с вдигнати юмруци, но останалите петима-шестима присъстващи в помещението — включително плешивия — стояха, замръзнали, точно извън границата на завързващата сфера. Ето на това му се вика „късмет“.

Уейн се ухили и преметна Стрелеца през рамо. Свали бокса от ръката си, пъхна го в джоба си и извади една ябълка. Отхапа една сочна хапка, махна за сбогом на плешивия — който продължаваше да стои като вцепенен, втренчен в празното пространство, — след което хвърли тялото на Стрелеца през прозореца и го последва.

След като прекоси границата на забързващата сфера, тя изчезна от само себе си.

— Какво, по дяволите, стана?! — кресна плешивият вътре.

Уейн пак вдигна изпадналия в безсъзнание Стрелец на рамото си и пое надолу по пътя, като продължаваше да хрупа ябълката.

— Нека аз говоря със следващите — каза Мараси. — Може би ще успея да ги накарам да кажат нещо.

Усещаше как Уаксилий я наблюдава. Мислеше, че се опитва да му се докаже. И преди щеше да бъде напълно прав. Но тя вече беше констабъл — напълно акредитиран служител на града. Това и беше работата. Уаксилий не бе съгласен с решението и, но действията и не се ръководеха от неговото одобрение.

Двамата се приближиха към една групичка млади бездомници, насядали на стъпалата пред една от вратите в квартала, които ги наблюдаваха подозрително. Кожата им беше мръсна, а дрехите — прекадено широки, затова ги бяха вързали около кръста и глезените си. Явно такава бе модата сред бедните хлапета от улицата. От тях се носеше аромата на билките, които бяха пушили в лулите си.

Мараси се приближи към тях.

— Търсим един мъж.

— Ако ти трябва мъж — отвърна едно от момчетата, като я огледа от глава до пети, — ето ме.

— О, моля ти се — каза Мараси. — Давам ти не повече от… колко, девет?

— Всъщност, доста повече. Поне два пъти повече — ухили се момчето и се хвана за чатала. — Искаш ли да провериш?

Е, добре, вече съм се изчервила, помисли си Мараси. Не особено професионално.

За щастие бе прекарала доста време около Уейн и цветистите му изразни средства. Бе свикнала да се изчервява. Продължи настойчиво:

— Пребягал е оттук преди по-малко от час. Бил е ранен и е оставял диря от кръв. Носел е червени дрехи. Сигурна съм, че знаете за кого говоря.

— Да, пазителят на часовете! — засмя се едно от момчетата, имайки предвид главния герой от една известна приказка. — Знам го!

Дръж се с тях като с враждебно настроен свидетел, помисли си тя. Като по време на процес. Не им давай да спрат да говорят. Трябваше да се научи как да Се оправя с хора като тези хлапета в истинския свят — не само в стерилните зали за упражнения.

— Да, пазителят на часовете — отговори тя. — Къде отиде?

— Избяга до ръба на здрача — заяви момчето. — Не си ли чувала приказката?

— Обичам приказки — отвърна Мараси, извади няколко монети от портмонето си и ги вдигна пред очите им.

Имаше чувството, че подкупите не са по правилата, но… е, все пак не беше в съдебната зала. Трите момчета изгледаха монетите, а в погледите им проблясна глад. Побързаха да го прикрият, но може би не беше особено разумно от нейна страна да парадира с пари на такова място.

— Разкажете ми приказката за това къде може да е сега онзи… пазител на часовете. Къде е здрачът, така да се каже. На кое място в квартала.

— Може и да знаем — отвърна едно от момчетата. — Но приказките струват солено, нали знаеш. Доста повече от това.

Зад нея се зачу тихо звънтене. Уаксилий също бе извадил няколко монети. Хлапетата се втренчиха в тях с алчни изражения, докато Уакс не подхвърли една от тях във въздуха и не я Тласна нагоре, докато се изгуби от поглед.

Момчетата мигом притихнаха.

— Разкажете на дамата — каза Уаксилий тихичко, но с остри нотки в гласа. — Спрете да ни губите времето.

Мараси се обърна към него, а момчетата зад нея взеха решение и се разбягаха — явно не искаха да си имат работа с аломант.

— Много ми помогна — скръсти ръце Мараси. — Хиляди благодарности.

— Щяха да те излъжат — каза Уакс и хвърли поглед през рамо. — А и започвахме да привличаме внимание, каквото не ни трябва.

— Знам, че щяха да ме излъжат — обясни Мараси. — А аз щях да ги уловя в лъжата. Агресивното разобличение на нечия измислена история често е един от най-ефективните методи на разпит.

— Всъщност — заяви Уаксилий, — най-ефективният метод на разпит е онзи, в който участват едно чекмедже и няколко пръсти.

— Всъщност — възрази Мараси, — не е. Проучванията показват, че насилствено изтръгнатите показания са в почти всички случаи фалшиви. А и като оставим това настрани — какво ти става днес, Уаксилий? Знам, че напоследък имаш навик да се перчиш в стил „страховит блюстител на закона от Дивите земи“, но…

— Нямам.

— Имаш — подчерта тя. — И разбирам защо. В Дивите земи си се държал като пазител на закона, който е и джентълмен. Самият ти си ми разказвал, че си се вкопчил в маниерите и порядките на цивилизованото общество, за да го донесеш там със себе си. Е, тук пък си заобиколен от лордове през цялото време. Направо се давиш в цивилизация. Затова започваш да се осланяш на другата си персона — блюстителят на закона от Дивите земи, който ще раздаде малко старомодно правосъдие в модерния град.

— Явно добре си го обмислила — каза той, извърна се настрани и огледа улицата.

Поквара и Гибел, помисли си Мараси. Бе решил, че е влюбена в пето. Арогантен, недодялан… идиот. Тя изсумтя ядосано и се отдалечи с резки стъпки.

Не беше влюбена. Бе показала пределно ясно, че помежду им няма да се случи нищо, а и той беше сгоден за сестра й. Толкова. Не можеха ли просто да поддържат професионални взаимоотношения?

Уейн, който се беше изтегнал на стъпалата пред една от близките сгради, ги наблюдаваше и дъвчеше небрежно поредната ябълка.

— А ти пък къде беше? — попита Мараси, като се приближи към него.

— Ябълка? — предложи Уейн, като и подаде една. — Малко понатъртеничка, ама…

— Не, благодаря. Някои от нас се опитват да открият убиеца, вместо следващото си ядене.

— А, онова ли — каза Уейн и подритна нещо, скрито в сенките до стъпалата. — Готов е, нямате грижи.

— Готов… Уейн, това в краката ти е човек! Поквара! И кърви!

— Определено — съгласи се Уейн. — Което не е моя вина. Е, наистина му фраснах един във физиономията, де.

Мараси вдигна ръка към устата си. Наистина беше той.

— Уейн, къде… Как…

Уаксилий я избута внимателно настрани — не го беше усетила да се приближава. След това клекна, разгледа раната на Стрелеца, вдигна глава към Уейн, кимна и след това си размениха онзи присъщ за двамата поглед. Доколкото бе успяла да го дешифрира досега, означаваше нещо средно между „Добра работа“ и „Ама че си идиот; аз исках да го направя“.

— Да го занесем в офиса на констаблите — каза Уаксилий и вдигна изпадналия в безсъзнание Стрелец.

— Да, добре — каза Мараси, — но няма ли да го попиташ как е успял да го намери? Къде е отишъл?

— Уейн си има свои си методи — отговори Уакс. — Които дават значително по-добри резултати от моите на места като това.

— Знаел си! — насочи тя показалец към него. — Знаел си, че е нямало да стигнем доникъде с разпитите!

— Така подозирах — призна Уаксилий. — Но Уейн се нуждае от пространство, за да приложи методите си…

— Защото съм направо невероятен — вметна Уейн.

— Затова направих всичко възможно да открия Стрелеца сам…

— Защото отказва да приеме, че ме бива повече от него в тези неща…

— …за в случай, че Уейн не успее.

— Което никога не се случва — ухили се Уейн, отхапа пак от ябълката, скочи от стълбите и тръгна редом с Уакс. — Освен онзи път… И онзи другия път. Но те нямат значение, защото ме удариха по главата достатъчно пъти, че да не си ги спомням.

Мараси въздъхна вътрешно и се присъедини към тях. Двамата имаха толкова дълга обща история, че подсъзнателно се движеха в крачка един с друг — като танцьори, които са изпълнявали един и същ танц заедно безброй пъти. Това правеше задачата на всеки новодошъл, който се опиташе да се присъедини към тандема им, особено трудна.

— Е — обърна се Мараси към Уейн, — можеш поне на мен да кажеш какво направи. Сигурно има какво да науча.

— Надали — отвърна небрежно той. — При теб няма да се получи. Прекалено привлекателна си. Но по непривлекателен за мен начин, държа да отбележа. Да не започваме пак с оная история.

— Уейн, понякога просто ме оставяш без думи.

— Само понякога ли? — попита Уаксилий.

— Не мога да й кажа всичко, което знам, приятелю — заяви Уейн, пъхнал палци зад тирантите си. — Трябва да запазя мъничко и за останалите. Раздавам без оглед на класата, парите, пола или умствените способности. Същински светец съм, да му се не види.

— Но как — настоя Мараси. — Как го намери? Накара някой от хората да се разприказва ли?

— Не — отвърна Уейн. — Накарах ги да не се разприказват. Повече ги бива в това. Заради многото опит, предполагам.

— Трябва да започнеш да се упражняваш и ти — посъветва го Уаксилий.

Мараси въздъхна, докато тримата се приближаваха към входа на Съборищата. Безделниците, които преди бъбреха по стъпалата пред вратите и по уличките, се бяха разотишли — вероятно присъствието на пазителите на реда и закона ги беше обезпокоило. Беше…

Уаксилий замръзна на място. Уейн — също.

— Какво… — започна Мараси в мига, в който Уаксилий пусна Стрелеца и протегна ръка към джоба на мъглопелерината си.

Уейн я блъсна с рамо и я избута встрани миг преди нещо да префучи с остро свистене и да изтрака в паветата, където стояха допреди миг. Последва още стрелба, но Мараси не се обърна да погледне, а остави Уейн да я изтегли до сравнително безопасно прикритие зад ъгъла на близката сграда. Двамата извиха вратове нагоре и потърсиха с поглед стрелеца. Уаксилий пусна монета и полетя във въздуха сред вихъра тъмни ленти на мъглопелерината си. В моменти като този изглеждаше по-примитивно — като някой от древните Мъглородни от легендите. Не човек на закона, а късче от самата нощ, дошло да вземе дължимото му.

— О, по дяволите — кимна Уейн към Стрелеца, чието тяло се бе свлякло насред пътя. От него стърчеше голям дървен шип.

— Стрела? — предположи Мараси.

— Стрела за арбалет — поясни Уейн. — Не бях виждал такава от години. Нямат друго приложение, освен в битките срещу аломанти.

Погледна нагоре. Уаксилий продължаваше да преследва нападателя над тях и тъкмо се носеше към покрива на една сграда.

— Стой тук — каза Уейн и хукна по една уличка.

— Чакай… — вдигна ръка Мараси.

Но той вече беше изчезнал.

Ох, тези двамата, помисли си тя раздразнено. Е, явно някой не искаше Стрелеца да бъде заловен и да издаде всичко, което знаеше. Може би щеше да узнае нещо полезно от стрелата на арбалета или от самия труп.

Коленичи до тялото на Стрелеца, като първо провери дали наистина е мъртъв — надяваше се, че стрелата не е успяла да го довърши. За съжаление обаче, се оказа, че е именно така. Бе се забила дълбоко в главата. Кой да знае, че изобщо е възможно да пробиеш черепа с арбалет? Мараси поклати глава и извади тефтера си от чантата, за да опише положението, в което бе паднало тялото.

Интересно, помисли си. Убиецът е извадил голям късмет. Изчезна така бързо, че е нямало как да се увери, че е нанесъл фатален удар. Ако аз исках да съм сигурна, че Стрелеца наистина е мъртъв, определено бих…

Чу как нещо щраква зад гърба и.

„…се върнала да проверя“.

Обърна се бавно и видя как един дрипав на вид мъж излиза от близката уличка, вдигнал арбалет в ръце. Изгледа я внимателно с тъмните очи.

Последвалите събития се случиха много бързо. Преди Мараси да свари да направи и една крачка, мъжът се втурна към нея, стреля с арбалета — при което от уличката се чу вик, който прозвуча като Уейн, — след което я грабна за рамото, преди тя да успее да избяга.

Завъртя я с гръб към себе си и опря нещо студено в гърлото й. Стъклен кинжал. Уаксилий се приземи на земята пред тях, а мъглопелерината му се развя около него.

Двамата с мъжа останаха втренчени един в друг за миг. Уакс държеше монета в дясната си ръка. Потри я с палец.

Спомни си какво си учила за отвличането на заложници, жено!, напомни си Мараси. Иовечето хора го правят, когато са отчаяни. Дали да не използва аломантията си? Умееше да забавя времето около себе си и да го ускорява за всички извън времевата си сфера — обратното на способността на Уейн.

Но не бе глътнала кадмий. Глупава грешка! Грешка, каквато другите двама никога не биха допуснали. Трябваше да спре да се срамува от дарбата си, колкото и слаба да беше. Бе я използвала успешно неведнъж.

Мъжът дишаше накъсано, опрял глава плътно до нейната. Усещаше наболата по бузата му брада по кожата си.

Хората, които взимат заложници, нямат намерение да ги убиват, помисли си. Това не е било част от плана им. Можеш да ги разубедиш — да ги успокоиш, да откриеш някаква основа за преговори и да надграждаш над нея.

Но тя не направи нищо от това. Вместо това извади ръка от чантата си рязко, стиснала малкия едноизстрелен пистолет, който носеше вътре. Преди още да се замисли какво прави, опря дулото под брадичката на мъжа, дръпна спусъка…

И взриви мозъка през темето му.

4

Уакс отпусна ръка, загледан в пресния труп до Мараси. Куршумът й беше отнесъл по-голямата част от лицето му. Да установят самоличността му щеше да бъде почти невъзможно.

Не че нямаше да е така и при други обстоятелства. Хората на Костюма бяха пословично трудни за проследяване.

Не се безпокой за това точно сега, помисли си и извади една кърпичка. Приближи се до Мараси, която стоеше вцепенена, отворила широко очи и цялата опръскана с кръв и парченца плът, и я протегна към нея. Тя продължи да се взира право напред и не погледна надолу. Бе изпуснала пистолета.

— Това беше… — започна тя, вперила поглед в празното пространство. — Беше…

Пое си дълбоко дъх и успя да каже:

— Беше неочаквано от моя страна, нали?

— Добре се справи — отговори Уакс. — Хората приемат за даденост, че заложникът е безсилен пред тях. Най-лесният начин да избягаш обикновено е с борба.

— Какво? — попита Мараси, като най-после взе кърпичката.

— Стреля точно до главата си — каза Уакс. — Слухът ти е пострадал. Поквара… Сигурно си си причинила необратимо увреждане на ухото. Дано не е твърде тежко.

— Какво?

Уакс посочи към лицето й, а тя погледна към кърпичката, сякаш я виждаше за пръв път. Примигна и сведе поглед надолу, но щом зърна трупа, мигновено извърна очи и започна да бърше лице.

Уейн се измъкна от уличката «със залитане и мърморене. Дрехите му бяха разкъсани на рамото, а в едната си ръка държеше стрела от арбалет.

— Дотук с плановете да го разпитаме — каза Мараси, като направи физиономия.

— Няма проблем — успокои я Уакс. — По-важното беше да оцелееш.

— Какво?

Той и се усмихна успокоително, а Уейн махна на задаващите се констабли, които най-после бяха успели да стигнат до местопроизшествието и тъкмо си проправяха път през неуредения квартал.

— Защо все ми се случва? — попита Мараси. — Да, знам, че няма да мога да чуя какво ще отговориш. Но това трябва да е… третият път, в който някой се е опитал да ме използва като заложник, мисля? Да не би да излъчвам безпомощност или нещо такова?

Да, именно така е, помисли си Уакс, но не го каза на глас. И това е хубаво. Кара ги да те подценяват. Мараси бе силен човек. Умееше да разсъждава трезво в напрегнати моменти; правеше необходимото, дори да не беше приятно. Но освен това обичаше и да се облича красиво и да носи грим.

Леси никога не би направила такова нещо. Единствените пъти, когато Уакс я бе виждал в рокля, бяха по време на пътуванията до Ковингтар, които предприемаха от време на време, за да посетят градините на Пътеследващите. Усмихна се, като си спомни онзи път, когато си бе облякла панталони под роклята.

— Лорд Ладриан! — обади се констабъл Реди, като изтича до него. Бе слаб мъж, облечен в капитанска униформа и със спретнато подрязани, дълги мустаци, увиснали от двете страни на устните.

— Реди — кимна му Уакс за поздрав. — Арадел тук ли е?

— Генералът е зает с друго разследване, милорд — отговори Реди стегнато.

Защо всеки път, след като си разменеше някоя дума с Реди, му се дощяваше да го фрасне? Той никога не го обиждаше, винаги бе безукорно учтив. Може би тъкмо в това беше причината.

Уакс посочи към сградите и каза:

— Е, така или иначе, наредете на мъжете си да обградят района, ако обичате. Ще трябва да разпитаме евентуалните свидетели и да проверим дали няма да успеем — по някакво чудо — да установим самоличността на мъжа, когото госпожица Колмс току-що уби.

Реди му отдаде чест, макар че, технически погледнато, не беше необходимо да го прави. Уакс се ползваше с някои извънредни права на констабъл, които му позволяваха да прави неща като например… е, да подскача из града с оръжие и да го използва. Но не беше част от официалната структура на институцията.

Независимо от това, останалите констабли побързаха да изпълнят заповедта му. Уакс хвърли поглед към Стрелеца и се насили да обуздае гнева си. Ако продължаваше така, никога нямаше да успее да открие чичо си Едуорн. Разполагаше само с най-бегла идея какво цели.

„Може да превърне всекиго в аломант… Ако ние не го използваме, то някой друг ще го направи“.

Така пишеше в книгата, която Железни очи му бе дал.

— Отлична работа, милорд — каза Реди със спокоен глас и кимна към тялото на Стрелеца, облечено в отличителните му дрехи. — Още един разбойник изваден от строя с присъщата ви бързина и ефективност.

Уакс не отговори. Днешната „отлична работа“ представляваше просто поредната задънена улица.

— Ей, погледнете! — обади се застаналият наблизо Уейн. — Мисля, че открих един от зъбите на оня мъж! Късмет, а?

Мараси се огледа замаяно наоколо и се настани на едно стълбище. Уакс се изкуши да иде да я успокои, но нямаше ли да го разтълкува погрешно? Не искаше да й дава фалшиви надежди.

— Мога ли да поговоря с вас, милорд? — попита Реди, докато улицата се пълнеше с все повече констабли. — Както вече споменах, генералът работи върху едно друго разследване. Всъщност, вече бях тръгнал да ви търся, когато разбрахме за преследването, което ви е довело дотук.

Уакс се обърна рязко към него, наострил уши.

— Какво се е случило?

Реди направи гримаса в несвойствена за него демонстрация на чувства.

— Доста неприятна история, милорд — каза по-тихо. — Свързано е с политика.

Значи може да беше свързано и с Костюма.

— Разкажи ми.

— Става въпрос за губернатора, милорд. Брат му е организирал търг снощи, нали разбирате. И… ами, по-добре да видите сам.

Мараси не пропусна да забележи как Уаксилий хваща Уейн за рамото и посочва към една от каретите на констаблите, която бе спряла наблизо. Не дойде да я вземе. Колко още, преди да осъзнае този проклет мъж, че тя е, ако не негова равна, то поне негов колега?

Запъти се към каретата, раздразнена. За съжаление, обаче, по пътя се натъкна на капитан Реди, който заговори и я принуди да напрегне до краен предел все още притъпения си слух — и да налучка няколко пъти, — за да успее да го разбере.

— Констабъл Колмс. Не сте в униформа.

— Да, сър — отговори тя. — Днес не съм на работа, сър.

— И все пак, ето ви тук — заяви той, хванал ръце зад гърба си. — Как става така, че всеки път се оказвате в положение като настоящото, въпреки изричните наставления, че това не влиза в задачите ви предвид факта, че не сте на полева служба?

— По чиста случайност, сър, уверявам ви.

Той и се озъби неприятно. Колко интересно. Обикновено запазваше това си изражение за Уаксилий — докато не го гледаше. После каза нещо, което тя не успя да различи, и кимна към автомобила, с който беше пристигнала — и който, строго погледнато, беше служебна собственост. Бе и заповядано да се упражнява в управлението му и да докладва за ефективността му на генерала, който искаше да изпробва колите като евентуален заместител на каретите с коне.

— Сър? — каза тя въпросително.

— Явно днес ви се е събрало много, констабъл — каза Реди с по-висок глас. — Не спорете по въпроса. Идете си у дома, приведете се в ред и се явете на служба утре.

— Сър, бих искала да докладвам на капитан Арадел събитията около преследването на Стрелеца и последвалата му смърт, преди подробностите да се изличат от паметта ми. Той би се заинтересувал от тях, тъй като следи този случай лично.

Гледаше Реди право в очите. Бе с по-висок ранг от нейния, да, но не и беше шеф. Такъв беше Адарел — и на двама им.

— Генералът — отговори Реди с явна неохота, — не е на разположение в момента.

— Тогава аз ще отида да му го съобщя, сър — каза Мараси. — Или ще си тръгна — ако ми нареди да го направя.

Реди изскърца със зъби и понечи да каже нещо, но един от другите констабли го повика и отклони вниманието му. На тръгване махна с ръка към автомобила, което Мараси изтълкува като разрешение да направи, каквото бе решила. Затова, когато каретата, на която се бе качил Уаксилий, потегли, тя я последва в колата.

Когато пътуването им приключи — пред едно модерно имение с изглед към центъра, — вече започваше да се възстановява. Все още се чувстваше разтърсена, но се надяваше да не и личи, пък и вече бе започнала да чува с лявото ухо — но не и с дясното, откъм страната, където бе стреляла.

Слезе от автомобила и се улови, че пак бърше бузата си с кърпичката, макар кръвта отдавна да бе изчезнала. Роклята и беше напълно съсипана. Взе констабълското си палто от задната седалка и го наметна, за да скрие петната, след което побърза да се присъедини към Уаксилий и останалите, докато слизаха от каретата.

Само още една констабълска карета, отбеляза си тя мислено, след като огледа алеята пред имението. Каквото и да се беше случило тук, Арадел не искаше да се вдига много шум около него. Докато Уаксилий се приближаваше към входа, се огледа, откри я и й махна с ръка да дойде.

— Имаш ли някаква представа за какво става въпрос? — попита я тихо, докато Реди и още няколко констабли разговаряха до каретата.

— Не — отговори тя. — Не ти ли докладваха?

Уаксилий поклати глава. После хвърли поглед към окървавената и рокля, която се подаваше изпод дебелото, здраво кафяво палто, но не изкоментира. Вместо това, закрачи нагоре по стълбите, следван по петите от Уейн.

Двама констабли, мъж и жена, охраняваха входната врата на имението. Отдадоха чест, когато Реди настигна Уаксилий — като

подчертано избегна да обърне внимание на присъствието на Мараси, — и ги поведе навътре.

— Опитваме се да държим положението под възможно най-строг контрол — каза Реди. — Но рано или късно ще се разчуе. Все пак е замесен лорд Уинстинг. Поквара! Ще бъде същински кошмар.

— Братът на губернатора? — възкликна Мараси. — Какво се е случило?

Реди посочи нагоре към върха на едно стълбище.

— Генерал Арадел би трябвало да е в главната бална зала. Предупреждавам ви, че гледката не е за хора с деликатни стомаси — каза той и хвърли поглед към Мараси.

Тя вдигна вежда.

— Не е минал и час, откакто съдържанието на главата на един мъж буквално избухна върху мен, капитане. Мисля, че ще се справя.

Реди не каза нищо повече и вместо това ги поведе нагоре по стълбите. Мараси забеляза как Уейн прибира в джоба си една малка, богато украсена табакера — марка „Градски магистрати“, — и я заменя с една натъртена ябълка. Напомни си да го накара да я върне после.

Балната зала на горния етаж бе осеяна с трупове. Мараси и Уаксилий спряха на входа и огледаха хаоса. Мъртвите жени и мъже носеха красиви, луксозни дрехи — изящни бални рокли, умело скроени черни костюми. Шапките, паднали от главите им, се търкаляха по пода, а скъпият килим бе целият в широки, червени локви, образувани около телата. Изглеждаше, сякаш някой е метнал кошница яйца във въздуха и я е оставил да падне и да разпилее съдържанието си навсякъде.

Клод Арадел, генералът на констаблите за Четвърти октант, си проправяше път през телата. В много отношения външният му вид противоречеше на представата за констабъл. Правоъгълното му лице бе обрасло в неколкодневна червеникава брада — бръснеше се, когато му дойдеше такова настроение. Загрубялата му кожа, прошарена с бръчки, свидетелстваше за множеството дни, прекарани на полева служба, вместо зад бюро. Вероятно вече отиваше към шейсет години, но отказваше да разкрие истинската си възраст, и дори в октантското му досие имаше само въпросителен знак на мястото на рождената му дата. Бе сигурност беше ясно обаче, че в жилите на Арадел не течеше и капчица благородническа кръв.

Преди около десет години бе подал оставка от службата си като констабъл, без да даде конкретна причина за това. Според слуховете, бе ударил тавана на повишенията, до които можеше да се издигне човек без знатно потекло. За десет години, обаче, можеха да се променят много неща, и когато Бретин бе излязъл в пенсия — скоро след екзекуцията на Майлс Стоте живота преди близо година, — търсенето на нов генерал бе довело службата до Арадел. Той се бе съгласил с това предложение и бе излязъл от пенсия, за да приеме новата работа.

— Ладриан — поздрави той, като вдигна поглед от един от труповете. — Добре. Вече си тук.

Прекоси помещението и хвърли поглед на Мараси, която отдаде чест. Той не я освободи.

— О-о — проточи Уейн, като надникна в залата. — Забавата вече е приключила.

Уаксилий влезе вътре и хвана ръката, която Арадел му протягаше.

— Това е Чип Ерикъл, нали? — попита Уаксилий, като кимна към най-близкия труп. — За когото се говори, че ръководи контрабандата в Третия октант?

— Да — потвърди Арадел.

— И Изабалин Фрелия — забеляза Мараси. — Поквара! Досието и при нас е почти толкова дебело, колкото на Уейн, но прокурорите така и не успяха да я подведат под съдебна отговорност.

— Седем от труповете тук са на хора с не по-малко лоша слава — обясни Арадел, като посочи няколко от телата. — Повечето са от престъпни групировки, макар че някои са членове на благороднически семейства със… съмнителна репутация. Останалите са представители от висок ранг на други важни организации. Общо близо трийсет мъртви важни клечки — заедно с по няколко телохранителя на всеки.

— Половината от престъпния елит на града — каза Уаксилий тихо, като коленичи до един труп. — Поне.

— Всички те са хора, които не бяхме способни дори да докоснем — добави Арадел. — Не че не сме се опитвали, държа да отбележа.

— Защо сте такива посърнали, тогава? — попита Уейн. — Би трябвало направо да пеем от щастие, нали така? Някой е свършил цялата работа вместо нас! Можем да си вземем цял месец почивка.

Мараси поклати глава.

— Рязкото нарушение на равновесието на силите в криминалния свят може да бъде опасно, Уейн. Този удар е дело на човек с огромни амбиции — някой, който възнамерява да се отърве от конкуренцията с един замах.

Арадел хвърли един поглед към нея и кимна в знак на съгласие. Мараси усети прилив на задоволство. Генералът бе онзи, който я беше взел на работа — бе се спрял на нея, вместо на някой от над десетимата останали кандидати. Всяка друга молба в купчината можеше да се похвали с години опит като констабъл. Вместо това, обаче, той бе избрал току-що завършилата студентка по право. Явно бе видял в нея нещо обещаващо — и тя смяташе да му докаже, че е бил прав.

— Не мога да си представя как някой би могъл да направи такова нещо — каза Уаксилий. — Сриването на толкова много влиятелни фигури от организираната престъпност на града няма да сработи в полза на извършителя. Това е мит, който се среща само в евтините романи. Убийствата от такъв мащаб само ще привлекат много внимание и ще обединят всички оцелели групировки срещу онзи, който стои зад тях.

— Освен ако не са извършени от някой извън техните кръгове — каза Мараси. — Някой, който няма какво да губи и който може само да спечели от срива на цялото устройство на подземния свят на града.

Арадел изръмжа одобрително, а Уаксилий кимна.

— Но как — прошепна той. — Как е успял да го постигне? Охраната тук трябва да е била по-строга от където и да било.

Закрачи наоколо, като минаваше по една или друга отсечка, спираше до някой от труповете, а после — до друг и си мърмореше тихо, докато клякаше да ги огледа по-подробно.

— Реди спомена, че братът на губернатора е замесен, сър? — обърна се Мараси към Арадел въпросително.

— Лорд Уинстинг Инейт.

Лорд Уинстинг, главата на Къща Инейт. Имаше право на вот в Сената на Елъндел — привилегия, която бе получил, след като брат му бе назначен за губернатор. Беше корумпиран. Както Мараси, така и останалите констабли го знаеха. Като се замислеше сега, изобщо не беше изненадана, че е бил централната фигура в събитие като това. Работата беше там, че Уинстинг винаги и се беше струвал дребна риба.

Но губернаторът… Е, може би онова тайно досие на бюрото и — пълно с догадки, предположения и следи, — най-после щеше да й бъде от полза.

— Уинстинг — обърна се тя пак към Арадел. — И той ли е…

— Мъртъв? — попита Арадел. — Да, констабъл Колмс. Доколкото разбрахме от поканите, които намерихме, той е организирал това събитие под предлог, че става дума за търг. Открихме трупа му в обезопасеното помещение на подземния етаж.

Това привлече вниманието на Уаксилий, който се изправи, погледна право към тях, промърмори си нещо под нос и се отдалечи към един от труповете. Какво търсеше?

Уейн се присъедини нехайно към Мараси и Арадел и отпи от едно сребърно шишенце, гравирано с чужди инициали. Мараси подчертано не го попита от чие тяло го е свил.

— И така — започна той, — скъпата ни глава на фамилията е обичал да дружи с престъпници, а?

— Отдавна подозираме, че е продажен — отговори Арадел. — Но семейството му се ползва с голяма популярност сред широката общественост, а брат му е положил огромни усилия да скрие предишните му простъпки от околните.

— Прав сте, Арадел — обади се Уаксилий от отсрещната страна на помещението. — Положението е на път да стане доста неприятно.

— Не знам — вметна Уейн. — Може би не е знаел, че на гостите не им е чиста работата.

— Доста малко вероятно — каза Мараси. — А и дори да е така, няма значение. В момента, в който вестниците надушат новината… Братът на губернатора мъртъв в имение, пълно с прочути престъпници, и то — при такива съмнителни обстоятелства?

— С други думи — каза Уейн, като отпи още веднъж, — не съм бил прав. Забавата не е приключила.

— Много от тези хора са се застреляли един друг — отбеляза Уаксилий.

Всички се обърнаха към него. Беше коленичил до поредния труп и разглеждаше внимателно позата, в която беше паднал. След това вдигна очи към дупките от куршуми на стената.

Работата като защитник на закона — и то в Дивите земи — бе накарала Уаксилий да усвои широк диапазон умения. Бе отчасти детектив, отчасти полицай, отчасти лидер, отчасти учен. Мараси бе чела профилите, посветени на личността му, на поне десетина различни изследователи — всеки от които разглеждаше задълбочено психиката и нагласата на мъжа, който бе на път да се превърне в жива легенда.

— Какво имате предвид, лорд Ладриан? — попита Арадел.

— Битката се е водила между множество противници — каза Уаксилий, като посочи. — Ако атаката е била неочаквана и дело на външен човек — а госпожица Колмс е права, в това има най-много логика, — би било логично жертвите да са били застреляни от нападателя, след като е нахлул в помещението. Но положението на телата говори друго. Битката се е водила във всички посоки. Пълен хаос. Случайни хора, които стрелят един по друг. Мисля, че е започнала с нападател от средата на групата.

— Значи все пак е бил един от гостите — каза Арадел.

— Може би — отговори Уаксилий. — Информацията, която можем да извлечем от ъглите на телата и посоката на пръските кръв, е ограничена. Но тук има нещо странно, нещо много странно… Всички ли са били застреляни?

— Колкото и да е необичайно — не. Някой от присъстващите са пронизани с кинжал в гърба.

— Идентифицирали ли сте всички трупове? — попита Уаксилий.

— Повечето — отговори Арадел. — Избягвахме да ги местим твърде много.

— Искам да видя лорд Уинстинг — каза Уаксилий и се изправи, а мъглопелерината му прошумоля.

Арадел кимна на една млада жена-констабъл, която ги изведе от балната зала през една странична врата. Някакъв таен проход, вероятно? Плесенясалото стълбище, по което тръгнаха, бе толкова тясно, че бяха принудени да вървят един по един след жената, понесла лампа в ръка.

— Госпожице Колмс — прошепна тихо Уаксилий, — какво говорят статистиките за този тип престъпления?

„О, значи минахме на фамилни имена, така ли?“, помисли си тя.

— Съвсем малко. Мога да преброя на пръстите на едната си ръка случаите, в които се е случвало нещо подобно. Първо бих проверила какви са взаимовръзките между убитите. Всички ли са били замесени в контрабанда, капитан Арадел?

— Не — отговори той иззад тях. — Някои са били контрабандисти, а други — рекетьори. Имало е и собственици на клубове за хазарт.

— Значи не се касае за опит да се завземе властта върху точно определен вид дейност — отбеляза Мараси, а гласът и отекна във влажния каменен тунел. — Трябва да открием какво общо имат тези хора един с друг. Каква е причината тъкмо те да са избрани за обекти. А онзи, за когото е най-вероятно да е стоял зад всичко това, е мъртъв.

— Лорд Уинстинг — отбеляза Уаксилий. — Смяташ, че ги е примамил тук под фалшив предлог с намерението да извърши масова екзекуция, но нещо се е объркало?

— Това е само една от теориите.

— Не е бил от този тип боклуци — обади се Уейн от края на редицата.

— Познаваш ли Уинстинг? — попита Мараси, като погледна през рамо.

— Не лично — отговори Уейн. Но е бил политик. Политическите боклуци не са същите като обикновените боклуци.

— Склонен съм да се съглася — заяви капитан Арадел. — Макар че лично аз не бих се изразил така поетично. Знаем, че Уинстинг е бил корумпиран, но в миналото се е ограничавал предимно до по-дребни мошеничества — продавал е товарно пространство на контрабандисти, когато му е изнасяло, сключвал е не особено чисти сделки с недвижими имоти от време на време. Най-вече е приемал подкупи в брой срещу политически услуги. Наполедък се разпространиха слухове, че ще обяви гласа си в Сената за продажба. Тъкмо ги проучвахме. Дотук, обаче, не бяхме успели да открием доказателства. Така или иначе, да убие хората, готови да му платят, би било равнозначно на това да взриви сребърната си мина с динамит, за да се опита да открие злато.

Пристигнаха в подножието на стълбището, където завариха още четири трупа — явно телохранителите на Уинстинг, всеки от които бе убит с куршум в главата. Уаксилий клекна до тях.

— Застреляни в гръб, откъм обезопасената стая — прошепна той. — Бързо, един след друг.

— Как ги е накарал просто да си останат на място и да го оставят да ги убие един след друг?

— Не ги е — отговори Уаксилий. — Бил е прекалено бърз, че да успеят да реагират.

— Ферохимик — каза Уейн тихо. — По дяволите.

Наричаха ги Стоманени стрели — ферохимици, които умееха да съхраняват скорост. За целта се движеха бавно за известно време, но след това можеха да се възползват от натрупания резерв. Уаксилий вдигна поглед. Мараси зърна нещо в очите му — някакъв глад. Мислеше, че чичо му има нещо общо с всичко това. Това бе първата му мисъл всеки път, когато установеше, че някое престъпление е извършено от Металороден. Накъдето и да се обърнеше, виждаше сянката на Костюма, надвиснала над рамото му — призрака на човека, който Уаксилий се бе оказал неспособен да спре.

Доколкото можеха да познаят, сестра му още беше при Костюма. Мараси не знаеше много за това. Уакс отказаше да споделя подробности.

Той се изправи с мрачно изражение и се приближи до вратата зад убитите мъже. Отвори я и влезе, а Мараси и Уейн го последваха веднага. Вътре завариха един-единствен труп, седнал в креслото в средата на помещението. Гърлото му беше прерязано. Кръвта, обляла предната част на дрехите му, бе гъста и засъхнала като боя.

— Убит е с нещо като дълъг нож или къс меч — каза Арадел. — Онова, което е още по-странно, е че езикът му е бил отрязан. Изпратихме да доведат хирург, който да ни каже нещо повече за раната. Не знаем защо убиецът не е използвал пистолет.

— Защото телохранителите са били още живи — каза Уаксилий тихо.

— Какво?

— Пуснали са убиеца да влезе — обясни Уаксилий, като погледна към вратата. — Бил е някой, комуто са имали доверие. Вероятно някой от самите тях. Отворили са му да влезе.

— Може би просто е успял да мине покрай тях, защото е бил много бърз — предположи Мараси.

— Може би — съгласи се Уаксилий. — Но тази врата трябва да се отвори отвътре, а явно не е била разбита. Има и шпионка. Уинстинг е пуснал убиеца, а нямаше да го направи, ако пазачите му са били убити. Седял е спокойно на стола — няма признаци за борба. Просто едно бързо движение с острието през гърлото. Или не е знаел, че не е сам в стаята, или е имал доверие на другия човек. И ако се съди по начина, по който са паднали телохранителите, то в момента на смъртта си са продължавали да следят стълбището, за да не дойде някой отвън. Продължавали са да пазят. Инстинктът ми подсказва, че убиецът на Уинстинг е бил някой от собствения им екип — някой, когото са пуснали да мине свободно.

— Поквара — каза Арадел тихо. — Но… Ферохимик? Сигурен ли сте?

— Да — обади се Уейн от вратата. — Не го е направил със завързваща сфера. От тях не може да се стреля. Застреляли са ги, преди дори един да успее да се обърне. Или е бил ферохимик, или някой, който е измислил начин да стреля от забързваща сфера — начин, за който аз определено бих искал да узная.

— Скоростта, подсилена от ферохимията, би обяснила и убийствата с нож в балната зала — каза Уаксилий и се изправи. — Няколко бързи удара сред хаоса, докато всички останали стрелят, мигновени и прецизни. А убиецът остава в безопасност, въпреки стрелбата. Капитан Арадел, препоръчвам ви да съставите списък с имената на всички приближени и служители на Уинстинг. Вижте дали не липсва някой труп, който би трябвало да бъде тук. Аз ще проверя откъм страната на Металородения — Стоманените стрели не са толкова много, дори сред ферохимиците.

— А пресата? — попита Мараси.

Уаксилий погледна към Арадел, който сви рамене.

— Не мога да държа околните в неведение, лорд Ладриан — каза Арадел. — Не и когато случаят засяга толкова много хора. Новината ще се разпространи.

— Нека — въздъхна Уаксилий. — Но не мога да се отърва от усещането, че целта е била именно такава.

— Моля? — обади се Уейн. — Мислех, че целта е била смъртта на определени хора.

— Много хора, Уейн — поправи го Уакс. — Рязък обрат в структурите на властта в града. Онези горе ли са били главната мишена? Или нападението е било срещу самия губернатор — заобиколен начин да се нанесат щети на семейството му, някакво предупреждение? Послание, което да даде на губернатор Инейт, за да разбере, че дори той не е извън обсега им…

Той отметна главата на Уинстинг назад и погледна в издълбаното гърло. Мараси извърна поглед.

— Извадили са езика — прошепна Уаксилий. — Защо? Какво си намислил, чичо?

— Моля? — обади се Арадел.

— Нищо — отвърна Уаксилий и остави главата да се отпусне пак на гърдите. — Трябва да ида да позирам за един портрет. Предполагам, че няма да имате против да ми изпратите копие от доклада, щом опишете всички детайли на местопрестъплението?

— Ще го получите — потвърди Арадел.

— Добре — каза Уаксилий, докато вървеше към вратата. — А, и още нещо.

— Да, лорд Ладриан?

— Бъдете готови за буря. Извършителят не е имал намерение делото му да бъде потулено; искал е да бъде забелязано. Това е предизвикателство. И който и да стои зад него, е малко вероятно да спре дотук.

Част втора

5

Уейн подръпна периферията на късметлийската си шапка. Беше от онези, които носеха кочияшите — нещо като по-широкополо бомбе, — но без купищата излишни джинджифлюшки. Кимна на отражението си в огледалото, после избърса нос. Беше хремав. Вчера започна да си заделя и съхранява здраве — точно след като откриха всички онези трупове.

Вече разполагаше с немалък запас, който можеше да използва, ако се наложеше, скътан в металоемите си. Не се бе нуждал от него в последно време, пък и в дните с махмурлук винаги си го понасяше с пълната му сила — нали щеше да страда така или иначе. Но нещо около труповете на всички онея важни клечки намирисваше и го предупреждаваше, че скоро може да се нуждае от по-бързичко излекуване. Добре щеше да е да увеличи запасите си, доколкото може.

Но днес може да умра, помисли си той, докато затягаше колана си и пъхаше фехтоваческите си бастунчета в кожените им калъфи. След това отново избърса носа си. Още не е сигурно. Всеки умираше. Винаги бе намирал за странно, че толкова много хора умираха стари — логиката подсказваше, че това би трябвало да е моментът в живота им, когато са натрупали най-голям опит в избягването на смъртта.

Излезе от стаята си в имението на Уакс с нехайна походка и забеляза мимоходом аромата на прясно опечен хляб за закуска, който се носеше от кухненските помещения. Бе благодарен за стаята, но всъщност нощуваше тук само заради безплатната храна. Е — и заради Уакс. Човекът определено се нуждаеше от компания, за да не изпада в още по-големи странности.

Уейн се запъти спокойно надолу по покрития с килим коридор, който ухаеше на полирано дърво и на прислужници, които разполагат с твърде много време. Имението си го биваше, но не му беше приятно да живее в твърде просторен дом; само му напомняше колко дребен е самият той. Дай му някоя мъничка, претъпкана стая и беше щастлив. Така се чувстваше като крал, заобиколен от сума ти неща.

Спря пред кабинета на Уакс и се поколеба. Какво беше онова на полицата до вратата? Нов свещник, от чисто злато и с красива дантелена покривчица отдолу. Тъкмо каквото му трябваше сега.

Порови из джоба си. В действията на богаташите нямаше никаква логика. Свещникът вероятно струваше цяло състояние, а Уакс просто го беше зарязал насред коридора. Уейн пъхна ръка в другия си джоб, потърси нещо подходящо за размяна и извади един джобен часовник.

„А, да“, помисли си, като го разтърси така, че дребните части се раздрънчаха. „Кога беше последният път, когато изобщо показа точен час?“. Вдигна свещника, прибра покривчицата в джоба си и го върна на мястото му, като закачи часовника за него. Струваше му се честна сделка.

„От доста време ми трябваше нова кърпичка“, помисли си и издуха нос в покривчицата. После отвори вратата и влезе в кабинета.

Уакс бе застанал пред един триножник и разглеждаше големия скицник, който бе запълнил със сложни схеми.

— Цяла нощ ли будува? — попита го Уейн с прозявка. — Поквара, човече. Караш хората да им е съвестно да мързелуват около теб.

— Не виждам какво общо има моето безсъние с твоя мързел, Уейн.

— Просто ме кара да изглеждам зле, това е — каза Уейн и погледна иззад рамото му. — За истинското скатаване е необходима компания. Когато безделничи един, значи мързелува; когато безделничат двама, значи са в обедна почивка.

Уакс поклати глава и отиде да погледне вестниците на бюрото. Уейн се наведе да разгледа скицата на Уакс по-добре. Съдържаше дълги списъци с идеи, някои от които бяха свързани със стрелки, и скица на положенията на телата както в балната зала, така и в обезопасеното помещение.

— Та какво е всичко това? — попита той, взе един молив и нарисува едно клечесто човече с пистолет в ръката до мъртвите тела. Ръката му трепереше, докато рисуваше мъничкото пистолетче, но иначе си беше доста добро произведение.

— Доказателство за самия мен, че е замесена някоя Стоманена стрела — отговори Уакс. — Погледни как са разпределени убийствата в залата. Четири от най-влиятелните личности на събитието са били застреляни с един и същ пистолет, а и те са единствените в това помещение, които са били застреляни с подобно оръжие — но то е било използвано и за телохранителите пред обезопасеното помещение. Обзалагам се, че четиримата горе са били убити първи — за миг, така бързо, че е прозвучало като един-единствен продължителен изстрел. Работата е там, че ако се съди по раните, всеки от куршумите е бил изстрелян от различна посока.

Уейн не разбираше особено от огнестрелни оръжия — като се имаше предвид, че не можеше да ги използва, без ръката му да заподскача като карета по неравен път, — но Уакс сигурно беше прав. Уейн премести молива надолу по листа и се захвана да рисува няколко клечести голи жени в средата на скицата, но Уакс пристъпи до него и изтръгна молива от пръстите му.

— Какво е това? — попита Уейн, като потупа средата на листа, където Уакс бе начертал няколко прави линии.

— Действията на убиеца не следват никаква явна логика — обясни Уакс. — Четиримата гости, които е застрелял, са убити по време на случайни разговори — виж как са паднали. Всички останали жертви са били част от по-голямата престрелка, но тези четиримата са убити, докато празненството още е вървяло нормално. Защо, обаче, ги е застрелял от различни посоки? Най-правдоподобната ми догадка е, че първо е стрелял оттук и е улучил лейди Лентин. Чашата, която е изпуснала тогаза, е била настъпвана многократно по време на последвалите няколко минути. След това е използвал бързината си да стигне до тази точка, за да стреля в друга посока. После се премества отново, после — още веднъж. Защо четири изстрела от четири различни места?

— Кой е стоял там, където е стрелял?

— Хората, които е убил, очевидно.

— Не, имах предвид кой е стоял до него, когато е стрелял. Не кого е улучил, а кой е бил до него, когато е стрелял?

— А-а… — проточи Уакс.

— Да. На мен ми изглежда, че се е опитвал да всее безпорядък — каза Уейн и подсмръкна. — Да ги накара да започнат кръстосана стрелба. Нали разбираш? Както когато искаш да започнеш сбиване в някой бар — мяташ бутилката по някой тип, обръщаш се към мъжа до себе си и надаваш вик: „Ей, защо хвърли бутилката по оня човечец, дето нищо не ти е направил? Поквара, ама че е едър. И идва насам…“

— Схващам идеята — прекъсна го Уакс сухо и потупа по листа. — Май си надушил някаква следа.

— С тоя запушен нос? Не вярвам.

Уакс се усмихна и нахвърля няколко бележки отстрани на скицата.

— Значи убиецът е искал да породи хаос… Започнал е престрелката, като е обикалял от едно на друго място така, че да изглежда, сякаш стрелят различни хора. А гостите вече са били доста напрегнати и настроени подозрително един към друг…

— Мда. Аз съм гений.

— Досети се, само защото убиецът е подмамил другите да свършат работата вместо него — област, в която си специалист.

— И аз така казах. Гений. Та, как смяташ да го намериш?

— Ами, смятах да те изпратя в Селото, за да…

— Не днес — спря го Уейн.

Уакс се обърна към него и вдигна вежди.

— Първо число от месеца е — каза Уейн.

— А. Бях забравил. Няма нужда да ходиш всеки месец.

— Има.

Уакс го изгледа продължително, сякаш очакваше още някоя забележка или шега. Уейн не каза нищо. Наистина говореше сериозно. Уакс кимна бавно.

— Разбирам. Защо не си тръгнал още, тогава?

— Ами, нали знаеш — отвърна Уейн. — Както често казвам…

— „Започвай деня с усмивка. Така няма да разбере какво се готвиш да му направиш“?

— Не, не това.

— „Докато не си сигурен, че не е така, се дръж с всяка жена, сякаш има по-голям брат, който е по-силен от теб“?

— Не, не тов… Чакай, наистина ли съм казал такова нещо?

— Да — потвърди Уакс и пак се обърна към бележките си. — Беше много кавалерско изказване.

— Поквара. Трябва да почна да си ги записвам.

— Струва ми се, че това също е нещо, което често казваш — продължи Уакс, като си отбеляза нещо. — За съжаление, първо ще трябва да се научиш да пишеш.

— Е, това вече не беше честно — каза Уейн, приближи се до бюрото на Уакс и взе да рови из чекмеджетата. — Мога да пиша. Знам цели четири букви — една от които дори не влиза в името ми!

Уакс се усмихна.

— Ще ми кажеш ли най-после какво казваш често?

Уейн откри една бутилка в най-долното чекмедже, извади я и пусна на мястото и покривчицата, която бе взел от полицата вън.

— „Ако ти се налага да направиш нещо ужасно, първо мини през кабинета на Уакс да размениш каквото ти се намира срещу малко от рома му“.

— Не мисля, че си казвал такова нещо преди.

— Е, току-що го казах — заяви Уейн и отпи солидна глътка.

— Нямам… — Уакс се намръщи и започна отново. — Нямам какво да отговоря на това.

Въздъхна, пусна молива си и добави:

— Но тъй като няма да си на разположение, предполагам, че ще трябва аз да отида в Селото.

— Извинявай. Знам, че го мразиш.

— Ще оцелея — отвърна Уакс, като направи физиономия.

— Искаш ли един съвет?

— От теб ли? Вероятно не. Но заповядай, не се стеснявай.

— Първо мини през кабинетала Уакс — заяви Уейн, като се запъти към вратата, — и си вземи малко от рома му.

— От рома, който току-що си прибра ли?

Уейн се поколеба, след което извади бутилката от джоба си.

— О, приятелю. Извинявай. Много съжалявам.

Поклати глава. Горкият човечец. Затвори вратата след себе си, отпи още една глътка ром и продължи надолу по стълбите и навън през входната врата на имението.

Мараси подръпна яката на сакото си, благодарна за морския бриз, който повяваше. Официалната униформа, която носеше днес, бе доста дебела — бяла риза и кафява пола в тон с кафявото сако.

Вестникарят до нея явно не беше така благодарен за вятъра. Изруга, извади едно едро парче желязо — изглеждаше като част от стара ос на каруца, — и го сложи върху купчината си вестници. Движението на улицата напредваше бавно заради образувалото се задръстване, а шофьорите на автомобилите и кочияшите си крещяха един на друг.

— Гибелта да го тръшне тоя Тим Вашин — изръмжа вестникарят, загледан в колите. — И машините му.

— Вината изобщо не е негова — каза Мараси и пъхна ръка в чантата си.

— Напротив — възрази вестникарят. — Няма нищо лошо в автомобилите, когато трябва да пътуваш през провинцията или да се поразходиш с тях някой неделен следобед. Но сега поевтиняха дотолкова, че всеки е тръгнал да си ги купува, покварата да ги тръшне! Не можеш да си подкараш коня на две пресечки, без да те сгазят.

Мараси му подаде няколко монети за един от вестниците. Задръстването постепенно изчезна, крясъците утихнаха и каруците и автомобилите отново потеглиха равномерно по павираната улица. Тя вдигна вестника и огледа заглавията на първата страница.

— А всъщност — обади се вестникарят, — не минахте ли преди малко?

— Трябваше ми и следобедното издание — отвърна Мараси разсеяно и се отдалечи.

— „Викове на възмущение огласят улиците!“, гласеше заглавието.

„По улиците на Елъндел ехтят викове, пронизителни като скърцането на извиващ се метал — хората протестират, възмутени от корупцията в правителството.

Седмица след наложеното от губернатора вето на закон 775 — така нареченият „Манифест за правата на работниците“, — неговият брат, Уинстинг Инейт, е открит мъртъв след събиране, на което са били поканени видни представители на организираната престъпност.

Уинстинг е бил убит в имението си, където вероятно е станал жертва на акция на констаблите срещу криминалните елементи. Сред останалите жертви е и прословутият Даузър Малайн, който отдавна е заподозрян в ръководството на контрабандния внос на руда в града, с който подкопава честния труд на работниците. Констаблите отказват да поемат отговорност за смъртните случаи, но подозренията, възникнали поради съмнителните обстоятелства, доведоха до силни изрази на обществено недоволство“.

Мараси бръкна в чантата си и извади сутрешното издание на същия вестник. „Загадка в имението на лорд Уинстинг!“, гласеше заглавието там.

„Констабли разкриха, че лорд Уинстинг, братът на губернатора, е бил открит мъртъв в имението си снощи. За обстоятелствата около загадъчния случай е известно съвсем малко, но според слуховете са присъствали и няколко членове на висшето общество“.

Всички други статии във вестника бяха същите и в двете издания — като се изключи един репортаж за наводненията на изток, в който бе добавен обновения брой жертви.

Статията за Уинстинг бе изтикала две други от първата страница — отчасти заради размера на заглавието си. „Елънделски ежедневник“ далеч не беше най-надеждният източник на новини в Басейна, но познаваше читателите си. Статиите, с които хората бяха съгласни и онези, които ги плашеха, продаваха най-много копия.

Мараси се поколеба на стъпалата пред участъка на Четвърти октант. Хората се разминаваха по тротоара забързани, угрижени, навели глави. Други се шляеха наблизо — мъже, облекли черните якета, типични за кочияшите на дилижанси, пъхнали ръце в джобовете и заслонили очи под козирките на фуражките си.

Нямат работа, помисли си Мараси. Твърде много свободни мъже, които не могат да си намерят работа. Автомобилите и електрическите лампи променяха живота в Елъндел така бързо, че за обикновения човек изглежда нямаше надежда да му насмогне. Мъже, чиито семейства работеха на едно и също място от поколения, изведнъж се намираха уволнени. А като към това се прибавеха и споровете около правата на работниците в стоманените мелници…

Наскоро губернаторът бе изнесъл няколко речи пред тях. Бе им дал обещания. Повече маршрути за дилижансите, за да не отиват всички клиенти при железниците — маршрути до местата, до които влаковете не можеха да стигнат. По-високи мита за внесените от Билминг стоки. Почти само празни приказки, но отчаяните хора се вкопчваха в тях. Смъртта на Уинстинг можеше да унищожи надеждите им. Как щяха да реагират, ако решаха, че губернаторът, Реплър Инейт, е също толкова продажен, колкото брат си?

В града тлее пламък, помисли си Мараси. Почти усещаше топлината, която се излъчваше от страницата на вестника.

Обърна се и влезе в участъка, обезпокоена, че лорд Уинстинг може би щеше да нанесе по-големи вреди на Елъндел мъртъв, от колкото жив — което определено значеше много.

Уакс слезе от каретата, кимна на кочияша и му даде знак да се връща у дома, вместо да го чака.

След това извади шапката си с алуминиеви подшивки — бе широкопола, в стил „Дивите земи“, също като дългото му ездаческо палто. Под него, обаче, носеше елегантна риза и шалче. Шапката и палтото го караха да изпъква сред тълпата като човек, донесъл пушка на бой с ножове. Подминаваха го работници с тиранти и каскети, банкери с жилетки и монокли, констабли с шлемове или бомбета и палта във военен стил.

Но нямаше нито една шапка като от Дивите земи. Може би Уейн беше прав, задето не спираше да обяснява колко важна част от облеклото е шапката. Уакс си пое дълбоко дъх и пристъпи в Селото.

Някога, отдавна, мястото сигурно бе представлявало просто поредната обикновена улица. Широка, но все пак просто улица. След това, обаче, се бяха появили дърветата. Бяха поникнали между паветата, като в крайна сметка ги бяха изтикали от местата им, и клоните им вече образуваха гъст покрив по цялото продължение на пътя.

Мястото оставяше усещането, че не би трябвало да съществува. Не беше просто парк — беше същинска гора, необработвана и неподдържана, свежа и първична. Не можеше да преминеш през Селото на карета или автомобил; дори ако не бяха дърветата, земята под тях бе прекалено неравна и обрасла. Сградите по продължението на улицата вече бяха целите погълнати, и се бяха превърнали в собственост на Селото. Не можеше да не се запита дали целият Елъндел не би изглеждал така, ако бе оставен без човешка намеса. Хармония бе създал Басейна невероятно, стихийно плодороден; хората тук не толкова отглеждаха растенията, колкото се състезаваха с природата да обират плодовете им достатъчно бързо.

Уакс закрачи напред, въоръжен като за битка. Възмездие и стерионът му бяха в кобурите на бедрата му, късоцевната пушка — също, а в стомаха му гореше метал. Дръпна козирката на шапката си ниско над очите и пристъпи в един нов свят.

Деца, облечени в прости, дълги бели ризи, си играеха между дърветата. По-възрастните от тях младежи носеха тинингдари — териски роби с клинообразни символи по предната част. Вдигнаха глава, насядали по стълбищата пред сградите, за да го проследят с поглед. Въздухът миришеше някак меко. Мек въздух. Звучеше глупаво, но ето, че пасваше. Ароматът му напомняше на майка му.

Шепотът избуяваше около него като филизи зеленина през пролетта. Вперил неотклонно поглед напред, той продължи да крачи по твърде меката земя. Селото нямаше входна порта или изход, но нямаше как да влезеш или да излезеш, без присъствието ти да привлече внимание. И наистина, малко след като пристигна, едно момиче с дълги, златисти коси се затича пред него, за да извести за пристигането му.

„Тук са открили място, където могат да живеят спокойно", помисли си Уакс. „Създали са си мирен свят. Не бива да гледаш на тях с такава неприязън.“

След малко излезе от групичката дървета, в която бе навлязъл, и завари трима терисци да го чакат със скръстени ръце. Всички носеха роби на Зверове — ферохимици, които умееха да увеличават физическата си сила. Чертите им се различаваха достатъчно, че да не ги вземе човек за роднини. Двама се отличаваха с високия ръст, присъщ на повечето терисци, а единият бе по-мургав — някои от жителите на древен Терис имаха по-тъмен цвят на кожата; тенът на Уакс вероятно също се дължеше на този му произход. Лицата им, обаче, нямаха удължените черти на старите картини. Те бяха измислица на митологията.

— Какво търсиш тук, страннико? — попита един от мъжете.

— Искам да говоря със Синода — отговори Уакс.

— Констабъл ли си? — попита мъжът, като го огледа от главата до петите.

Иззад близките дървета надничаха хлапета.

— Не точно — отговори Уакс.

— Терисците сами следят за спазването на законите си — каза друг от мъжете. — Имаме споразумение.

— Наясно съм със спогодбата — отвърна Уакс. — Трябва само да поговоря със Синода — или поне със старейшина Вуафендал.

— Не ти е мястото тук, блюстителю на закона — започна терисецът начело на групичката. — Няма…

— Всичко е наред, Разал — долетя уморен глас от сянката на едно от дърветата.

Тримата терисци се обърнаха и побързаха да се поклонят, когато видяха една стара териска да се приближава. Жената бе стройна и белокоса, с по-тъмна кожа от тази на Уакс и носеше бастун, от който явно не се нуждаеше. Жената — Вуафендал — впери изпитателен поглед в него. Той усети, че се изпотява.

Разал, който продължаваше да стои наведен в поклон, заяви някак инатливо:

— Опитахме се да го отпратим, Старейшине.

— Той има правото да бъде тук — каза Вуафендал. — Във вените му тече също толкова териска кръв, колкото и в твоите. Повече, отколкото в по-голямата част от хората.

Терисецът се сепна, след което се изправи и погледна пак към Уакс.

— Да не би…

— Да — потвърди Вуафендал с изтощено изражение. — Той е. Внукът ми.

* * *

Уейн надигна бутилката ром и изтърси последните няколко капки в устата си, след което я прибра обратно в джоба на палтото си. Беше хубава. Сигурно щеше да успее да я размени за нещо.

Изскочи от лодката в канала и махна за довиждане на Ред, лодкаря. Приятен човек. Нямаше нищо против да кара Уейн безплатно в замяна на по някоя история. Уейн изплю монетата, която досега бе държал в бузата си, и я метна към Ред.

— Защо е мокра? — попита той, щом я улови. — Да не си я смукал?

— Аломантите няма как да Тласнат монетата, ако ми е в устата! — отвърна Уейн.

— Пиян си, Уейн! — засмя се Ред и отблъсна лодката от кея с пръта си.

— Но далеч не достатъчно — подвикна Уейн пътем. — Оня скъперник Уакс дори няма приличието да държи бутилката пълна!

Ред обърна лодката с пръта, а вятърът надипли наметалото му. Уейн се отдалечи от пилона, за който привързваха лодките в канала, и се озова лице в лице с най-страховитата възможна гледка. Елънделският университет.

Беше време за трите му изпитания.

Посегна към рома, преди да си спомни — леко смътно, — че вече го е изпил.

— Поквара и Гибел — промърмори.

Май не биваше да пресушава цялата бутилка. И все пак, така му беше по-лесно да понася настинката. Когато завъртеше главата, както трябва, можеше да отнесе и юмрук-два в лицето, без да ги усети. В това имаше някаква неуязвимост. Далеч не истинска неуязвимост, но Уейн не беше придирчив човек.

Закрачи към портите на университета, пъхнал ръце в джобовете. Буквите, гравирани в горната им част, гласяха на висок империалски: „НА КЪМ ЗА ВЕЧНО НА УСТРЕМ НА ЗНАНИЕ“. Мъдри слова. Бе чувал да ги превеждат като „Вечното желание на жадната душа е знанието“. Когато неговата душа бе жадна, обикновено му стигаше и малко ром, но това място бе претъпкано с умни хлапета, а те си падаха доста странни.

Двама мъже с черни палта се бяха облегнали небрежно на портите. Уейн се поколеба. Значи вече следяха за него отпред, така ли? Първото от трите изпитания вече започваше. Покварата да го тръшне дано.

Е, също като всеки велик герой от приказките, и той щеше да направи всичко възможно да избегне точно това препятствие. Шмугна се встрани, преди някой от мъжете да го забележи, и се плъзна по стената. Университетът бе целият заграден, като че ли беше крепост. Да не ги беше страх, че знанията им ще изтекат като вода от ушите на плувец?

Уейн изви врат и се огледа, за да види откъде може да влезе. Бяха запълнили с тухли пролуката, която бе използвал миналия път. А дървото, което бе използвал по-миналия път, беше отсечено. Ще им се не видяло. Реши да последва един от другите традиционни похвати на героите, изправени пред предизвикателство — замисли се до каква измама би могъл да прибегне.

Откри Диме на един от близките ъгли. Младият мъж носеше бомбе и папийонка, но съчетани с риза с откъснати ръкави. Беше главатарят на една от по-важните улични банди в района, но внимаваше да не наръга жертвите си фатално, преди да им вземе портфейла, а когато изнудваше, изнудваше любезно. Беше направо примерен гражданин.

— Здрасти, Диме — поздрави го Уейн.

Диме го изгледа.

— Кука ли си днес, Уейн?

— Не.

— А, хубаво — отвърна Диме, отпусна се на стълбите и извади нещо от джоба си — малка метална кутийка.

— Я виж ти — каза Уейн, като обърса нос. — Какво е това?

— Дъвка.

— Дъвка ли?

— Да. За дъвчене — отвърна Диме и му подаде едно парченце.

Бе оформено на топче, меко на допир и покрито с фина пудра.

Уейн го изгледа подозрително, но реши да опита и го задъвка.

— Приятно на вкус — отбеляза, след което го глътна.

Диме се засмя.

— Не се гълта, Уейн. Само се дъвче!

— Че какво му е забавното на това?

— Просто е приятно — отговори Диме и му подметна още едно топче.

Уейн го пъхна в уста.

— Та как вървят нещата между вас и Галошите?

Галошите бяха една от конкурентните банди в района. Диме и сподвижниците му се отличаваха по откъснатите ръкави. Галошите пък не носеха обувки. Явно уличните хлапета — голяма част от които бяха деца на бездомници, — виждаха в това някаква очевидна логика. Уейн обичаше да ги наглежда. Бяха добри момчета. Някога и той беше такъв.

След това, обаче, бе поел по лош път. Тези деца имаха нужда от някой, който да ги насочи, накъдето трябва.

— О, нали знаеш — отговори Диме. — Една напред, една назад.

— Няма да има проблеми, нали? — попита Уейн.

— Нали каза, че днес не си кука!

— Така, така — потвърди Уейн, като по инстинкт мина на диалект като на хлапето. — Питам като приятел, Диме.

Диме се намръщи и извърна поглед, но отговорът му, макар и казан с приглушен глас, бе искрен:

— Не сме тъпи, Уейн. Няма да се увличаме. Знаеш, че няма.

— Хубаво — отвърна Уейн успокоено, а Диме отново насочи очи към него.

— Носиш ли онея пари, дето ми ги дължиш?

— Пари ли? — попита Уейн.

— От оная игра на карти? — напомни му Диме. — Преди две седмици? Поквара, Уейн, да не си пиян? Още няма пладне!

— Хич не съм — отвърна Уейн и подсмръкна. — Проучвам различните възможни степени на негативна трезвеност. Колко ти дължа?

Диме направи кратка пауза, преди да отговори:

— Двайсет.

— Виж сега какво — каза Уейн, като заровичка из джоба си, — ясно си спомням как ти взех назаем и една петачка.

После вдигна една банкнота във въздуха. Петдесетачка.

Диме вдигна вежда.

— Ще искаш нещо от мен, предполагам?

— Трябва да вляза в университета.

— Портите са отворени.

— Не мога да вляза през главния вход. Познават ме.

Диме кимна. Често му се случваше да чуе подобно оплакване.

— И какво искаш от мен?

Малко по-късно един мъж пременен с палтото, шапката и фехтоваческите бастунчета на Уейн, се опита да влезе през портите на университета. Когато видя двамата облечени в черно мъже, хукна да бяга, а те се втурнаха след него.

Уейн нагласи очилата на носа си, загледан подире им, и поклати глава. Такива хулигани да се опитват да влязат в университета! Скандал. Влезе през портите с наръч книги в ръце и папийонка на шията. Още един от мъжете — този път скрит на по-затулено място, откъдето наблюдаваше как колегите му гонят Диме, — едва му хвърли мимолетен поглед.

Очилата. Бяха като шапка за умни хора. Уейн заряза книгите насред вътрешния двор, подмина една статуя на дама, която явно не бе имала навика да се товари с особено много дрехи — пред която се спря за съвсем кратко, — и се запъти към дом Пашадон, девическото общежитие. Сградата приличаше поразително на затвор: три етажа, малки прозорци, каменна фасада без украси и железни решетки, които сякаш казваха „Стойте далеч, момчета — освен ако не искате да се простите с някои важни части от анатомията си“.

Отвори входната врата и влезе, готов за второто от трите изпитания: тиранката на Пашадон. Бе седнала зад бюрото си: жена с телосложение на бивол и съответната физиономия. Дори косата и бе навита като рога. Беше незаменима част от университета — или поне така му бяха казали. Може би вървеше в комплект с полилеите и диваните.

Жената вдигна очи от разположеното в антрето бюро, след което скочи на крака възмутено.

— Ти!

— Здравей — поздрави Уейн.

— Как си минал покрай охраната?

— Подхвърлих им една топка — обясни Уейн и прибра очилата в джоба си. — Повечето копои обожават да гонят разни неща.

Тиранката заобиколи бюрото с тежко тътрузене. Беше като да гледаш как океански параход се опитва да мине по градски канал. Носеше мъничка шапчица — опит за придаване на моден вид. Обичаше да мисли за себе си като за част от елънделското виеше общество и донякъде наистина беше — по същия начин, както блоковете гранит, от които беше построено стълбището на губернаторското имение, бяха част от градската управа.

— Ти — започна тя пак, като ръгна Уейн в гърдите с пръст. — Ясно си спомням как ти казах да не се връщаш повече.

— Ясно си спомням как не ти обърнах внимание.

— Пиян ли си? — попита тя, като подуши дъха му.

— Не — отвърна Уейн. — Ако бях, далеч нямаше да изглеждаш толкова грозна.

Тя изпуфтя възмутено и се извърна.

— Не мога да повярвам колко огромно е нахалството ти.

— Наистина ли? Защото съм бил толкова нахален и преди. Всеки месец, всъщност. Затова няма никаква причина да не можеш да повярваш.

— Няма да те пусна. Не и този път. Нехранимайко такъв.

Уейн въздъхна. На героите от приказките никога не им се налагаше да се борят с едно и също чудовище повече от веднъж. Изглеждаше страшно нечестно, че трябва да се изправя лице в лице с това всеки месец.

— Виж, просто искам да видя как е.

— Добре е.

— Имам пари — каза Уейн. — Искам да й ги дам.

— Можеш да ги оставиш тук. Присъствието ти разстройва горкото момиче, негоднико.

Уейн пристъпи напред и хвана тиранката за рамото.

— Не исках да го правя.

Тя го погледна. След което, за негова изненада, изпука с кокалчета. Уха. Уейн бръкна чевръсто в джоба си и извади едно парче картон.

— Покана — побърза да обясни той. — Вход за двама за пролетната вечеря с реч на губернатора, която ще се състои на партито в апартамента на лейди ЗоБел тази вечер. На поканата няма имена. Важи за всеки притежател.

Очите и се разшириха.

— От кого си я откраднал?

— Моля ти се — отвърна Уейн. — Доставиха я у дома.

Което беше съвършено вярно. Беше предназначена за Уакс и Стерис. Но понеже двамата бяха извънредно важни личности, на предназначените за тях покани не бяха написани имена, за да могат да изпратят свои представители, ако пожелаеха. Когато ставаше дума за човек от ранга на Уакс, дори присъствието на негов роднина или приятел на празненството ти можеше да ти бъде от полза.

Тиранката не беше нито едно от тези две неща, но Уейн предполагаше, че Уакс така или иначе ще е доволен да се отърве от задължението да ходи на проклетото парти. Освен това, Уейн му бе оставил едно много красиво листо, което бе открил същия ден, в замяна. Беше си направо прекрасно, Покварата да го тръшне.

Тиранката се поколеба, та Уейн размаха поканата под носа и.

— Предполагам… — поколеба се тя. — Предполагам, че мога да те пусна още един път — за последно. Но не бива да допускам мъже, които не са роднини, в стаята за посещения.

— Та аз на практика съм част от семейството — каза той.

Тук бяха направо вманиачени в усърдието да държат младите жени и младите мъже разделени — нещо, което Уейн намираше за странно. Толкова много умни хора, а никой още не се е сетил какво трябва да правят заедно момчетата и момичетата?

Тиранката го пусна да влезе в стаята за посещения, след което изпрати едно от момичетата до бюрото да повикат Алриандре. Уейн седна, но не можа да се сдържи и затактува нервно с крак. Беше останал без оръжия, без средства за подкуп и дори без шапка. Беше на практика гол, но все пак бе успял да се добере до последното изпитание.

Алриандре влезе след няколко минути. Бе си довела и подкрепление в лицето на две други девойки, горе-долу на нейната възраст — малко под двайсет години. Умно момиче, помисли си Уейн гордо, и стана на крака.

— Мадам Пенфър твърди, че си пиян — каза Алриандре, все още застанала на прага.

Уейн почерпи здраве от металоема си. Миг по-късно, организмът му вече бе изгорил всички нечистоти и излекувал раните си.

Той взимаше алкохола за отрова — което показваше, че човек невинаги може да се довери на тялото си, — но днес Уейн не се оплакваше от това. Хремата му също изчезна засега, макар че по-късно щеше пак да се появи. По някаква причина бе трудно да лекуваш заразни болести с металоем.

Така или иначе, трезвеността го удари като тухла в брадичката. Пое си дъх дълбоко. Чувстваше се още по-гол от преди.

— Искам само да си поиграя с нея — каза Уейн, вече без да заваля думите, и впери в тях бистър поглед.

Алриандре го изгледа изпитателно, след което кимна. Но не влезе в стаята.

— Донесох ти парите за този месец — продължи той, извади един плик и го остави на стъкления плот на ниската масичка до себе си. После изправи гръб и пристъпи от крак на крак.

— Това наистина ли е той? — попита едно от момичетата Алриандре. — Твърдят, че е приятел на Утринния стрелец. От Дивите земи.

— Той е — отвърна Алриандре, без да сваля очи от Уейн. — Не ти искам парите.

— Майка ти ми каза да ти ги донеса.

— Няма нужда да ги носиш лично.

— Има — възрази Уейн тихо.

Двамата замълчаха. Никой не помръдваше. Накрая Уейн прочисти гърло и попита:

— Как върви ученето? Добре ли се отнасят с теб? Имаш ли нужда от нещо?

Алриандре пъхна ръка в чантата си и извади един голям медальон с капаче. Отвори го и показа скрития вътре забележително ясен еванотип на мъж с големи мустаци и очи, в които проблясваше скрита усмивка. Имаше продълговато, дружелюбно лице, а косата му бе оредяла на темето. Баща и.

Караше Уейн да го гледа всеки път.

— Кажи ми какво направи — нареди тя.

Какъв глас. Ако зимата можеше да говори, би звучала така.

— Не съм…

— Кажи ми.

Третото изпитание.

— Убих татко ти — отговори Уейн тихо, загледан в снимката. — Обрах го в една уличка. Застрелях мъж, далеч по-добър от мен, заради портфейла му, и не заслужавам да живея.

— Знаеш, че не ти е простено.

— Знам.

— Знаеш, че никога няма да ти бъде простено.

— Знам.

— Тогава ще взема кървавите ти пари — каза Алриандре. — И щом те вълнува, ученето върви добре. Обмислям да се заема с право.

Надяваше се някой ден да погледне в очите й и да види някакво чувство. Омраза, може би. Нещо различно от тази празнота.

— Махай се.

Уейн наведе глава и си тръгна.

Не би трябвало да съществува колиба от дървени стволове и тръстика насред самия Елъндел, и все пак — ето на. Уакс се наведе, за да влезе, и сякаш пропътува стотици години назад във времето. Въздухът вътре миришеше на стара животинска кожа.

Огромната яма за огън в средата никога нямаше да бъде необходима в мекия климат на града. В момента, в центъра и бе напален по-малък огън, а над него къкреше малко котле с вода за чай. Обгорените камъни наоколо, обаче, показваха, че понякога се използва и цялата яма. Тя, кожите и рисунките по стените в древен стил — вятър, замръзнал дъжд, мънички фигури, изобразени с прости черти, — бяха части от един мит.

Старият Терис. Легендарна страна на снега и студа, със зверове с гъста бяла козина и призраци, които витаеха из ледените бури. През ранните дни на епохата след Катацендъра, бежанците, напуснали Терис, се бяха погрижили да запишат всичките си спомени за родината, понеже вече нямало останали Пазители.

Уакс се настани до огъня на баба си. Някои твърдяха, че Старият Терис очаква народа си, скрит някъде в новия свят, създаден от Хармония. За вярващите в него, той беше като рай — скован от лед, враждебен рай. Животът в плодородна земя, която даваше обилна реколта без почти никаква работа, изкривяваше представите на хората.

Баба В седна срещу него, но не припали огъня.

— Този път остави ли пистолетите, преди да влезеш в Селото?

— Не.

Тя изсумтя.

— Какво безочие. По време на дългото ти отсъствие често се питах дали Дивите земи няма да те направят по-смирен.

— Направиха ме само още по-твърдоглав.

— Земя на горещината и смъртта — каза баба В, стри в шепа няколко изсушени билки и пусна парченцата в цедката за чай над чашата си. После ги заля с вряла вода и сложи капачето отгоре със сбръчканата си ръка. — Всичко около теб вони на смърт, Асинтю.

— Това не е името, с което баща ми ме е кръстил.

— Баща ти нямаше право да те кръщава. Бих настояла да оставиш оръжията си, но знам, че ще е безполезно. Би могъл да убиеш човек и с монета, или копче — или това котле.

— Аломантията не е така зла, колкото я изкарваш ти, бабо.

— Никоя сила не е зла — отвърна тя. — Смесването им е онова, което ги прави опасни. Не си виновен за природата си, но не мога да не виждам знамение в нея. В бъдещето ни очаква още един тиранин, прекадено силен. И носи със себе си смърт.

Колибата, в която седеше… Аромата на чая на баба му… Спомените сякаш го сграбчиха за яката и го натикаха с лицето напред в миналото му. Един млад мъж, който все не успяваше да реши какъв е. Аломант или ферохимик, лорд от големия град или смирен терисец? Баща му и чичо му го дърпаха в едната посока, баба му — в другата.

— Някой ферохимик е убил много хора в Четвърти октант снощи, бабо — каза Уакс. — Трябва да е бил Стоманена стрела. Знам, че си наясно с всички ферохимици в града. Трябва ми списък с имена.

Баба В разбърка чая си.

— Посещавал си Селото… колко, едва три пъти, откакто се върна в града? Станаха близо две години, а преди днес намери време за баба си само два пъти.

— Като се има предвид как минават срещите ни, можеш ли да ме виниш? Откровено казано, бабо, знам какво мислиш за мен. Защо да се измъчваме, тогава?

— Вкопчил си се в представите си за мен отпреди две десетилетия, дете. Хората се променят. Дори хората като мен — каза тя,

отпи от чая, после прибави още малко билки в цедката и я спусна обратно във водата. Нямаше да изпие чашата, преди да я нагласи точно както трябва. — Но не и хората като теб, както ми се струва.

— Опитваш се да ме подразниш ли, бабо?

— Не. Прекалено много ме бива в обидите за такова нещо. Не си се променил. Още не знаеш кой си.

Стара забележка. Бе му казала същото и двата пъти, когато се бяха срещнали през последните две години.

— Няма да започна да нося териски роби, да говоря тихо и да цитирам пословици на хората.

— Вместо това ще ги убиваш.

Уакс си пое дълбоко дъх. Във въздуха се носеше смесица от ухания. От чая? Аромат на прясно окосена трева. Бащиното му имение, където седеше на поляната и слушаше как баща му и баба му се карат.

Уакс бе живял тук, в Селото, една-единствена година. Баща му се беше съгласил само на толкова. Дори това бе изненадващо — чичо Едуорн бе искал както Уакс, така и сестра му изобщо да не припарват там. Преди официалният наследник на семейството — покойният Хинстън Ладриан — да се роди по времето, когато Уакс беше на осемнайсет, Едуорн на практика бе осиновил децата на брат си и се опитваше да ги отгледа вместо него. Въпреки това, още му бе трудно да разграничи волята на родителите си от тази на чичо си.

Една година сред тези дървета. Бе му забранено да използва аломантията си, но за сметка на това бе научил нещо далеч по-важно. Че престъпниците съществуваха дори в идиличния Терис.

— Единствените моменти, в които наистина знам кой съм — каза Уакс, като срещна погледа на баба си, — са когато облека мъглопелерината, затегна кобурите на пистолетите около кръста си и тръгна да преследвам хората, забравили човещината си.

— Не бива да те определя това, което правиш, а това, което си.

— Човек е онова, което върши.

— Дойде да търсиш убиец-ферохимик? Стига само да погледнеш в огледалото, дете. Ако човек е онова, което върши… Спомни си какво си сторил ти.

— Никога не съм убивал човек, който не го е заслужавал.

— Можеш ли да бъдеш абсолютно сигурен в това?

— Доколкото е възможно. Ако съм допуснал грешки, ще си платя за тях един ден. Няма да ме отклониш от повода, по който съм дошъл, бабо. Терисците не се бият. Хармония е убивал.

— Единствено зверове и чудовища. Никога хора.

Уакс издиша. Пак ли това? Поквара, помисли си. Трябваше да накарам Уейн да дойде вместо мен. Тя твърди, че даже го харесва.

Направи му впечатление някаква нова миризма. Стрити на прах цветчета. Седнал насред тъмното помещение, той отново се върна в ума си сред дърветата на териското Село. Спомни си как погледна нагоре към счупения прозорец и усети куршума в ръката си.

И се усмихна. Някога, този спомен му бе причинявал болка — болката, която носят със себе си самотата и изолацията. Сега виждаше в него само първите стъпки на един защитник на закона, спомняше си съзнанието за цел, което го бе споходило.

Изправи се и взе шапката си. Мъглопелерината му прошумоля. Почти му се искаше да вярва, че ароматите и спомените, които изпълваха колибата, са дело на баба му. Кой знае какво бе сложила в чая?

— Ще заловя убиеца — каза той. — А ако бъда принуден да го направя без твоя помощ и той убие още някого, преди да успея да го спра, вината ще бъде отчасти твоя. Да видим колко спокойно ще спиш тогава, бабо.

— Ще го убиеш ли? — попита тя. — Ще се прицелиш ли в гърдите, когато би могъл да се прицелиш и в крака? Хората умират заради теб. Не го отричай.

— Не го отричам — каза той. — Човек никога не бива да дърпа спусъка, ако не е готов да убие. А ако противникът ми е въоръжен, ще се целя в гърдите. По този начин, ако причиня нечия смърт, то тя поне ще е на правилния човек.

Баба В впери поглед в котлето.

— Човекът, когото търсиш, се нарича Айдашуи. И не е мъж.

— Стоманена стрела?

— Да. И не е убиец.

— Но…

— Тя е единствената Стоманена стрела, която познавам, която би могла да бъде замесена в нещо такова. Изчезна преди около месец, след един много… тежък емоционален изблик. Твърдеше, че я е навестил духът на мъртвия и брат.

— Айдашуи — повтори той.

Произношението на името бе типично териско. Усети как сричките натежават на езика му — още нещо, което му напомни за дните му в Селото. Териският език някога бе мъртъв, но бе включен в записките на Хармония, и много терисци вече се научаваха да го говорят от малки.

— Кълна се, че съм го чувал някъде.

— Наистина си го чувал, много отдавна — отговори баба В. — Всъщност беше с нея онази вечер, отдавна…

А, да. Слаба, със златиста коса, срамежлива и мълчалива. „Не знаех, че е ферохимик“, помисли си.

— Дори нямаш благоприличието да си придадеш засрамен вид — отбеляза баба В.

— Не ме е срам — отвърна Уакс. — Мрази ме, щом трябва, бабо, но времето, което прекарах с теб, наистина промени живота ми — точно както твърдеше, че ще стане. Отказвам да се разкайвам, задето промяната не беше онази, която очакваше.

— Просто… се опитай да я върнеш, Асинтю. Тя не е убиец. Объркана е.

— Винаги са такива — отговори той и излезе от колибата.

Тримата мъже от преди малко стояха отвън, неприязнено втренчени в него. Уакс докосна шапката си за поздрав, пусна една монета и се стрелна нагоре между дърветата, покрай гъстите листа и към небето.

Всеки път, когато Мараси влезеше в участъка, усещаше кратък прилив на емоция.

На вълнението, което и носеше фактът, че е опровергала очакванията на околните; че бъдещето и беше само нейно. Макар че сградата не изглеждаше отвътре така, както беше очаквала — изпълняваше службата на административен и организационен център за констаблите в октанта, затова помещенията вътре приличаха повече на чиновнически офиси, — самият факт, че беше тук, я изпълваше с въодушевление.

Не бе очаквала, че ще стане такава. Бе израсла, като четеше истории за Дивите земи, за блюстителите на реда и за злодеите. Бе си мечтала за револвери и дилижанси. Дори се бе захванала с езда и уроци по стрелба. А след това се бе намесил животът.

Бе богата по рождение. Да, беше извънбрачно дете, но щедрата издръжка, която баща и отпускаше, бе осигурила хубав дом за нея и майка и. Парите за образованието и бяха предварително осигурени. Дете с такива възможности — и с майка, която бе убедена, че то трябва да влезе във висшето общество, за да се докаже пред баща си, — нямаше как да избере такава лишена от престиж професия като констабъл.

И все пак — ето я тук. Беше прекрасно.

Прекоси помещението, пълно с бюра и хора. Въпреки че към сградата имаше и комплекс с килии за ареста, пристройката им имаше отделен вход, и Мараси рядко ходеше там. Мнозина от констаблите, които подмина на път към главната зала, бяха от онзи тип, който прекарваше повечето си време над документацията. Собственото и бюро беше поставено в едно уютно кътче близо до кабинета на капитан Арадел — който всъщност приличаше повече на дрешник и капитанът рядко се застояваше там. Вместо това предпочиташе да обикаля главната зала като гладен лъв, вечно в движение.

Мараси остави чантата си на бюрото до купчина миналогодишни доклади и криминални статистики — в свободното си време се опитваше да прецени до каква степен увеличението на дребните престъпления в даден район беше взаимосвързано с увеличението на по-сериозните. Със сигурност беше по-добре, отколкото да чете любезно гневните писма от майка си, които прибираше под документите. Надзърна в кабинета на капитана и видя жилетката му, захвърлена на бюрото, точно до купчината отчети за бюджета, които трябваше да попълни. Мараси се усмихна и поклати глава, извади джобния му часовник от жилетката и тръгна на лов.

Служителите тук работеха усилено, но не кипеше такова оживление, каквото в прокурорските кабинети. Когато бе стажантка там и работеше за Даиус, всички и се струваха като обезумели от бързане. Беше пълно със заети хора по всяко време от денонощието, а когато обявяха някой нов случай, всички младши адвокати се втурваха натам сред вихър от документи, палта и поли, за да проверят кой адвокат го е обявил и колко асистента ще са му необходими.

Изобилстваха възможности да постигнеш престиж или дори богатство. И все пак не можеше да се отърси от чувството, че всъщност никой от заобикалящите я не прави нищо. Случаите, от които зависеха важни неща, се бавеха сума време, защото нямаха нищо общо с елита, а за онези, свързани със знатните лордове и дами, се грижеха веднага. Усилената работа имаше за цел не толкова да реши проблемите на града, колкото да демонстрираш пред някои от старшите адвокати колко по-усърден си от останалите си колеги.

Сигурно още щеше да е там, ако не беше срещнала Уаксилий. Бе направила така, както бе желала майка и — а тя искаше да спечели одобрението на баща и чрез детето си. Може би се бе стремяла да докаже, че и тя е щяла да може да се омъжи за лорд Хармс, ако бе имала възможността — независимо от липсата на знатно потекло. Мараси поклати глава. Обичаше майка си, но тя наистина разполагаше с прекалено много свободно време.

Кабинетите на констаблите бяха толкова различни от тези на адвокатите. Тук се усещаше, че работата е наистина целенасочена, но атмосферата бе по-спокойна, дори някак умислена. Констаблите, облегнати на стола, описваха доказателствата по някой случай пред колегите си и ги молеха за помощ. Младшите ефрейтори се разхождаха насам-натам, понесли чаши чай, папки с документи или нещо друго. Конкуренцията, която се усещаше между адвокатите, едва се долавяше тук. Може би защото тази работа носеше малко престиж и още по-малко богатство.

Откри Арадел да тормози лейтенант Каберел, навил ръкави и опрял единия си крак на стола пред себе си.

— Не, не — тъкмо казваше капитанът. — Казвам ви, трябват ни още мъже за полева служба. Около кръчмите, в които се събират работниците от леярните вечер, след като напуснат редиците на стачката. Няма защо да ги пазите през деня.

Каберел кимна кротко, макар че подбели очи към Мараси, когато тя се приближи към нея. Арадел наистина имаше навик да надзирава строго и най-дребните детайли от работата, но поне беше сериозен. Доколкото Мараси бе видяла, почти всички го обичаха — независимо че подбелваха очи от време на време.

Тя взе една от чашите чай от подноса на минаващия покрай нея ефрейтор, който ги разнасяше по бюрата. Той продължи напред,

без да спира и без да се обръща, но тя почти го усещаше как се е втренчил в нея. Е, не беше тя виновна, че е получила това работно място и ранга лейтенант, без дори да е разнасяла чай.

Добре де, призна тя пред себе си, като отпи от чашата и се приближи до Арадел. Може и да има някаква конкуренция.

— Ще се погрижите, значи? — настоя Арадел.

— Разбира се, сър — отговори Каберел.

Тя беше една от малкото констабли, които се отнасяха към Мараси с някакво уважение. Може би се дължеше на факта, че и двете бяха жени.

Тук имаше по-малко жени, отколкото при адвокатите. Човек би могъл да предположи, че това се дължи на факта, че жените не се интересуват от насилието — но след като бе прекарала известно време и на двете работни места, Мараси бе разбрала коя от двете професии е всъщност по-кървава. И не беше онази, чиито служители носеха пистолети.

— Добре, добре — каза Арадел. — Имам съвещание с капитан Реди след…

Потупа джоба си. Мараси му подаде часовника, а той го грабна и погледна циферблата.

— …петнайсет минути. Хм. По-дълго, отколкото очаквах. Откъде взе чая, Колмс?

— Искате ли да ви донеса една чаша? — попита тя.

— Не, не. Сам ще си взема — отговори той и се отдалечи забързано.

Мараси кимна на Каберел и го последва.

— Сър — започна тя, — видяхте ли следобедните вестници?

Той протегна ръка и тя му подаде купчинка вестници. Той ги

вдигна пред очите си и едва не прегази трима отделни констабъла по пътя към печката и чая.

— Лошо — промърмори той. — Надявах се да извъртят събитията срещу нас.

— Нас ли, сър? — попита Мараси изненадано.

— Именно — каза той. — Убийство на благородник, констаблите не предоставят информация на пресата. Статията звучи така, сякаш отначало са приписвали вината за случая на констаблите, но после са променили мнението си. Към края се чете много повече възмущение от действията на Уинстинг, отколкото от нас.

— А това е по-лошо, отколкото да обвинят нас, че потулваме нещо?

— Много по-лошо, лейтенанте — отвърна той, като направи гримаса и се протегна към една от чашите. — Хората са свикнали да мразят „куките“. Като магнит за омраза сме — или гръмоотвод, може би. По-добре нас, отколкото губернатора.

— Освен ако губернаторът не го заслужава, сър.

— Опасни думи, лейтенанте — каза Арадел и напълни чашата с горещ чай от големия самовар, който държаха затоплен върху въглената печка. — И, би могло да се каже, неуместни.

— Знаете за слуховете, че е продажен политик — напомни Мараси тихо.

— Онова, което знам, е че сме държавни служители. В града вече има предостатъчно хора, които имат нагласата и моралното положение да съдят правителството. Нашата работа е да пазим мира.

Мараси се намръщи, но не каза нищо. Губернатор Инейт бе корумпиран — бе почти сигурна в това. В политическите му ходове имаше прекалено много съвпадения, прекалено много дребни нередности. Определено не беше очевидно, но анализът на повтарящи се модели на поведение бе специалността на Мараси — и нейната страст.

Не беше като да бе желала да направи откритието, че политическият лидер на Елъндел си разменя услуги с представители на градския елит, но след като бе забелязала знаците за това, се бе почувствала длъжна да разследва положението по-подробно. На бюрото и, грижливо скрит под купчина обикновени доклади, държеше тефтера, в който събираше цялата достъпна и информация. В нея нямаше нищо конкретно, но цялостната картина, която рисуваше, и бе ясна — макар и да бе наясно, че на всеки друг би изглеждала напълно невинно.

Арадел изучаваше лицето й.

— Не сте ли съгласна с мнението ми, лейтенанте?

— Човек не може да промени света, като избягва трудните въпроси, сър.

— Чувствайте се свободна да питате, тогава, лейтенанте. Наум, а не на глас — особено не и пред хората извън участъка. Не можем да оставим у работодателите ни впечатлението, че се опитваме да подбием репутацията им.

— Забавно, сър — отбеляза Мараси. — Мислех, че работим за населението на града, а не за управниците му.

Димящата чаша замръзна посред пътя към устните на Арадел.

— Е, предполагам, че си заслужих такъв коментар — каза той, отпи голяма глътка и поклати глава, без дори да трепне от горещата течност. Останалите в участъка предполагаха, че е изгорил вкусовите си рецептори още преди години. — Да тръгваме.

Проправиха си път през помещението към офиса на Арадел, като подминаха седналия на бюрото си капитан Реди. Дългурестият мъж се изправи, но Арадел му махна с ръка да седне и извади часовника си.

— Разполагам с още… пет минути, преди да трябва да се разправям с теб, Реди.

Мараси хвърли на капитана извинителна усмивка и получи намръщена физиономия в отговор.

— Някой ден — заяви тя, — ще разбера защо ме мрази така.

— Хммм? — проточи Арадел. — А, ти открадна работата му.

Мараси се спъна от изненада и се блъсна в бюрото на лейтенант Алстрьом.

— Какво? — попита тя настоятелно, като побърза да настигне Арадел. — Сър?

— Реди щеше да ми стане асистент — обясни Арадел, докато двамата вървяха към офиса му. — Работата му беше направо опечена; беше на практика сигурно, че той ще я получи — но после получих кандидатурата ви.

Мараси се изчерви силно.

— Защо му е на Реди да ви бъде асистент, сър? Той е на полева служба, старши детектив.

— Всички страдат от заблудата, че за да се изкачиш до висок ранг, трябва да прекарваш повече време в кабинет и по-малко — на улицата. Глупава традиция е — нищо, че останалите октанти я спазват. Не искам най-добрите ми служители да се превърнат в чиновници. Искам асистентското място да се дава на новите, обещаващи служители, вместо да се оставя някой от опитните констабли да хваща мухъл там.

В светлината на тази информация, на Мараси и се изясниха много неща. Враждебността, която усещаше от мнозина колеги, не се дължеше само на факта, че бе получила направо висок пост, вместо да мине по каналния ред. Беше и защото се чувстваха съпричастни с Реди — приятелят им, с когото се бяха отнесли несправедливо.

— Значи… — каза Мараси, като си пое дълбоко дъх и отчаяно потърси нещо, което да отклони вниманието й и дай попречи да се паникьоса. — Значи смятате, че съм обещаващ служител?

— Разбира се. Защо иначе ще те наемам?

Ефрейтор Мейндю мина покрай тях, като отдаде чест, и Арадел хвърли свитите на фуния вестници във физиономията му.

— Без отдаване на чест на закрито, Мейндю. Ще си докараш мозъчно сътресение, ако продължаваш да се удряш с ръка по челото всеки път, когато се разминем — заяви той и хвърли поглед през рамо към Мараси, а Мейндю смънка някакво извинение и изчезна.

— Има нещо в теб самата, Колмс — каза Арадел. — Не в лъскавата ти биография и кандидатура. Не ме интересува успехът ти от университета или какво мислят за теб онея цинкови езици, адвокатите. Онова, което бе написала за начините да променим града — в това имаше логика. Именно това ме впечатли.

— Аз… Благодаря за похвалата, сър.

— Не те лаская, Колмс. Такива са фактите — отвърна той и посочи към вратата. — Във вестника пишеше, че губернаторът ще направи публично изявление по-късно този следобед. Обзалагам се, че констаблите от Втори октант ще ни помолят да помогнем с овладяването на тълпите. Винаги така правят. Затова ще изпратя екип. Иди с тях, изслушай какво ще каже губернатор Инейт и ми докладвай. И следи внимателно как ще реагират присъстващите.

— Да, сър — каза Мараси, потисна порива да козирува, грабна чантата си и изтича да изпълни заповедта.

6

Уакс се носеше във въздуха над Елъндел, шапката му висеше на връвта, преметната през шията му, а мъглопелерината се рееше зад гърба му като знаме. Градът под него кипеше в неспирна дейност, пълен с хора, които вървяха по огромните му главни улици. Някои вдигаха глава да го проследят с поглед, но повечето не му обръщаха внимание. Аломантите не бяха такава рядкост тук, каквато в Дивите земи.

„Всички тези хора“, помисли си Уакс, като се Тласна от един фонтан, построен така, че да прилича на облаци мъгла, които се виеха около фигурата на Хармония — вдигнал високо ръце, с проблясващи златни металоеми на иначе зелената медна статуя. По каменния ръб бяха насядали множество жени; във водата си играеха деца. Автомобилите и каретите го заобикаляха отстрани и поемаха по други пътища, заети с вечните важни дела на градския живот.

Толкова много хора — а тук, в Четвъртия октант, плашещо голям дял от тях бяха негова отговорност. Като начало, той изплащаше заплатите им — или поне заповядваше на онези, които го правеха. От платежоспособността на къщата му зависеше финансовата стабилност на хиляди и хиляди жители. Но това бе само част от всичко — защото чрез мястото си в Сената той представляваше всички, които работеха за него, или които живееха в имотите, които притежаваше.

Сенатът бе разделен на две. Едната му част, представителите на различните професии, се избираха и се сменяха според нуждите на населението. Другата му част бяха представителите на благородническите семейства — постоянни и непоклатими, неуязвими за прищевките на гласоподавателите. А губернаторът, избран от двете страни, председателстваше над всички.

Задоволителна система — като се изключи фактът, че заради нея Уакс бе длъжен да се грижи за десетки хиляди хора, с повечето от които дори нямаше да се срещне някога. Клепачът му трепна конвулсивно и той се обърна и се Тласна от един стоманен прът, който немарливият майстор бе оставил да стърчи от стената на една сграда.

В градовете в Дивите земи беше по-добре — човек можеше да опознае всички. По този начин можеше да се грижи за тях и наистина да усети, че върши нещо. Мараси би възразила, че да води къщата тук е по-ефективен метод да се грижи за човешкото благоденствие от статистическа гледна точка, но той не беше човек на числата; беше човек, който се доверяваше на сърцето си. А на него му липсваше възможността да познава онези, на които служеше.

Приземи се на една голяма водна кула близо до стъкления купол, който покриваше най-голямата в този октант Църква на Оцелелия. Мнозина се бяха събрали на богослужение вътре, въпреки че повечето щяха да дойдат привечер, за да чакат мъглите. Църквата боготвореше мъглите, но все пак се отделяше от тях чрез стъкления купол. Уакс поклати глава, след което се Тласна напред покрай близкия канал.

Сигурно вече е готов, помисли си. Най-вероятно е на някой от близките кейове и слуша вълните…

Продължи покрай претъпкания с лодки канал. Крайбрежната улица Тиндуил бе пълна с народ — дори повече от обикновено. Кипеше от живот. Бе трудно да не се почувстваш отнесен от течението на огромния мегаполис — погълнат, изгубен, маловажен. В Дивите земи Уакс бе не просто защитник на закона; той бе и онзи, който го тълкуваше и го променяше, ако се наложеше. Там, той беше законът.

А тук трябваше да се съобразява със сложно преплетените репутации, високомерието и тайните на околните.

Докато търсеше Уейн, се натъкна на причината на задръстването по улицата — беше претъпкан с хора, които се опитваха да се промушат покрай голяма тълпа мъже с табели. Уакс мина над главите им и се изненада да види малка група констабли от този октант сред стачкуващите — крещящите мъже ги притискаха от всяка страна, размахваха табелите си ожесточено и ги блъскаха.

Уакс се остави да полети надолу, като Тласна леко пироните в дъските долу, за да смекчи падането си. Приземи се с леко приклякане на едно свободно място близо до групата, пелерината му прошумоля, а пистолетите дръннаха глухо.

Стачкуващите го изгледаха продължително, след което се разпръснаха в различни посоки. Нямаше нужда дори да казва нещо. Секунди по-късно останаха само приклещените натясно констабли — досущ камъни, след като внезапен дъжд е отмил пръстта покрай тях.

— Благодаря, сър — каза капитанът им, възрастна жена, чиято руса коса се подаваше до около сантиметър под констабълската шапка.

— Май стават все по-буйни? — попита той и проследи с поглед как последните от мъжете изчезват.

— Не им се понрави, че се опитваме да ги изместим от улицата, Утринен стрелец — каза тя и потрепери. — Не очаквах положението да се влоши така бързо…

— Не мога да кажа, че ги виня особено тежко — обади се един от другите констабли, мъж с врат като дългоцевен пистолет. Колегите му се обърнаха към него и той се прегърби. — Вижте, не можете да твърдите, че нямате приятели сред тях. Не можете да кажете, че не сте ги чували да протестират. Нещо в този град трябва да се промени. Само това казвам.

— Нямат право да блокират главна улица — каза Уакс, — независимо какви оплаквания имат. Върнете се в участъка си и гледайте да съберете по-голям екип следващия път.

Те кимнаха и се отдалечиха. Възелът от пешеходци постепенно се разплете, а Уакс поклати глава обезпокоено. Мъжете, които ръководеха стачките, наистина имаха основание за оплакване. Бе открил някои от проблемите, срещу които протестираха, и в своите фабрики — прекалено дълго работно време, опасни условия, — и се бе видял принуден да уволни няколко управителя заради тях. Бе ги заменил с такива, които наемаха повече работници и им даваха по-кратки смени — в града далеч не бе трудно да се намерят трудоваци без работа. Но му се бе наложило и да увеличи заплатите, за да могат хората да преживяват с по-малко работни часове — което пък доведе до увеличение на цените на стоките. Трудни времена бяха. А той не разполагаше с решение на проблема — не и на този.

Повървя малко по улицата, където привличаше погледите на немалко от минувачите. Но скоро откри онова, което търсеше. Уейн седеше на един тесен кей наблизо. Бе свалил обувките и чорапите си и натопил ходилата си във водата, вперил поглед в канала напред.

— Здрасти, Уакс — поздрави го, без да го поглежда, когато Уакс пристъпи до него.

— Зле ли мина?

— Както винаги. Странно е. През повечето дни нямам нищо против да бъда себе си. Но днес имам.

Уакс клекна до него и положи ръка на рамото на по-младия мъж.

— Питал ли си се някога дали нямаше да бъде по-добре, ако просто ме беше застрелял? — попита Уейн. — Първия път, когато ме намерихте с Джон?

— Нямам навик да застрелвам невъоръжени хора — отговори Уакс.

— Можеше да се преструвам.

— Не. Не можеше.

Уейн бе още шестнайсетгодишно хлапе, когато Уакс и Джон Дедфингър — защитник на закона и ментор на Уакс — го бяха заварили свит под верандата на една къща, притиснал длани към ушите си, тихо хленчещ и покрит с мръсотия. Бе хвърлил пистолетите и амунициите си в един кладенец. Докато Дедфингър го измъкваше навън, продължаваше да се оплаква от престрелката. Изстрели, които само той можеше да чуе, отекващи от кладенеца…

— Който и да било от разбойниците, на които се натъкваме и които обезвреждаме — каза Уейн. — Всеки един от тях можеше да бъде точно като мен. Защо аз получих втори шанс, а те — не?

— Късмет.

Уейн се обърна и срещна погледа му.

— Бих дал и на тях втори шансове, ако можех — каза Уакс. — Може би и те са изпитвали съмнения, разкаяние. Но онези, които убиваме… Не ги хващаме сврени в ъгъла, без оръжие и готови да бъдат арестувани. Хващаме ги, докато се опитват да убият някого. И ако тогава, преди всички тези години, те бях заварил по време на въоръжен обир, щях да застрелям и теб.

— Не лъжеш, нали?

— Разбира се, че не. Щях да те застрелям право в челото, Уейн.

— Добър приятел си ти — каза Уейн. — Благодаря, Уакс.

— Ти си единственият човек, когото познавам, който се ободрява от обещания да бъде убит.

— Не си обещавал да ме убиеш — възрази Уейн и придърпа чорапите си нагоре. — Обеща, че си щял да ме убиеш. Бъдеще в минало време.

— Познанията ти относно майчиния ни език са наистина стъписващи — отбеляза Уакс. — Особено като се има предвид колко обичаш да го осакатяваш.

— Никой не познава кравата по-добре от касапина, Уакс.

— Предполагам, че си прав… — каза Уакс и се изправи. — Познаваш ли жена на име Айдашуи? Ферохимичка.

— Стоманена стрела?

Уакс кимна.

— Не съм я чувал — отвърна Уейн. — Изхвърлят ме от Селото всеки път, когато се опитам да го посетя. Много недобросъседско.

Доколкото Уакс знаеше, това не беше вярно. От време на време, Уейн намяташе териска роба, прикриваше се с идеалната си имитация на акцента им и прекарваше с тях по няколко дни. В крайна сметка обикновено си навличаше проблеми, задето бе казал нещо непристойно на някоя от младите жени, но не го изхвърляха. Объркваше ги — също както и повечето хора, преди да му омръзне и да си тръгне.

— Да видим какво ще успеем да открием — подкани Уакс и махна на една от гондолите.

— Пет банкноти за една кошница ябълки! Пладнешки обир! Мараси се поколеба, застанала на улицата. Бе отишла в центъра с автомобила, за да присъства на речта на губернатора, след което я паркира до кочияшите, на които се плащаше да наглеждат и презареждат резервоарите на колите — смяташе да измине остатъка от пътя пеша. Движението в центъра често беше натоварено.

Това я бе довело дотук — до това малко пазарче с улични сергии, на които хората продаваха плодове. Едва повярва, когато видя, че един от търговците наистина продаваше ябълки за пет банкноти за кошница. Не трябваше да струват повече от половин боксинг на кошница — и то в най-лошия случай. Бе виждала да се продават и за шепа клипсове.

— Мога да си взема същите от сергията на Еленд за част от тая цена! — продължи клиентът.

— Е, защо не идеш да видиш дали са и останали? — заяви продавачката невъзмутимо.

Клиентът се отдалечи ядосано, като заряза сергията със знака, който гордо оповестяваше нелепата цена. Мараси се намръщи и погледна нататък по редицата сергии, бъчви и каруци.

Подозрително малки количества от всичко, помисли си. Приближи се до продавачката с високите цени. Жената се изправи рязко, като разтресе плитки, и пъхна ръце в джобовете на престилката си.

— Госпожо констабъл — поздрави тя.

— Пет е доста солено, не бихте ли казала? — попита Мараси, като вдигна една ябълка. — Освен ако не са пълни с атиум.

— Нещо нередно ли върша? — попита жената.

— Имате право сама да определяте цените си — каза Мараси. — Просто се питам дали не знаете нещо, което останалите не знаят.

Жената не отговори.

— Закъснял товар? — предположи Мараси. — Или лоша реколта ябълки?

Жената въздъхна.

— Не на ябълките, мадам. На зърнените култури от изток. Просто не пристигат повече товари. Наводнението им е видяло сметката.

— Не е ли малко рано да спекулирате с цената на хранителните стоки?

— Извинете, мадам, но знаете_ли колко храна изяжда този град? На един товар разстояние сме от гладната смърт.

Мараси отново погледна нататък по редицата. Храната се разпродаваше бързо и повечето — доколкото можеше да види — отиваше при едни и същи няколко души. Спекулатори, които разграбваха плодовете и чувалите зърно. Градът не бе така близо до гладната смърт, колкото собственичката на каруцата твърдеше — разполагаха с резервни запаси за подобни случаи, — но лошите новини се разпространяваха по-бързо от добрите. И имаше голяма вероятност жената да е права, че ще успее да разпродаде ябълките на тази цена, преди паниката да утихне след няколко дни.

Мараси поклати глава, остави ябълката и продължи нататък към центъра. Тук винаги бе претъпкано — хора, които се разхождаха по пешеходната улица, превозни средства, които се опитваха да си проправят път към кръговото шосе около центъра. Днес цареше още по-голяма суматоха — тълпите, привлечени от речта, задръстваха обичайното движение тук и там. Мараси едва успяваше да различи как огромните статуи на Издигащия се воин и съпруга и в Градината на Прераждането се издигат над суматохата.

Отиде да се присъедини към група констабли, които току-що бяха пристигнали по заповедта на Арадел — каретите им бяха изостанали от автомобила й. Тръгнаха пеша, като си проправяха заедно път към главното имение. Губернаторът предпочиташе да държи публичните си речи от стъпалата на входа му — на няколко улици по-нататък от центъра, към Втория октант.

Скоро стигнаха до големия площад пред имението. Тук им бе още по-трудно да се придвижват, но за щастие констаблите от този октант вече бяха дошли и отцепили няколко района в предната част на площада и от двете му страни. В единия от тях бяха подредени скамейките, на които се бяха настанили благородниците и сановниците. В друг се бяха скупчили констаблите от Втори октант, които следяха тълпите за джебчии, изправени на стълбището към сградата на Държавния архив. Още констабли обикаляха между зрителите — набиваха се лесно на очи заради сините пера на шапките им.

Мараси и лейтенант Хавийс, който отговаряше за екипа на полева служба, си проправиха път към Държавния архив, където колегите им от Втори октант ги пуснаха да влязат. Един мустакат, възрастен констабъл ръководеше организацията им. На шлема, който бе хванал под ръка, се виждаха две пера — отличителния знак на капитаните. Когато видя Мараси, Хавийс и екипа, лицето му светна цялото.

— А, значи Арадел все пак ми е изпратил подкрепления — възкликна. — Прекрасно. Идете да наглеждате от източната страна на площада, по улица Лонгард. Работниците от леярните се събират там и не изглеждат особено дружелюбно настроени. Далеч не са избрали подходящо място за демонстрациите си, смея да кажа. Може би ще са склонни да се държат по-подобаващо, ако пред очите им има няколко констабълски униформи.

— Сър — отдаде чест Хавийс. — Тълпите напират към стълбите на имението! С цялото ми уважение, сър, не би ли било по-добре да идем там?

— Мястото е под юрисдикцията на личната охрана на губернатора, лейтенанте — обясни старият капитан. — Ако се опитаме да стъпим на територията на самото имение, моментално тръгват да ни гонят. Проклети калаеноврати биволи такива. Едва си правят труда да ни предупредят предварително, преди губернаторът да изнесе някоя реч, а после очакват да свършим цялата тежка работа по надзора на масата народ.

Хавийс отдаде чест и се отдалечи с екипа си.

— Сър — заговори Мараси, която бе останала при капитана. — Генерал Арадел ми нареди пряк рапорт относно речта. Ще може ли да се намери място на скамейките, от което да гледам?

— Никакъв шанс — отвърна капитана. — Не е останала и една баба или стринка на лордовете на къщите, която да не е настояла за място. Ще ме удушат с голи ръце, ако изпратя другиго.

— Благодаря все пак, сър. Ще се опитам да си проправя път до предните редици зрители — каза Мараси и понечи да тръгне.

— Почакайте, констабъл — спря я старецът. — Не ви ли познавам отнякъде?

Тя се обърна, леко изчервена.

— Аз съм…

— Момичето на лорд Хармс! — довърши капитанът. — Копелето. Точно така! Няма защо да се червиш, дете. Не го казах като обида. Просто е такава думата, това е. Харесвам баща ти. Играе карти достатъчно зле, че да ми е забавно, но внимаваше да не заложи толкова висока сума, че да ми стане съвестно, че съм спечелил.

— Сър.

Новината за произхода й, някога пазен в тайна, бе обиколила цялото висше общество. Навъртането около Уаксилий, който често беше обект на публичното внимание, имаше и своите недостатъци. А и майка й наистина имаше известни основания да пише гневните си писма.

Мараси приемаше спокойно потеклото си. Това, обаче, не означаваше, че обича да й го навират в очите по този начин. Но старите констабли от благороднически произход като този… е, те бяха поколение на времето, когато са можели да говорят, каквото си поискат — особено относно подчинените си.

— Има свободно място при журналистите, малка Хармс — посочи той нататък. — Нагоре, към северната част. Не е идеално място за гледане, защото стъпалата препречват пътя, но за слушане е отлично. Кажете на констабъл Уелс, който пази на въжето, че съм позволил да влезете, и предайте поздрави на баща си.

Тя отдаде чест. Все още се бореше да потисне смесицата от срам и възмущение, която я бе обзела. Капитанът не говореше така нарочно. Но, Поквара и Гибел, тя бе работила през по-голямата част от живота си — насметена под килима като неудобна истина, с по няколко дребни монети в ръка, а баща и отказваше да я признае официално за своя дъщеря. Не можеше ли да бъде известна с професионалните си постижения, а не с произхода си — поне сред констаблите?

И все пак, не можеше да подмине възможността да слуша речта по-отблизо, затова започна да се промъква между зрителите на площада към посоченото място.

* * *

Какво беше това?  помисли си Уакс и се завъртя рязко да погледне, като обърна гръб на няколкото просяка, които тъкмо разпитваше.

— Уакс? — повика го Уейн, като на свой ред се извърна от групата хора, пред която бе застанал. — Какво…

Без да му обръща внимание, Уакс разбута тълпата на улицата и си проправи път към онова, което бе зърнал. Едно лице.

Не е възможно.

Грубото му блъскане предизвика викове на раздразнение от някои, но от други — само мрачни погледи. Дните, когато един благородник — дори аломант, — можеше да обуздае околните само с един поглед, отминаваха. Най-накрая излезе на едно по-открито местенце и се завъртя. Къде? оглеждаше се трескаво, напрегнал всяко сетиво до краен предел. Пусна една гилза, Тласна се от нея и мигновено се стрелна на около три метра нагоре. Завъртя се във въздуха и обходи с поглед минувачите, докато лентите на мъглопелерината му се развяваха наоколо.

Множеството, което изпълваше Тиндуил, продължаваше и нататък към центъра, близо до който губернаторът явно се готвеше да изнася реч. Опасна тълпа, забеляза част от него. Имаше прекадено много мъже с опърпани дрехи и изнурени изражения. Проблемът с трудоваците ставаше все по-сериозен и по-сериозен. Половината град работеше прекадено много за прекадено малко. Другата половина просто нямаше работа. Странно съчетание.

Често забелязваше мъже, които се навъртаха по ъглите на улиците. Вече започваха да прииждат на потоци. Те пък щяха да се превърнат в опасни бързеи — също както когато някоя река минава през каменисто място. Уакс се приземи. Сърцето му бумтеше като барабан по време на военен марш. Този път бе сигурен. Наистина бе видял Тан Проклетия сред онази тълпа. За секунда, пред очите му се бе появило познатото лице на погребалния агент-убиец — последния престъпник, когото бе преследвал в Дивите земи, преди да се премести в Елъндел.

Мъжът, който бе станал причината за смъртта на Леси.

— Уакс? — побърза Уейн да се присъедини към него. — Уакс, добре ли си? Изглеждаш, сякаш си изял яйце, което си открил в канавката.

— Няма нищо — каза Уакс.

— А — отвърна Уейн. — Значи физиономията, която видях… е била, просто защото си се сетил за предстоящата си сватба със Стерис, а?

Уакс въздъхна и обърна гръб на тълпата. Сторило ми се е. Няма друго обяснение.

— Остави Стерис на мира вече, моля те. Изобщо не е толкова лоша, колкото я изкарваш.

— Не каза ли същото за оня кон, който купи — нали помниш, онзи, който хапеше само мен.

— Роузуедър имаше хубав вкус. Нещо ново?

Уейн кимна и го поведе встрани от тъпканицата.

— Госпожица Стоманена стрела наистина се е настанила наблизо — обясни. — Намерила си е работа като счетоводителка в магазина на един бижутер по-надолу по улицата. Но не е идвала на работа от над седмица. Бижутерът е изпратил да проверят дали не е в апартамента си, но когато потропали на вратата, нямало отговор.

— Взе ли адреса? — попита Уакс.

— Разбира се — отговори Уейн обидено и пъхна ръцете в джобовете на дългото си палто. — И си намерих нов джобен часовник.

И вдигна във въздуха изработения от чисто злато предмет, по чийто циферблат проблясваха украси от опал.

Уакс въздъхна. След едно бързо посещение на бижутерния магазин, за да върнат часовника — Уейн твърдеше, че според него бил за размяна, понеже го изложили на тезгяха съвсем гол, само с някакво си стъклено похлупаче отгоре, — двамата се запътиха нагоре по улицата към квартал Борнтън.

Районът бе добре поддържан, което означаваше и че не беше така интересен. Нямаше простори с пране, което да се вее пред сградите, нямаше хора, насядали по стълбите. Вместо това, от двете страни на улицата се редяха бели къщи и блокове с апартаменти с остри железни орнаменти над прозорците на последния етаж. Свериха адреса с едно от местните вестникарчета и накрая пристигнаха пред блока, за който ставаше въпрос.

— Ще ми се някой ден да живея в такова засукано място — отбеляза Уейн с копнеж в гласа.

— Уейн, живееш в имение.

— То не е засукано. То е разкошно. Разликата е огромна.

— И в какво се състои?

— Главно в сервизите чаши, които използваш, и картините, които окачваш по стените — заяви Уейн с оскърбено изражение. — Трябва вече да ги знаеш тези неща, Уакс — нали си червив с пари и прочее.

— Уейн, ти самият си на практика богат след онова, който получи за случая с Изчезвачите.

Уейн сви рамене. Не бе докосвал своя дял от хонорара — който бе изплатен главно под формата на алуминий от запасите, иззети от Майк и бандата му. Уакс поведе нагоре по дългите стълби, които минаваха от едната страна на сградата. Жилището на Айдашуи бе на последния етаж — малък апартамент на гърба на постройката, от който се виждаха само съседните сгради. Уакс извади Възмездие от кобура, след което почука, застанал встрани от вратата в случай, че някой стреля през нея.

Никакъв отговор.

— Хубава врата — каза Уейн тихичко. — Качествено дърво.

След което я отвори с ритник.

Уакс насочи пистолета си напред, а Уейн се шмугна вътре и се прилепи към стената, за да не се открои на светлината отвън. Миг по-късно откри ключа за една от електрическите лампи и я включи.

Уакс вдигна пистолета до главата си, насочен към тавана, и се втурна вътре. Апартаментът не бе нищо особено. Купчината сгънати одеяла в ъгъла сигурно изпълняваше ролята на легло. Уакс пусна аломантични линии към източниците на метал, и не видя някой да се движи. Всичко бе тихо и спокойно.

Надникна в банята, докато Уейн влезе в единствената друга стая, освен тоалетната — кухнята. Банята бе снабдена с водопровод и електрически лампи. Наистина беше засукано място. Повечето терисци твърдяха, че предпочитат да водят скромен живот. Защо бе дала толкова пари, за да живее на такова място?

— О, по дяволите — обади се Уейн от кухнята. — Никак не е на добре това.

Уакс тръгна към него, насочил пистолет напред и надникна иззад рамката на вратата. Кухнята бе точно толкова широка, че да може да легне човек. Знаеше това, защото насред пода лежеше окървавен труп с голяма дупка в средата на гърдите и очи, втренчени невиждащо в празното пространство.

— Май ще ни трябва нов главен заподозрян, Уакс. Досегашната отказва да не бъде вече мъртва.

Мястото, на което капитанът изпрати Мараси, се оказа точно такова, каквото го бе описал: свито в една тясна ниша сред тълпата, оформена заради страничните стъпала пред имението. Журналистите около нея стискаха моливи и тефтери в ръце, готови да запишат цитатите от речта на губернатора, от които биха могли да излязат хубави заглавия. Мараси бе единственият констабъл сред тях, и лейтенантските и нашивки не впечатлиха репортерите особено.

Не можеха да видят мястото, където щеше да застане губернаторът, не само заради широките каменни стъпала, а и заради личната му стража — шпалир от мъже и жени с тъмни костюми и шапки, застанали с ръце зад гърба по продължението на стълбището. Единствените, които имаха все някаква възможност да зърнат платформата, издигната пред имението за случая, бяха няколкото художника, застанали в единия ъгъл на групичката репортери, които щяха да нахвърлят скици на случващото се.

Мараси нямаше нищо против. Нямаше нужда да гледа Инейт, за да може да осмисли и предаде думите му. Освен това, от местоположението й се разкриваше голяма част от насъбралата се тълпа, която тя намираше за далеч по-интересна. Мърляви мъже, изцапани със сажди от дългата работа във фабриките. Уморени жени, които — поради нововъведеното електричество — бяха принудени да работят на тъкачния стан много по-дълго, до късно през нощта, под заплахата от уволнение. Но в очите им имаше надежда. Надежда, че губернаторът ще каже нещо обнадеждаващо — че ще обещае края на все по-тежките условия на живот в града.

Правилата на Мирабел, помисли си Мараси и кимна сама на себе си. Мирабел бе статистичка и психоложка от трети век, която бе изследвала защо някои хора работят по-усилено от други. Оказало се бе, че човек е склонен да работи много по-старателно, ако ги е грижа за крайния продукт — ако го чувстваха като собствен и ако виждаха, че е от значение. Личните проучвания на Мараси пък доказваха, че нивото на престъпността спада, когато населението се отъждествяваше с общността си и се чувстваха принадлежни.

В това и се състоеше проблемът — модерното общество подкопаваше тези ценности. Животът изглеждаше все по-маловажен и преходен. Хората сменяха местожителството и работните си места все по-често — нещо, което допреди век не се случваше почти никога. Напредъкът, обаче, ги бе принудил да го правят. Днес Елъндел просто не се нуждаеше от кочияши толкова, колкото от автомобилни монтьори.

Човек трябваше да се приспособява. Да се мести. Да се променя. Това беше хубаво, но можеше и да заплаши чувството му на идентичност, свързаност с общността и допринасяне за добруването й. Стражите на губернатора разглеждаха хората в тълпата с враждебен поглед и мърмореха нещо за отрепки, сякаш виждаха в тях само разбойници и главорези, които едва се сдържат и само търсят за какво да се разбунтуват.

В действителност бе тъкмо обратното — народът искаше стабилност; нещо, което да осигури устойчивост на общностите или възможност за създаване на нови. Алчността рядко пораждаше бунтове. Напрежението и отчаянието, обаче — далеч по-често.

Губернаторът най-после се появи от входната врата на имението и пристъпи напред върху платформата. Мараси успя да го мерне тук-там между краката на стражниците му. Инейт бе висок, красив мъж — за разлика от брат си, който винаги и се бе струвал някак неугледен. Чисто обръснат, с леко вълниста, прошарена коса и чифт модерни очила, Инейт бе първият губернатор на града, който бе позирал за официалния си портрет с очила.

Дали щеше да успее? Знаеше ли как да успокои тези хора? Беше корумпиран, но подкупите му бяха маломащабни — дребни услуги, с които се облажваше или той, или някой от приятелите му. Бе напълно възможно действително да го е грижа за съдбата на хората в града — независимо, че от време на време си присвояваше. Пристъпи на платформата, където една дребничка жена в зелена рокля се суетеше и настройваше някакви устройства, подобни на фунии за протакане, обърнати с широкия си край към зрителите. Мараси имаше чувството, че разпознава лицето на младата жена — едва ли не още момиче, с дълга руса коса и слабо лице. Къде я беше виждала преди?

Замисли се за миг, след което, се присламчи към една от репортерките, надзърна иззад рамото й и зачете записките и наум. Слънчев ден… дъра-бъра… „дух на свирепо очакване каквото и да означава това… Ето! Придружен от любопитните приготовления на госпожица Софи Тарсел, дъщерята на изобретателя.

Софи Тарсел. Бе се вдигнала шумотевица около статиите, които пишеше във вестниците за баща си — който уж бил велик изобретател, макар че Мараси изобщо не бе чувала името му, преди да се появят въпросните статии.

— Жители на Елъндел — започна губернатор Инейт.

Мараси се изненада от начина, по който гласът му отекна из целия площад — високо и чисто. Явно онези машини имаха нещо общо с това.

— Вестниците искат да ви накарат да повярвате, че тази вечер сме застанали на ръба на истинска катастрофа. Но ви уверявам, че такъв проблем не съществува. Брат ми не бе престъпникът, когото описват и съдят те.

0, Инейт, въздъхна Мараси вътрешно, докато записваше думите му. Не за това са дошли. Никой не искаше да слуша още за Уинстинг. Ами истинските проблеми на града?

— Няма да допусна такива клевети по адрес на скъпия си брат — продължи Инейт. — Той бе добър човек, добър политик и филантроп. Вие може би сте забравили за проекта за разкрасяване на центъра, който той осъществи преди едва три години, но аз не съм…

Продължи в същия дух. Мараси продължи съвестно да води подробни бележки за капитан Арадел, но поклати глава. Желанието на Инейт бе разбираемо. Надяваше се да успее да опази репутацията на семейството си в очите на ценните инвеститори и важните сановници и може би да усмири поне малко назрелия в обществото гняв. Но нямаше да се получи. На хората не им пукаше за Уинстинг, не и истински. Онова, което рушеше града, беше по-дълбоката корупция и чувството за безсилие, обхванало народа.

Докато Инейт продължаваше да изрежда причините, поради които Уинстинг бил прекрасен човек, Мараси се прокрадна към едната страна на отцепения район и се опита да го види по-добре. Как реагираше на тълпата? Беше харизматичен — можеше да долови това дори само по начина, по който говореше. Може би все пак постигаше нещо благодарение на ораторските си умения, макар речта да бе напълно лишена от смисъл и дълбочина.

— Предстои щателно разследване на констаблите — продължаваше губернаторът. — Не съм убеден, че брат ми е бил убит поради причините, които се твърдят. Според личните ми източници с възможно кончината му да е била причинена от злополучна констабълска операция, в която брат ми е бил използван като примамка, за да бъдат заловени редица престъпници. Ако това е вярно, и се окаже, че са изложили брат ми на опасност и сега се опитват да потулят грешката си, отговорните за случилото се ще отговарят за това пред мен.

Мараси се премести още встрани, но един от стражниците препречваше пътя точно пред нея. Раздразнена, тя се наведе на другата страна, а стражникът се премести заедно с нея. Ако не бе обърнат с гръб към нея, би решила, че го прави нарочно.

— Колкото до наводнението на изток — ще изпратим помощи. Приятелите и роднините ви ще бъдат в безопасност. Няма да ги изоставим сами след тази катастрофа.

Не е достатъчно, помисли си Мараси. Хората не искат да слушат за помощите, които ще отпуснем, независимо колко са необходими — не и докато нещата в самия град вървят все по-зле и по-зле… Премести се пак. Арадел искаше да му докладва как са реагирали зрителите, но за тази цел трябваше да успее да ги види.

Непрекъснатото и движение накара един от репортерите да изругае ядосано, но най-после успя да види ясно Инейт. Бе се впуснал в дълга тирада срещу пресата. Може би това бе истинската причина за недоволството на журналиста. На негово място определено би се подразнила…

Намръщи се. Стражникът, който все се местеше насам-натам и препречваше пътя към платформата, се обърна, и тя прочете на лицето му нещо много странно — като гримаса от болка. И шепнеше — или поне движеше устни. Явно никой друг не го забелязваше, понеже се бяха съсредоточили в речта.

Затова Мараси бе първата, която изпищя, когато стражникът извади револвер изпод сакото си и го насочи към губернатора.

Уейн се разхождаше насам-натам и разглеждаше стаята на мъртвата жена. Бе прекалено празна. В помещенията, в които живееха хора, имаше поне по няколко дребни джунджурии, пръснати тук-там. Госпожица Стоманена стрела не бе прекарала дълго тук.

В другата стая, Уакс проучваше тялото. Уейн го остави да работи сам, без да се намесва; нямаше желание да се ровичка из вътрешностите на някой труп, ако ще и Уакс да твърдеше, че е важно. Вместо това се зае да търси по-интересни следи за живота на убитата. Първото му откритие бе малко скривалище в шкафчето под умивалника в банята, където бяха скътани няколко бутилки. Различни видове алкохол — от по-твърдите. От всяка липсваше по малко. С изключение на една, която беше празна. Уейн я подуши. Портвайн.

Не е изненадващо, помисли си. Извади уискито и отпи дълга глътка. Пфу. Прекалено остър вкус, и определено твърде топло. Отпи още една глътка, докато се въртеше из хола. Тузарските квартали като този бяха прекалено тихи. Отвън би трябвало да се чуват викове. Така бе редно да е в града. Отвори сандъка до купчината одеяла и откри, че съдържа три изпрани и грижливо сгънати готови тоалета. Териските роби бяха на дъното. По вече оформените твърди гънки там, където се бяха намачкали, личеше, че не ги е носила често. Другите два комплекта бяха модерни. Онзи най-отгоре бе по-предизвикателен от долния.

Надигна бутилката още веднъж, след което се върна в стаята с трупа. Уакс бе свалил шапката и палтото си и бе коленичил до тялото по жилетка и платнен панталон.

— Виждам, че вече си открил алкохола — отбеляза той. — Колко несвойствено за теб.

Уейн се ухили и предложи бутилката на Уакс, който отпи малка глътка.

— Ъх — възкликна, докато му я връщаше. — Това убийство е доста неприятно, Уейн.

— Уверен съм, че и тя е смятала така.

— Дава основание за прекалено много въпроси. Защо е напуснала Селото и защо е избрала да живее тук? Атмосферата не е особено териска.

— О, аз мога да ти кажа защо е дошла тук — каза Уейн.

— Е?

— Постави се на мястото на някоя териска на четирийсетина години, прекарала целия си живот в изолация. Жена, достатъчно възрастна, че да е изпуснала шанса да бъде необуздано, свободно младо момиче, и която започва да съжалява, че не е направила нещо по-дръзко.

— Терисците не копнеят за необузданост — възрази Уакс, докато разглеждаше раната на трупа и си записваше нещо в тефтерчето. — Не са дръзки. Сдържани са по природа.

— Не сме ли терисци и ние?

— Ние сме изключение.

— Всеки е изключение от някое правило, Уакс. Това момиче е напуснало Селото и е открило цял един нов свят. Трябва да е имало нещо в нея, което е копнеело за приключения.

Уиски.

— Така е — призна Уакс. — Не я познавах добре, но обичаше да се измъква скришом от Селото като млада. Преди много време.

— И пак е избягала — отбеляза Уейн, — защото Селото е така монотонно, че би убило и писар от скука. Дори Стерис не би издържала да живее там, по дяволите.

— Уейн…

— Нашата госпожица тук — каза Уейн, като махна с бутилката към мъртвата жена, — отначало се е опитвала да остане консервативна, затова си е намерила работа като чиновник. Благопристойно занимание за терисец. Самоубедила се е, че хубавият апартамент ще бъде безопасно място, далеч от ужасите на по-долнопробните квартали, и затова си струва парите. Доста просто. Но след това се е съгласила да иде някъде с колегите си от бижутерния магазин, и си е позволила да пие. И й е харесало. Събудило е у нея спомени за питиетата, до които е успявала да се добере тайно като млада. Поискала е още, затова е купила цяла камара различни видове алкохол, за да ги изпробва. Най-много й е допаднал портвайнът, между другото.

— Има логика — съгласи се Уакс.

— Постепенно започва да носи все по-смели и разголени рокли, да прекарва повечето вечери навън. След още няколко месеца е щяла да се превърне в момиче, в чиято компания можеш да си изкараш наистина добре.

Уиски.

— Но не е имала тази възможност — каза Уакс тихо.

Извади нещо от джоба си и го подаде на спътника си. Малка книжка с кожена подвързия, джобен размер.

— Виж това.

Уейн го пое и прелисти няколко страници.

— Какво е това?

— Книгата, която ми даде Смърт.

Викът на Мараси се изгуби сред рева на тълпата, който посрещна края на речта на губернатора. Откъм благородниците се чуваха любезни ръкопляскания, откъм повечето работници — крясъци и ругатни. Шумът погълна гласа и като единствен плисък насред бурно море.

Трескаво се пресегна към чантата си, докато стражът с тъмното палто се целеше в губернатора, вдигнал револвера. Не. Нямаше време да търси пистолета си. Трябваше да направи нещо друго.

Скочи пред мъжа и забави времето.

Този път бе глътнала метал — бе се погрижила да не пропусне да го направи след неприятната случка тази сутрин. Аломантията й създаде сфера от силно забавено време, която обхващаше нея, почти-убиеца и още няколко от застаналите наблизо хора.

Грабна мъжа през краката, но времевата сфера свърши същинската работа, като го хвана в капан, а всички отвън се превърнаха в неразличима, размазана мъгла. Мъжът натисна спусъка, и изстрелът отекна сред странно изкривените звуци, които долитаха в сферата от отвън. Един от колегите му, също хванат в сферата, извика уплашено.

Периметърът на сферата отклони изстреляния куршум посред полет и той изчезна някъде над мъглата на събралото се множество, а силуетът на губернатора изчезна — Мараси предположи, че са го ескортирали от платформата. Скокът и не успя да повали мъжа, затова тя се стовари на стълбите, стиснала краката му, и остана така, чувствайки се доста глупаво, докато един от другите стражници не го удари по-силно, с което го събори.

Тя прибра сферата и отскочи, а оглушителната гълчава на тълпата се стовари внезапно върху и. Плененият мъж се бореше и викаше, докато около него се трупаха още стражници и го притискаха към земята.

— Та значи, с тази… хемалургия можеш да превърнеш някого в Металороден — каза Уакс.

Уейн подсмърчаше, докато прелистваше страниците на книгата. По бузите му пък бе избил някакъв обрив. „Събира здраве“, помисли си Уакс. Докато го правеше, често му излизаха странни обриви. Седяха в хола в апартамента на Айдашуи, далеч от трупа, който бяха покрили с чаршаф. Бяха прекъснали за малко разследването, за да пратят местното вестникарче да повика констаблите от най-близкия участък.

Уакс скръцна със зъби. Раната на Айдашуи… беше точно като описаните в книгата. Някой бе убил тази жена, като я бе пробол с клин в гърдите, и бе откраднал ферохимичния и талант. В книгата процесът бе описан с думите „да откъснеш парче от нечия душа“. С помощта на клина, човек можеше да прикрепи това парче към собствената си душа, с което да си присвои силите на убития.

В миналото Инквизиторите бяха забивали клина през тялото на жертвата и направо в тялото на човека, който трябвало да получи способностите му. Това предотвратявало евентуалната загуба на част от силата. Подобен ефект явно можеше да се постигне и като се намаже клина с кръв.

Знаел е, помисли си Уакс. Железни очи е знаел, че ще се случи нещо такова. Книгата бе написана от лорд Мъглороден много отдавна, за да се съхрани знанието за изкуството, познато като хемалургия. В книгата си, Лестибърнс пишеше, че смята за престъпление факта, че в „Словата на основателите“ — летописите на самия Хармония — не се споменава нищо за това тъмно изкуство.

— Значи убиецът знае за тея неща с хемалургията и прочее? — попита Уейн.

— Да. Използвал е клин, за да открадне ферохимичните заложби на Айдашуи, след което ги е използвал, за да убие лорд Уинстинг и гостите му. Длъжни сме да приемем, че е възможно да разполага и с множество други сили — всякакви комбинации от аломантични и ферохимични способности. Или всички.

Уейн подсвирна тихичко.

— Попадна ли на нещо друго, докато претърсваше стаята? — попита Уакс.

— Не много.

— Мотивът тук е ясен — каза Уакс, като хвърли поглед към кухнята с трупа. — Но още не мога да разбера мотива за убийството на Уинстинг. Или по-скоро… е, всъщност има прекалено много възможности. Не мога да определя кой е точният отговор.

— Какво намери в джобовете?

Уакс се поколеба.

— Не си ги претърсил ли? — попита Уейн ужасено. — Уакс, хич не те бива в плячкосването на гробове!

— Разсеях се от начина на убийството — отговори Уакс, като стана от мястото си. — И до там щях да стигна.

Думата „разсеян“ всъщност бе доста слаба да опише чувствата му — дълбокия шок, вцепенението. В продължение на месеци тази книга бе просто обект, който изучаваше, но сега съдържанието и рязко бе спряло да бъде просто думи, написани на страницата, и се бе превърнало в мотив за убийство.

Това е прекалено голям залък за нас, помисли си, докато вървеше към кухнята. Намесваме се в територията на боговете. Хармония, Железни очи, лорд Мъглороден…

Уейн дръпна чаршафа и откри зейналата дупка в гърдите на жената — точно на гръдната кост. Кой бе в състояние да направи такова нещо? На кого би позволил Хармония да направи такова нещо?

— Ето — каза Уейн, като се разрови из джобовете на жената и попадна на някакво сгънато листче хартия. Отвори го. — Хм. За теб е.

Сърцето на Уакс падна в петите. Уейн бавно обърна парченцето хартия към него. Беше откъснато от счетоводна книга, пълно с цифри и сметки. Отгоре им, с друг почерк, бе надраскано едно-единствено изречение — познато изречение. Същите думи, които Тан Проклетия бе казал, преди да дръпне Леси точно натам, накъдето летеше куршумът на Уакс, и да го накара да убие жената, която обичаше.

Друг ни дърпа конците, пазителю на закона.

7

— Виж, Уакс — каза Уейн, докато двамата влизаха в имението на рода Ладриан, — видях трупа на Тан. Застреля го право в челото. Бе по-мъртъв от препарирана лъвска глава в ловна хижа. Не е той.

— Ами ако всъщност е бил Металороден? — попита Уакс. — Майлс бе способен да оцелее след изстрел в главата.

— Не става така, приятел — каза Уейн, като затвори вратата и метна палтото си в ръцете на Дариънс. — Ако си Кръвотворец, трябва да излекуваш раната, точно когато се появи. Веднъж като умреш, няма сила на света — аломантична или ферохимична, — която да те върне между живите.

— Видях го, Уейн. Два пъти.

Веднъж, докато преследвах Стрелеца, и още веднъж — по-рано днес, добави наум.

— Господарю — обади се Дариънс, докато сгъваше палтото. — Пристигна ново оборудване за вас от госпожица Ранет. Попита дали сте съгласен да го изпробвате.

— О, поквара! — възкликна Уейн. — Разминали сме се? Какво ми е донесла?

— Каза… да ви шамаросам — призна Дариънс.

— О-о. Значи все пак и пука за мен. Виждаш ли, Уакс!

Уакс кимна разсеяно, докато Уейн се опитваше да принуди Дариънс да го шляпне по дупето. Уакс силно се съмняваше, че Ранет е имала предвид точно това.

— Сър — заговори Дариънс, като се извърна встрани от задните части на Уейн. — В добавка към това, лейди Хармс ви очаква в гостната.

Уакс се поколеба, нетърпелив да се качи горе. Имаше нужда от време да помисли — за предпочитане, след като си сложеше обицата, — и да прегледа пратката от Ранет. Нещата, които му носеше, винаги бяха много интересни.

Но не можеше просто да игнорира Стерис.

— Благодаря, Дариънс. Изпрати бележка до баба ми в Селото, че сме открили изчезналата териска, но някой е стигнал до нея преди нас, и, за съжаление, я е убил. Кажи, че констаблите ще й обяснят останалото и че е възможно да искат да я разпитат.

— Разбира се, господарю.

Уакс влезе в гостната. Стерис се изправи на крака, за да го поздрави, и той целуна ръката и.

— Нямам много време, Стерис.

— Значи вече сте погълнат от случая — каза тя, като го огледа изпитателно от горе до долу. — Предполагам, че би могло да се окаже полезно. Ако заловите убиеца на брата на губернатора, ще ни поставиш в политически изгодно положение.

— Освен ако не извадя нечии кирливи ризи на показ.

— Е, може би ще успеем да се подготвим за тази възможност — отговори тя. — Партито на лейди ЗоБел. Не сте променил плановете си да дойдете с мен, нали?

Поквара. Съвсем беше забравил.

— Поканата ни е изчезнала. Подозирам, че Уейн носи вина за случая, но няма значение. Ти си лорд на една от Великите къщи. Няма да ни отпратят.

— Стерис. Не знам дали ще ми остане време.

— Губернаторът ще присъства — каза Стерис. — Ще можете да поговорите с него за брат му.

Още безсмислени разговори, помисли си Уакс. Още заобиколки и политически игри. Трябваше да работи. Да тръгне на лов.

Тан Проклетия. Клепачът му потрепна конвулсивно.

— За известно време се говореше, че няма да отиде — продължи Стерис, — като се има предвид случилото се днес. Но според един мой много надежден източник, все пак ще бъде там. Не бива да изглежда сякаш има нещо, което да крие — не и в неспокойни времена като това.

Уакс се намръщи.

— Почакай. Какво се е случило днес?

— Опит за покушение срещу губернатора. Наистина ли не знаехте?

— Бях зает. Поквара! Някой се е опитал да го убие? Кой?

— Някакъв ненормален мъж — отговори Стерис. — Не е бил в ред. Казаха, че са го заловили.

— Ще трябва да говоря със заподозрения — каза Уакс и се запъти към вратата. — Случаите може да са свързани.

— Не представляваше сериозна заплаха — каза Стерис. — Според очевидците е бил ужасен стрелец. Куршумът е минал много далеч от целта. Уаксилий?

— Уейн! — извика Уакс, като отвори вратата. — Трябва да…

— Вече разбрах — прекъсна го Уейн, хванал един от вестниците, оставени на масата.

Беше вечерното издание. Уакс беше абониран. Първото заглавие гласеше: „Дързък опит за покушение срещу губернатора посред бял ден!“. Уейн метна на Уакс шапката му от полицата и щракна с пръсти на иконома, който тъкмо прибираше дългото му палто в дрешника. Дариънс въздъхна, извади го и му го донесе.

— Ще се опитам да се върна навреме за празненството — каза Уакс на Стерис, докато си слагаше шапката. — Ако не, чувствай се свободна да идеш без мен.

Тя скръсти ръце.

— И какво, по-точно, очаквате да направя? Да взема иконома вместо вас?

— Ако желаеш.

— Внимавай с това, Стерис — обади се Уейн. — Икономите на Уакс имат склонността да избухват.

Уакс се втренчи в него гневно, след което двамата се втурнаха към каретата вън.

— Още ли се нуждаеш от време насаме за онова там мислене? — попита Уейн.

— Да.

— Аз самият изобщо не се занимавам — заяви Уейн. — Само го заболява глава човек. Здрасти, Хойд. Може ли да скоча до теб?

Новият кочияш сви рамене и му направи място на покрива на каретата. Уейн се покатери до него, а Уакс влезе вътре. Не беше идеално, но това беше положението. Спусна пердетата на прозорците и се настани по-удобно на седалката, докато потегляха.

Извади обицата си от джоба — от обиците, които носеха Пътеследващите. Беше специална. Бяха му я дали при доста загадъчни обстоятелства. Но напоследък избягваше да я носи, защото от книгата ставаше ясно какво е предназначението и. Някога малките парченца метал като това бяха позволявали на хората да общуват с Гибелта и Съхранението — боговете на древния свят. Хемалургически процес.

Дали това означаваше, че обицата е била изработена с цената на нечие убийство?

Пъхна я в дупката на ухото си колебливо.

За съжаление, заговори един глас в ума му, страховете ти за обицата са оправдани. Наистина представлява хемалургически клин.

Уакс подскочи на място, отвори рязко вратата на каретата с аломантия — за да е готов да избяга, — и извади Възмездие. Поквара! Бе чул гласа така ясно, сякаш говорещият седеше до него.

Ако стреляш с пистолета, няма да постигнеш желания ефект, струва ми се, продължи гласът. Дори ако можеше да ме видиш, куршумите само ще съсипят каретата, което ще ти струва точно осемдесет и четири боксинга, когато госпожица Граймс я закара да я оправят идната седмица. А и новият дървен панел в облицовката точно зад мен няма да съответства напълно на останалите.

Уакс си пое дълбоко дъх и издиша.

— Хармония.

Да? отзова се гласът.

— Ти си тук, в каретата ми.

Уакс трепереше. Устата му беше пресъхнала. Насили се да затвори вратата и да се настани отново на седалката.

Кажи ми, попита гласът в главата му, какво очакваше да се случи, когато си сложи обицата, ако не това?

— Не… — Уакс се поколеба и върна Възмездие обратно в кобура. — Не очаквах отговор толкова… скоро. А и напоследък съм напрегнат и реагирам по-импулсивно. Ъ-ъ… Ваша Божественост.

Можеш да ме наричаш „Хармония“, или „Господи“, ако настояваш, отговори гласът с тон, сякаш се забавляваше от думите му. И. така. Какъв е въпросът ти?

— Знаеш какъв е.

По-добре ще е да те чуя как го казваш.

— За Теб ли ще е по-добре да ме чуеш как го казвам — попита Уакс, — или ще е по-добре за мен да се чуя как го казвам?

И двете.

— Луд ли съм? — попита Уакс.

Ако беше, то разговорът с един от плодовете на въображението ти със сигурност не би бил определящ за това.

— Не ми помагаш особено.

Задавай по-хубави въпроси тогава, Уаксилий.

Уакс се наведе напред.

— Аз… — започна той и сключи ръце пред себе си. — Ти си истински.

Чувал си гласа ми. Следваш Пътя ми.

— Няколко прошепнати думи в момент на огромно напрежение, когато бях смъртно ранен — каза Уакс. — Думи, в които се съмнявам непрекъснато оттогава. Сега е различно. Сега е… по-истинско.

Значи трябва да го чуеш, така ли? попита гласът. Звучеше така ясно и нормално, сякаш някой обикновен човек, някой видим човек, седеше до него и му говореше.

Аобре тогава. Аз съм Хармония, Героят на времето, някога наричан Сейзед. Когато настъпи краят на един свят, придобих силата да защитавам и разрушавам, и така се превърнах в пазител на света, който предстоеше. И съм тук, Уаксилий, за да ти кажа, че не си луд.

— Тан Проклетия е жив.

Не точно.

Уакс се намръщи.

В този свят има… същества, които не са нито хора, нито колоси. У тях има по малко и от двете. Наричате ги Безличните безсмъртни.

— Кандра — каза Уакс. — Като ТенСуун, Пазителя. Или като човека, който ми даде тази обица.

— Способни са да обладават труповете на мъртвите и да използват костите им, за да залъгват другите, че мъртвецът е още жив — носят телата така, както вие носите дрехи, и ги сменят, както си поискат. Аорд-Владетеля ги създаде с хемалургия.

— Твоите Свети книги споменават съвсем малко за организацията им — каза Уакс. — Но всички знаят, че Безличните безсмъртни са Твои слуги. Не убийци.

Всяко живо същество има избор, отговори Хармония. Дори колосите имат възможността да решават сами за себе си. А този… съществото, което носи тялото на Тан Проклетия… не е направил особено добри решения.

— Кой е той?

Тя е член на Третото поколение — и би трябвало да си достатъчно разумен да не приемаш, че всички опасни същества са от мъжки пол. „Паалм“ бе името, с което я наричахме, но тя самата избра за себе си името Кървящата. Уаксилий, Кървящата е древна — по-стара от разрушението на света, почти на същата възраст, колкото Последната империя. По-стара е дори от мен — макар и не по-стара от силите ми. Лукава е, внимателна и надарена с гениален ум. И се боя, че е възможно да е полудяла.

Каретата зави по един ъгъл.

— Един от Твоите древни слуги — обобщи Уакс, — е полудял и сега убива хора.

— Да.

— Спри я, тогава!

Не е толкова просто.

— Свободна воля? — попита Уакс раздразнено.

Не, не в този случай. В състояние съм да управлявам пряко всяко същество, което се прониже с твърде много хемалургия. В този случай, бих взел мерки, защото Кървящата наруши договора си с мен, което прави намесата ми напълно оправдана. Но, за съжаление, нещо не е наред.

— Какво? — попита Уакс.

Бог замълча за миг.

Още не знам.

Уакс усети, че изстива.

— Възможно ли е това?

Така изглежда. Кървящата е успяла по някакъв начин да се скрие от мен. На моменти мога да зърна къде е, но само когато предприеме нещо директно и явно. За съжаление е махнала една от двете си Благословии — клиновете, които кандра трябва да държат в себе си, за да запазят съзнанието си. Бих оказал контрол върху нея, ако можех, но един от клиновете не пронизва душата й достатъчно дълбоко, че да проникна.

— Съзнанието — каза Уакс. — Значи са необходими два клина, за да може кандрата да мисли. Но-сега тя има само един. Което означава?…

Безумие, отговори Хармония с глас, който прозвуча по-тихо в ухото на Уакс. Но има и още нещо, което не е наред. Тя е в състояние да се скрие от мен и, макар че мога да й говоря, не е принудена да слуша — и не мога да проследя къде е.

— Не каза ли, че самият Ти си навсякъде?

Същността ми е навсякъде, каза Хармония. Но това, което съм… е по-сложно, отколкото предполагаш.

— Да бъдеш Бог е по-сложно, отколкото един смъртен би могъл да проумее? — каза Уакс. — Каква изненада.

Хармония се засмя тихо.

Момент, помисли си Уакс. Наистинали използвах сарказъм срещу самия Бог току-що?

Да, използва, потвърди Хармония. Не се тревожи. Малцина говорят по този начин с мен, дори сред кандрите. Приятно е. Напомня ми на по-старите времена. От Келсайър насам… не ми се случва особено често.

— Чуваш мислите ми? — попита Уакс.

Когато носиш обицата, да. Способността да те чувам получавам от Съхранение, а способността да ти говоря — от Гибелта. Всеки от тях притежава само едната от двете. Винаги ми се е струвало странно.

Независимо от това знам, че четеш книгата на младия Лестибърнс. Не съм доволен, че я е написал, но не можех да му забраня. Ще се доверя на мъдростта на Марш, който е избрал да ти я даде. Кървящата може да използва хемалургия, но по начин, на който не би трябвало да е способна. Кандрите нямат аломантични или ферохимични заложби. Научила се е да си ги присвоява и да ги използва, за да поддържа формата си на кандра.

За щастие, има ограничения. Може да използва само един клин, защото иначе ще попадне под моя контрол. Ако замени клина с нов, трябва да го направи, като го извади, падне на друг и го остави да подейства, за да си възвърне способността да мисли.

Не знам какво иска от този град, но съм обезпокоен от присъствието й тук. Прекарала е векове в наблюдение и изучаване на човешкото поведение. Има някакъв замисъл.

— Ще трябва да я спра, тогава.

Ще ти изпратя помощ.

— Като се има предвид източника на помощта, предполагам, че ще е нещо наистина фантастично.

Хармония въздъхна тихо. В ума на Уакс внезапно проблясна образът на същество, застанало с ръце, хванати зад гърба, изправено пред вечността, която изчезваше в тъмнината далеч напред. Висок, облечен в роба и обърнат с гръб към Уакс, почти видим и отчетлив, но същевременно — някак си напълно непознаваем.

Уаксилий, каза Хармония, опитах се да ти го обясня, но виждам, че не съм го направил достатъчно добре. Ръцете ми са вързани. Безсилен съм.

— Че кой може да върже Божиите ръце?

— Сам ги вързах.

Уакс се намръщи.

Притежавам както Гибелта, така и Съхранението, каза Хармония. Опасността, която поражда вместването на тези противоположни сили в едно, е че мога да видя и двете страни — необходимостта от живот, необходимостта от смърт. Аз съм равновесието. И затова, до известна степен, съм неутрален.

— Но Кървящата е била една от Твоите собствени слуги, а сега действа против волята ти.

Тя беше част от Съхранението. Превърна се в част от Гибелта. И двете са необходими.

— Убийците са необходими — каза Уакс с равен глас.

Да. Не. Потенциалът за съществуванието им е необходим. Уаксилий, аз — личността, с която разговаряш, — съм съгласен с възмущението ти. Но силите, които съм — самата ми същност — не ми позволява да вземам страни.

Вече се боя, че направих нещата твърде лесни за хората. Този град, идеалният климат, самовъзобновяващата се земя… Трябваше да изобретите радиото преди век, но не се нуждаехте от него, затова не се стремяхте към такива открития. Не обръщате никакво внимание на потенциала за летателни магиини, а и не можете да покорите дивото, понеже не полагате усилия да разработите подходящи методи за напояване или наторяване.

— „Радиото“ ли? Какво е това?

Не изследвате, продължи Хармония, без да обръща внимание на объркването на Уакс. Защо да го правите? Всичко е точно пред вас. Едва сте напреднали от технологиите, които ви предоставих в книгите. А други, които бяха почти унищожени… Допуснах грешка с вас, вече виждам това. Продължавам да допускам много. Това уронвали вярата ти в мен, Уаксилий? Тревожили те това, че Богът ти не е безгрешен?

— Никога не си твърдял, че си безгрешен, доколкото си спомням.

Не. Не съм.

Уакс почувства някаква топлина, пламък — сякаш купето на каретата се бе нагряло до непоносими температури.

Мразя страданието, Уаксилий. Ненавиждам факта, че хората като Кървящата трябва да получат възможността да правят нещата, които правят. Не мога да ги спра. Ти можеш. Умолявам те да го направиш.

— Ще се опитам.

Добре. А, и още нещо.

— Да, Господи?

Не бъди така суров с Мараси Колмс. Не си единственият ми служител сред хората. Положих доста усилия, за да доведа Мараси до положение, от което ще е способна да помогне на града. Неприятно е, че продължаваш да се отнасяш към нея с пренебрежение, задето възхищението й поражда в теб неудобство.

Уакс преглътна.

— Да, Господи.

Ще ти изпратя помощ.

Гласът изчезна. Температурата отново се върна към обичайното. Уакс се облегна на седалката, изпотен и напълно изцеден.

Някой почука по прозореца. Уакс колебливо дръпна пердето настрани и откри лицето на Уейн, който висеше с главата надолу и придържаше шапката си с ръка.

— Приключи ли да си говориш сам вече? — попита го.

— Аз… да, приключих.

— И аз чух някакви гласове да ми говорят веднъж, между другото.

— Така ли?

— Да. Доста ме уплашиха. Заудрях глава в стената, докато не изгубих съзнание. Изобщо не се показаха повече! Ха. Научих ги аз тях. Ако те нападнат плъхове, най-добре да изгориш цялото гнездо.

— И в случая, гнездото е било… главата ти.

— Аха.

Тъжното беше, че Уейн сигурно говореше истината. Физическата неуязвимост, подкрепяна от ферохимичните запаси, понякога причиняваше странни неща на чувството за самосъхранение. Уейн, разбира се, най-вероятно е бил пиян по време на въпросната случка. Това също причиняваше странни неща на чувството му за самосъхранение.

— Е, както и да е — заяви Уейн. — Почти стигнахме до главния щаб. Време е пак да се превърнем в мръсни куки. Сигурно поне има кифлички.

Мараси стоеше насред участъка, скръстила ръце — отчасти за да прикрие факта, че още трепереха. Не беше честно. Беше участвала в престрелки вече много пъти. Трябваше да е свикнала с това… но все пак, след като се отърсеше от първоначалния шок — момента на напрежение и действие, — понякога се чувстваше напълно изтощена. Рано или късно със сигурност щеше да го преодолее.

— Носеше тези, сър — тъкмо казваше Реди. После стовари чифт гривни на масата с глухо тупване. — По него нямаше друг метал, освен пистолета и шепа куршуми. Повикахме една Пиявица от участъка в Първи октант, за да провери дали не е глътнал метал, но няма как да сме сигурни, преди да пристигне.

Арадел вдигна една от гривните и я завъртя между пръстите си. Сумрачната стая представляваше нещо като балкон, който гледаше към залата за разпити долу. Вътре седеше прегърбен убиецът, който Мараси бе спряла. Името му беше Раян; не принадлежеше към някоя от къщите, макар че бяха открили семейството му. Бе завързан за големия камък, пред който бе поставен стола му. В стаята нямаше никакъв метал — обезопасена беше срещу Монетомети или Дърпачи. Каменен под, стени от дебели дървени дъски, съединени с дървени колчета. Почти примитивна на вид. Стените на балкона бяха стъклени, за да могат да виждат какво се случва долу, без да бъдат чути.

— Значи е Металороден — отбеляза лейтенант Каберел, единственият друг човек в помещението.

— Защо не е използвал способностите си по време на опита за покушение? — продължи яката, набита жена, като вдигна другата гривна. — Ако беше убил Уинстинг с помощта на ферохимичната си скорост, както твърди Уаксилий, би прибягнал до същото и днес.

— Може би не той е убиецът на Уинстинг — каза Арадел. — Възможно е между нападенията да не съществува връзка.

— Но пасва на профила, сър — напомни Реди. — Телохранителите на Уинстинг сигурно биха се доверили на член на личната охрана на губернатора. Може да ги е убедил да ги пуснат, а после да го е убил.

— Трудно е да си представя стражите на Уинстинг да допуснат дори такъв човек да остане насаме с работодателя им, капитане — каза Арадел. — И то след престрелка, взела жертви? Биха били прекадено подозрителни. Нащрек.

В стаята долу заподозреният започна да се люлее напред-назад на стола си. Отдушниците, които позволяваха да се подслушва случващото се долу, бяха затворени, но Мараси имаше чувството, че отново си мърмори нещо сам.

— Значи просто ще го попитаме — предложи Каберел.

— Пак ли? — попита Реди. — Чухте го преди. Само мънка.

— Насърчете го малко, тогава — каза Каберел. — Доста ви бива в това, Реди.

— На лицето му има място за още малко синини, предполагам — отвърна той.

— Знаете, че нямате право на такова нещо — обади се Мараси, застанала до прозореца.

Реди я погледна.

— Не ми цитирайте статистики, Колмс. Открих, че съм способен да принудя хората да ми кажат истината, независимо от вашите твърдения.

— Този път не става дума за статистики — отговори Мараси. — Ако го подложите на мъчения, ще провалите работата на прокурорите. Адвокатите му със сигурност ще използват това, за да го отърват.

Реди и се намръщи.

— Пратете да доведат дъщеря му, тогава — каза Каберел, като хвърли поглед на списъка основна информация относно мъжа, който бяха съставили. — Ще я заплашим пред него, но няма да й сторим нищо. Ще проговори.

Мараси потри чело.

— Това е особено незаконно, Каберел. Нищо ли не знаете за член осемдесет и девети? Той има права.

— Той е престъпник — натърти Реди.

— Заподозрян — поправи го Мараси с въздишка. — Не можете да продължавате да вършите нещата по старата процедура, Реди. Има нови закони, които само ще стават още по-стриктни. А адвокатите — още по-умни.

— Адвокатите са се продали на отсрещната страна — кимна Каберел. — Права е.

Мараси си замълча. Разбира се, че изобщо не ставаше въпрос за продажност — но засега щеше да се задоволи с констабли, които бяха склонни да спазват правилата, независимо от причината.

— Смятам — заяви Реди, — че е изключително неприятно, задето сред нас има хора, които явно милеят за адвокатите повече, отколкото за справедливостта. Тя познава характера им по-добре от нас.

— Може и така да е — каза Арадел с тих, строг глас. — И това спокойно би могло да се счита за една от причините, поради които я направих част от екипа ни, капитан Реди. Колмс познава съвременните законови кодекси. Ако обръщахте повече внимание на законите, които уж браните, Доухин можеше и да не се върне обратно на улицата миналата седмица.

Реди се изчерви и наведе глава. Арадел пристъпи до Мараси и погледна надолу към затворника.

— Как се справяте с разпитите на враждебно настроени свидетели, лейтенанте?

— Нямам толкова опит, колкото би ми се искало — отговори тя, като направи физиономия. — Съгласна съм да опитам, но би било по-добре да изчакаме още няколко минути.

— Защо?

Някъде в далечината се разнесе затръшване на врата.

— Ето затова — обясни Мараси.

Миг по-късно вратата на стаята за наблюдения се отвори с трясък, Тласната от приближаващия Уаксилий. Не можеше ли да си направи труда да си мръдне ръката от време на време? Влезе, следван по петите от Уейн — който, по някаква причина, носеше шапката на констабъл Тери.

Уаксилий погледна надолу към арестанта и присви очи, след което хвърли поглед към гривните, поставени на близката маса. Едната подскочи и падна от масата, Тласната от аломантията му. Уакс изръмжа.

— Това не са металоеми. Този мъж е само примамка, предназначена да ви разсее. Измамили са ви — каза той и се обърна, сякаш се готвеше да си тръгне.

Уейн се стовари на един от столовете и вдигна краката си до гривните, след което мигом захърка.

— Почакайте, това ли беше всичко? — попита Реди, като погледна към Уаксилий. — Няма дори да го разпитате?

— Ще говоря с него — отговори Уакс. — Може да открием някакви следи, които да помогнат да намерим убиеца на Уинстинг. Но това не е човекът, когото търсим.

— Откъде си толкова сигурен, Уаксилий? — попита Мараси.

— Нужно е по-голямо усилие, за да Тласнеш истински металоем — отговори той и посочи. — А и онзи мъж е прекалено очевиден. Истинският извършител е предвидил предположението ни, че зад убийството стои един от стражниците на Инейт, и иска да ни подведе, че този човек трябва да бъде основният ни заподозрян. Иска да приемем, че вече сме заловили убиеца. Но защо? Дали не планира нещо тази вечер?…

Той тръгна към вратата, унесен в размисъл, и добави:

— Ще ида да поговоря с арестанта. Мараси, не бих възразил да имам още един чифт уши на разположение.

Тя се сепна. Молеше я за помощ? Сериозна промяна от досегашното положение, в което я караше да се чувства виновна всеки път, когато стъпеше на някое местопрестъпление. Хвърли поглед на Арадел, който я освободи да тръгне, и забърза след Уаксилий.

Докато слизаха по стълбището, той спря и се обърна към нея. Носеше шапката си от Дивите земи. Правеше го, само когато беше в режим „неумолим пазител на закона“.

— Чух, че ти си го заловила.

— Така е.

— Добра работа.

Тези думи не биваше да пораждат у нея такова вълнение. Нямаше нужда от одобрението му.

Но все пак беше приятно.

Той продължи да я изучава съсредоточено, сякаш се готвеше да каже още нещо.

— Какво? — попита тя.

— Говорих с Бог по пътя насам.

— Добре… — отвърна тя. — Радвам се, че си достатъчно набожен да кажеш по някоя молитва от време на време.

— Да. Работата е там, че Той ми отговори.

Тя наклони глава на една страна и се опита да прецени какво иска да каже. Но ако не друго, то Уаксилий Ладриан поне бе честен до мозъка на костите си. Поквара — понякога беше направо прекадено откровен.

— Добре — отвърна тя накрая. — Какво ти каза?

— Убиецът е Безличен безсмъртен — каза Уаксилий и отново пое надолу по стълбите. — Същество, което се нарича Кървящата. Може да променя формата си, като обладава костите на мъртвите, и е полудяла. Дори Хармония не знае какво цели.

Мараси се опита да приеме това твърдение, докато го следваше надолу. Мъгливи духове и кандрите… тези неща съществуваха в „Хисторика“, не в истинския живот. От друга страна, обаче, преди би казала, че мъже като Майлс Стоте живота и Уаксилий Утринния стрелец също са герои от митовете. А се бяха показали изненадващо сходни на образите си от легендите.

— Значи би могло да е била тя — каза Мараси, като махна с ръка към стената, която ги отделяше от затворника. — Може да приема всяка форма, всяко лице! Защо тогава си така сигурен, че това не е убиецът?

— Защото губернаторът е още жив — отвърна Уаксилий с тих глас. — Онази, която стои зад всичко това, с лекота е убила Уинстинг, докато е бил заключен в обезопасената си стая, зад стена от телохранители, след като умишлено е започнала престрелка в залата горе. Не би се оставила да я заловят така. Подиграва ни се.

Погледна към Мараси и добави:

— Но не мога да бъда сигурен. Не и сто процента. Затова трябва да знаеш с какво си имаме работа.

Тя му кимна, той също отговори с кимване и я поведе зад ъгъла към вратата на стаята за разпити. Мараси изпита леко удовлетворение от факта, че ефрейторът отпред погледна към нея за потвърждение, преди да отвори на Уаксилий.

Горкият затворник вътре седеше със здраво овързани ръце, вперил поглед в масата пред себе си и си мърмореше нещо под нос. Уаксилий прекоси стаята право към него, настани се на другия стол и остави шапката си на масата. Мараси остана по-назад — на място, където щеше да бъде в безопасност, но все пак в състояние да помогне, ако се окажеше, че грешат в преценката си.

Уаксилий потупа по плота на масата с показалец, сякаш се чудеше какво да каже. Затворникът, Раян, най-накрая вдигна глава.

— Тя вече ме предупреди, че ще дойдете да говорите с мен — каза той тихичко.

— Тя? — произнесе Уаксилий въпросително.

— Бог.

— Хармония?

— Не. Каза, че трябва да убия губернатора. Да го нападна. Опитах се да не я слушам…

Уаксилий присви очи.

— Срещал си се с нея? Как изглеждаше? Чие лице носеше?

— Не можете да го спасите — прошепна Раян. — Тя ще го убие. Обеща ми свобода, но ето ме, затворен тук. О, поквара.

Пое си дълбоко дъх. После каза:

— Нося нещо за теб. Нагоре в ръката ми е.

— В ръката…

Уаксилий изглеждаше истински обезпокоен. Мараси пристъпи напред неволно, когато за пръв път забеляза малката издутина в предмишницата на арестанта.

Преди да успее да напомни за законовите разпоредби, които забраняваха подобни неща, Уакеилий се изправи, хвана ръката на мъжа и ловко сряза кожата. Извади отвътре някакъв окървавен предмет. Монета? Мараси направи още една крачка напред, а затворникът протегна окървавена ръка към главата си и започна да си мънка нещо тихо.

Уаксилий избърса монетата с кърпичката си и я огледа внимателно, като я обърна от едната и от другата страна. После сякаш се вкамени и пребледня. Изведнъж скочи на крака.

— Откъде я взе? — попита той.

Раян само продължи да си хъмка.

— Откъде? — настоя Уаксилий и грабна мъжа за ризата.

— Уаксилий — притича Мараси до него и опря длан на ръката му. — Спри.

Той я погледна, след което пусна Раян.

— Какво представлява монетата? — попита тя.

— Послание — отговори Уаксилий и я пъхна в джоба си. — Този човек няма да може да ни помогне. Кървящата е знаела, че може да го заловим. Имаш ли планове за тази вечер.

Тя се намръщи.

— Какво… Защо питаш?

— Губернаторът ще присъства на едно парти. Стерис твърди, че ще иде, независимо от случилото се, а тя никога не греши за такива неща. Нужно му е да се представи като силен и непоклатим, пък и не иска политическите му врагове да си помислят, че се страхува или че крие нещо. Трябва да отидем. Защото ти гарантирам, че и Кървящата ще бъде там.

8

Малкият Уаксилий, дванадесетгодишен, гледаше ту едната монета, ту другата. На лицата им бе изсечен образа на лорд Мъглороден, изправен и протегнал лявата си ръка към елънделския Басейн. На гърбовете — Първа централна банка, голяма част от дяловете на която бяха притежание на семейството му.

— Е? — попита Едуорн.

Имаше строго лице и съвършена коса. Носеше костюма си така, сякаш се беше родил в него — той беше неговата военна униформа.

— Аз… — поколеба се Уаксилий, като продължи да мести поглед от едната на другата монета.

— Разбираемо е, че не можеш да откриеш разликата — каза Едуорн. — Това могат само експертите. Затова и са били открити само толкова малко от този вид. Възможно е да има и още сред онези, които са в обращение; няма как да разберем колко точно. Една от двете е обикновена. Другата има много специален дефект.

Каретата продължи да потраква през улиците, докато Уаксилий изучаваше монетите. После разфокусира поглед. На този номер го бе научил един приятел по време на едно скорошно парти. Така можеше да накараш две картини да оживеят, като се слеят в едно пред очите ти.

Уаксилий кръстоса очи умишлено, загледан все така разфокусирано към монетите, и остави образите им да се насложат един върху друг. Когато това се случи, онзи елемент от картината, който бе различен — една от колоните на фасадата на банката — се размаза, сякаш очите му не можеха да различат напълно очертанията му.

— Тази грешка се е случила — продължи чичо Едуорн, — защото са използвали дефектна матрица. Един от служителите в монетния двор си занесъл вкъщи шепа от тях. Изобщо не е трябвало да влизат в обращение. Няма да успееш да я различиш, но грешката е в…

— В колоните — довърши Уаксилий. — От дясната страна. Прекалено близо една до друга са.

— Да. Как разбра? Кой ти каза?

— Видях го — отговори Уаксилий и му върна монетите.

— Елупости — каза чичо Едуорн. — Лъжата ти не е правдоподобна, но уважавам желанието ти да скриеш източника.

Вдигна една от монетите и продължи:

— Това е най-ценната дефектна монета в историята на Елъндел. Струва колкото малка къща. Докато я изучавах, научих нещо важно.

— Че богатите хора са глупави? Защото са готови да платят за една монета повече от стойността и?

— Всички хора са глупави, просто по различни начини — възрази чичо Едуорн нехайно. — Този урок научих от друго. Не, тази монета ми разкри една сурова, но безценна истина. Че парите са безсмислени.

Уаксилий наостри уши.

— Какво?

— Очакването е единствената валута, която има истинска стойност, Уаксилий — каза чичо му. — Тази монета е по-ценна от останалите, защото хората мислят, че е. Очакват да бъде. И най-важните неща на света струват само толкова, колкото хората са готови да платят за тях. Да умееш да внушаваш на околните високи очаквания… да можеш да ги накараш да се нуждаят от нещо… това е истинският източник на богатството. Притежанието на ценни предмети не е толкова важно, колкото способността да създаваш ценност там, където някога не я е имало.

Каретата спря пред внушително каменно стълбище, което водеше към същата банка, чийто образ бе изсечен на монетата. Чичо Едуорн изчака кочияша да му отвори вратата, но Уаксилий изскочи сам.

Чичо му го настигна на стъпалата.

— Баща ти — заговори той — е безнадежден по отношение на финансите. От години се опитвам да го науча, но той не може — или не желае — да го направи. Имам големи надежди за теб, Уаксилий. Банковото дело не е единственият начин, по който можеш да помогнеш на къщата си. Но след днешния ден подозирам, че ще видиш, че е най-добрият такъв.

— Няма да стана банкер — отговори Уаксилий, докато се изкачваше по стълбите.

— Така ли? Значи все пак искаш да станеш управник на кочияшите?

— Не — каза Уаксилий. — Ще стана герой.

Чичо му не отговори веднага. Двамата продължиха към върха на стълбището. Накрая каза тихо:

— Вече си на дванадесет години, а още говориш за това? Бих очаквал такава глупост от сестра ти, но баща ти трябваше вече да я е избил от твоята глава.

Уаксилий изгледа чичо си непокорно.

— Дните на героите са отминали — каза чичо Едуорн. — Историите за хората, които преобръщат цялата история със собствените си ръце, принадлежат на един друг свят. Вече е настъпила ерата на модерността — едновременно по-шумна и по-тиха от преди. Вгледай се внимателно. Някога светът се е подчинявал на кралете и воините, но сега тяхната роля се изпълнява от тихи мъже в кабинети. И те я изпълняват далеч, далеч по-умело.

Влязоха в лобито на банката — с нисък таван и стена от решетки като на клетка, зад които седяха прегърбени хора и приемаха или подаваха пари от или на онези, които чакаха на опашките. Чичото на Уаксилий го поведе през една от страничните врати по-навътре в сградата. Обзавеждането от тъмно дърво и килима с цвят на пръст създаваха впечатлението, че вътре цари сумрак, независимо от отворените прозорци и запалените газови лампи.

— Днес ще се проведат две срещи, които искам да наблюдаваш — каза чичо Едуорн, докато влизаха в едно дълго помещение без украси.

Столовете бяха обърнати към стената. Намираха се в стая за наблюдение — място, от което можеше да гледаш как протичат заседанията в банката. Чичо му му махна с ръка да седне, дръпна един панел на стената и разкри зад него стъклен процеп, през който се виждаха двамата мъже в съседната стая. Единият беше банкер, облечен в платнен панталон и жилетка. Седеше зад солидно бюро и разговаряше с един мъж на средна възраст, с прашни дрехи и филцова шапка в ръце.

— С този заем бихме могли да се преместим на по-хубаво място — тъкмо казваше омърляният мъж. — Да си купим жилище извън бедняшкия квартал. Имам трима сина. Всички ще работим усилено, обещавам ви.

Банкерът изгледа мъжа, вирнал нос, след което прелисти някакви книжа. Чичо Едуорн затвори панела с рязко движение, което изненада Уаксилий. После се отдалечи и се настани на един от столовете по-нататък по продължението на стената, а Уакс го последва. Панелът, пред който седнаха, им разкри друга стая, подобна на първата. Една банкерка с пола и жилетка седеше зад също толкова солидно бюро. Посетителят, обаче, беше с чисти дрехи, висок и спокоен.

— Сигурен ли сте, че се нуждаете от още една платноходка, лорд Николин? — попита банкерката.

— Разбира се, че съм сигурен. Щях ли да си направя труда да дойда, ако не бях? За Бога. Би трябвало да позволявате на иконома ми да се грижи за тези процедури. Та нали за това съм го наел, все пак.

Чичо Едуорн затвори панела с тихо тракване и се обърна към Уаксилий.

— Наблюдаваш една революция.

— Революция? — попита Уаксилий. Бе изучавал банково дело — е, поне бе принуждаван да го прави от частните си учители. — Звучат ми като разговори, които се случват в банките всеки ден.

— А — отговори чичо Едуорн. — Значи вече знаеш за всичко това. И на кого от двамата ще отпуснат заем?

— На богатия — отговори Уаксилий. — Освен ако не лъже или не се преструва на друг.

— Не, Николин наистина е богаташ — каза чичо Едуорн. — Теглил е заеми от нас вече много пъти и никога не пропуска да си плати вноските.

— Значи ще дадете заем на него, а не на другия.

— Не — каза чичо Едуорн. — Ще дадем и на двамата.

— Ще използвате надеждните вноски от богатия мъж като гаранция срещу риска да помогнете на бедния?

Чичо Едуорн изглеждаше изненадан.

— Учителите ти явно са си свършили работата добре.

Уаксилий сви рамене, но вътрешно усети прилив на интерес.

Може би това бе един от начините да се превърне в герой. Може би чичо Едуорн бе прав — вече нямаше нужда от мъже на действието. Може би новият свят изобщо не приличаше на онзи, в който бяха живели Издигащия се воин и Оцелелия.

Щеше да има възможността да претегля рисковете внимателно и да дава пари на онези, които наистина се нуждаеха от тях. Ако мъжете в костюми бяха новите господари на света, не беше ли по силите им да го направят едно по-добро място?

— От една страна, преценката ти е правилна — каза Едуорн, без да подозира в каква посока се движеха мислите на Уаксилий. — Но от друга, в нея има логическа грешка. Да, ще отпуснем заем на бедния мъж, но няма да го направим на цената на риск за наша сметка.

— Но…

— Документите, които банкерът ни му предлага в момента, ще обвържат мъжа с такъв дълг, какъвто ще му е невъзможно да изплати. Ако не внася редовно вноските си, подписът му ще ни даде правото да се свържем направо с работодателя му и да започнем да изземаме процент от заплатата му. Ако той не стига, можем да направим същото и със синовете. Богаташът е сключвал договори с нас вече много пъти и къщата му си договаря изгодни условия. Печалбата ни ще възлиза на едва три процента от главницата. Но работникът е отчаян, а другите банки няма да му дадат шанс. Ще ни плати дванадесет процента.

Чичо Едуорн се наведе към него и продължи:

— Останалите банки още не са го осъзнали. Дават заеми само и единствено на надеждните клиенти. Не са се променили така, че да се адаптират към новия свят. Работниците печелят повече от всякога преди и охотно плащат за неща, които всъщност не могат да си позволят. През последните шест месеца провеждаме активна кампания за отпускане на заеми на обикновените хора от града. Те се редят на опашка пред входа ни и скоро ще ни направят много, много богати.

— Ще ги превърнете в роби — каза Уаксилий ужасено.

Чичо му извади дефектната монета и я остави на масата до Уаксилий.

— Тази монета е грешка. Майсторът се е изложил. А сега струва повече от хиляда от онези, с които е трябвало да бъде еднаква. Създадена е стойност, каквато всъщност не е съществувала. А аз ще взема бедните граждани и ще ги превърна в същото. Както вече казах — революция.

Уаксилий усети, че му призлява.

— Тази монета е за теб — каза чичо Едуорн и се изправи. — Ще служи да ти напомня. Подарък, който ще…

Уаксилий грабна монетата от масата и хукна през вратата.

— Уаксилий! — извика след него чичо му.

Банката беше като лабиринт, но Уаксилий успя да се ориентира. Нахлу в малката стаичка, където седяха банкерът и бедният мъж. Работникът вдигна глава от купчината документи; явно едва можеше да чете. Нямаше изобщо да разбере какво подписва.

Уаксилий остави монетата на бюрото пред него.

— Тази монета е дефектна. Всички колекционери търсят да я купят. Продайте я в някой антикварен магазин — не се съгласявайте на нищо под две хиляди, — и използвайте парите да си купите жилище извън бедняшкия квартал. Не подписвайте документите. Ще е като да си сложите хомот.

Уакс прекъсна разказа си за момент и вдигна монетата пред очите си, за да я разгледа по-добре, докато пътуваха към партито със Стерис.

— Е? — попита тя, седнала на отсрещната седалка в каретата. — Какво направи чичо ви?

— Беше бесен, разбира се — каза Уакс. — А работникът подписа документите; не повярва, че наистина бих му дал нещо толкова ценно. Чичо ми дойде, наговори му куп лъжи, красиви като цветни облачета дим, и го накара да сключи договора.

Уакс обърна монетата и се загледа в изображението на лорд Мъглороден, изсечено на предната част.

— Работникът — казваше се Джендъл — се самоуби, като скочи от един мост осем години по-късно. Синовете му още са длъжници на банката, макар че Къща Ладриан вече не притежава дялове в нея; чичо ми я продаде, преди да съсипе къщата и да се престори на мъртъв.

— Съжалявам — каза Стерис тихо.

— Това е една от причините, поради които се махнах — каза Уакс. — Събития като това. И случилото се в Селото, разбира се. Казах си, че отивам да търся приключения; нямах намерение да ставам блюстител на закона. Мисля, че дълбоко в себе си знаех, че няма да мога да променя нищо в Елъндел. Беше прекалено огромен, а мъжете в костюми — прекалено хитри. Да си мъж с пистолет в Дивите земи означава нещо. А тук си просто отживелица.

Стерис сви устни. Явно не знаеше какво да каже. Уакс не я обвиняваше. Често мислеше за случилото се в банката и още не разбираше какво бе могъл да направи по-различно — ако такова нещо изобщо съществуваше.

Прехвърляше монетата между пръстите си. На гърба бе издълбано с малки букви: „Защо си тръгна, Уакс?“.

— Откъде е намерила Кървящата монетата? — попита Стерис.

— Нямам представа. Продадох я, преди да отида в Дивите земи. Баща ми бе спрял да ми дава пари, а имах нужда от средства за пътуването.

— А надписа?

— Не знам — каза Уакс и прибра монетата в джоба си. — Работата е там, че споменът за тази история ме тревожи. По онова време се самоубеждавах, че се опитвам да помогна на мъжа, но не мисля, че е било така. Като се замисля сега, всъщност съм се опитвал да ядосам чичо ми. И не съм се променил, Стерис. Защо заминах за Дивите земи? Исках да бъда герой — да бъда забелязан, известен. Можех да направя много за хората, ако бях заел мястото си в къщата ни в Елъндел, но щеше да ми се наложи да го направя, без да вдигам много шум. Това, че напуснах и че се опитах да си спечеля слава като защитник на закона, всъщност беше егоистична постъпка. Понякога ми се струва, че дори решението ми да се присъединя към констаблите говори за непоносима суета от моя страна.

— Съмнявам се, че това ви интересува — каза Стерис, като се наведе към него, — но за мен мотивацията ви е без значение. Вие спасявате животи. Спасихте… моя живот. Благодарността ми не се влияе от мислите, които са се въртели из главата ви, докато сте го правел.

Уакс срещна погледа й. Стерис имаше такава тенденция — да изпада в изненадващи моменти на пълна откровеност, в които се разкриваше с безпощадна честност.

Каретата намали скоростта и Стерис се извърна към прозореца.

— Пристигнахме, но ще отнеме известно време, преди да можем да влезем. Пред нас е пълно с карети.

Уакс се намръщи, отвори прозореца и надзърна навън. Пред тях наистина се простираше опашка от карети и дори няколко автомобила, която задръстваше алеята към двора за карети на небостъргача ЗоБел. Огромната сграда се извисяваше на двайсетина етажа нагоре към нощното небе, а върхът й се губеше сред тъмните мъгли.

Уакс се прибра обратно в каретата, а през отворения прозорец започнаха да се прокрадват облачета мъгла. Стерис им хвърли поглед, но не го помоли да спусне пердето.

— Явно ще закъснеем — каза Уакс.

Освен ако не импровизираше, разбира се.

— Това е първото парти, което се организира на върха на небостъргача — обясни Стерис и извади едно малко тефтерче от чантата си. — Кочияшите, които паркират каретите, не са свикнали на такъв наплив.

Уакс се усмихна.

— Предвиди, че ще се забавим тук, нали?

Стерис отвори тефтерчето си на една страница и я обърна така, че Уакс да види. Бе описала със спретнат почерк графика за цялата им вечер. Трета точка гласеше: „8.17: Влизането в сградата вероятно забавено поради натовареното движение. Лорд Уаксилий ни отнася на последния етаж с аломантия, което е непристойно и същевременно невероятно вълнуващо“.

Той вдигна вежда и погледна джобния часовник, който носеше закачен на колана с кобурите си, вместо в джобчето на жилетката, за да може да го пусне лесно заедно с останалите източници на метал.

— В момента е 8:13. Точността ти е изневерила.

— Движението по улицата не е така претоварено, както очаквах, че ще бъде.

— Наистина ли искаш да го направим по трудния начин?

— По мое мнение, това всъщност ще бъде лесният начин — каза Стерис. — Но все пак ще е неуместно.

— Напълно.

— За щастие, ти вече имаш съответната репутация и не може да се очаква от мен да успявам да те обуздая всеки път. За всеки случай си облякох тъмни долни дрехи, за да не се виждат така ясно, докато летим.

Уакс се усмихна, протегна ръка под седалката и извади пратката, която му беше оставила Ранет. Хвана я под мишница, отвори вратата и каза:

— Хората те подценяват, Стерис.

— Не — възрази тя и стъпи на влажния от мъглите тротоар с обувките си, които, както Уакс забеляза, бяха снабдени с надеждни катарами. Добре. — Просто смятат, че ме познават, когато всъщност не е така. Да разбираш начина, по който работят социалните норми, не е същото като да ги подкрепяш. А сега, как ще… 0!

Последното възклицание се изплъзна от устните и, когато Уакс я дръпна към себе си, извади Възмездие от кобура и изстреля един куршум в земята — между три павета — пред краката им. Ухили се широко, докато от каретите долу заизскачаха глави. На Уейн и Мараси щеше да им се наложи да се оправят сами, но така сигурно беше по-добре. Така нямаше да стават обект на излишно внимание.

Уакс намали теглото си, обърна се във въздуха заедно със Стерис така, че да бъдат под правилен ъгъл спрямо куршума, и Тласна. Стрелнаха се нагоре и настрани, високо над опашката долу, и се приземиха на декоративните площадки на няколко етажа по-нагоре. Стерис се бе вкопчила в него като котка, увиснала над океан, с широко отворени очи. След това го пусна предпазливо и пристъпи към ръба на каменната издатина, за да погледне към мъгливата бездна. Долу танцуваха светлинки: каретите, уличните лампи, фенерите в ръцете на лакеите. Заради мъглите, повечето изглеждаха като малки мехурчета, заобиколени от сенки.

— Имам чувството, че плувам в море от дим и облаци — каза тя.

Мъглите бушуваха и се преплитаха бавно, сякаш бяха живи — поточета и водовъртежи, които сякаш се движеха в противоположна посока на повеите на вятъра и никога не спираха.

Уакс отвори пратката на Ранет и извади отвътре намотка здраво плетено въже. Погледна нагоре. В бележката на Ранет пишеше, че иска да провери резултатите от употребата на въже, вързано за някаква устойчива котва, докато скача с аломантия, и да й пише какви са резултатите.

— Бяхте много нетърпелив да дойдете на партито — каза Стерис. — Не може да е само за да се срещнете с губернатора. Свързано е с работата ви. Виждам го.

Уакс вдигна въжето — в единия му край бе закачена тежка стоманена кука, — за да опита с каква сила ще трябва да го хвърли.

— Познава се — продължи Стерис, — защото сте напълно нащрек. Вие сте хищник, Уаксилий Ладриан.

— Аз ловя хищници.

— Но и самият вие сте такъв.

Тя го погледна през прозрачните нишки мъгла, които танцуваха помежду им. Очите и блестяха. Отразяваха сиянието на морето облаци долу.

— Като лъв. През повечето дни сте до мен само отчасти. Излегнат, полузаспал. Правите, каквото е необходимо, изпълнявате задълженията си у дома, но нищо повече. А след това се появява плячката. И вие се пробуждате. Внезапно сте целият скорост, ярост и мощ, обзет от напрегнатото вълнение на гонитбата. И това вече е истинското ви „аз“, Уаксилий Ладриан.

— Ако думите ти са верни, значи всички бранители на закона са хищници.

— Истинските бранители на закона, може би. Не мисля, че съм срещала друг такъв.

Тя проследи погледа му и вдигна очи нагоре. После добави:

— И така, ето моят въпрос. Какво ловувате тази вечер?

— Кървящата ще бъде тук.

— Убийцата? Откъде знаете?

— Пак ще се опита да убие губернатора — каза Уакс. — Иска да ме изпита, да види дали ще мога да я спра, как ще реагирам.

— Говорите така, сякаш става въпрос за личен конфликт между двама ви.

— Ще ми се да беше така — каза той, а наум си помисли: Друг ти дърпа конците. — Иска ми се да познавах Кървящата достатъчно добре, че да е нещо лично. Това би ми дало предимство. Но тя определено се интересува от мен, а това означава, че не мога да пропусна това празненство. Иначе може да го приеме като знак, че трябва да удари сега.

Уакс донави въжето и го хвана, като остави куката да се люлее свободно. Протегна ръка към Стерис и тя с готовност пристъпи към него.

Откри аломантичната линия, която водеше към един от стоманените пръти, които укрепяваха каменната платформа под краката му. Заради дебелия камък, който ги разделяше, нямаше да може да се Тласне от него така добре, както обикновено — но беше голям и стабилен, така че бе подходящ за целите му. Прегърна Стерис, Тласна се от пръта и полетя в нощния въздух. Небостъргачите като този представляваха проблем, понеже изтъняваха с височината. В добавка към това, много от опорите, на които се налагаше да стъпва, бяха тесни первази и поради това му беше трудно да се Тласне право нагоре — в повечето случаи политаше под ъгъл леко встрани от сградата. Така или иначе, колкото по-нависоко беше, толкова по-далеч от стената се озоваваше. Обикновено успяваше да противостои на този ефект благодарение на пушката си и способността си да намалява теглото си. Но това нямаше да помогне, когато трябваше да носи и Стерис.

Въжето и куката на Ранет, обаче, можеха. Изчака да достигне височината, на която полетът му нагоре започна да се забавя — вече бе прекалено далеч от пръта. Както обикновено, се бе отдалечил на около три метра от сградата. Затова, докато се забавяше насред полет, метна куката към един от балконите и я Тласна. Тя се стрелна между металните пръти на балкона, но когато Уакс дръпна въжето, изпадна помежду им. Той увисна във въздуха несигурно. Имаше опасност да падне настрани и далеч от сградата. Изруга и опита още веднъж. Този път металната кука се закачи стабилно.

Той издърпа двамата навътре, сякаш бяха риба, а въжето — кордата, за която я изтегляха. Така стигнаха до балкона. Остави Стерис и нави въжето, вдигнал поглед нагоре.

— Добре се справи.

— Прекалено бавно става — отвърна Уакс разсеяно.

— О, Боже.

Той се усмихна, стисна я пак с едната си ръка и ги Тласна нагоре от балкона. Този път хвърли куката бързо към един от балконите на около половината път нагоре към партито, и я закачи веднага. Продължи да се Тласка и подмина балкона. После дръпна рязко въжето и промени посоката си във въздуха така, че да се насочи към сградата.

Блъсна се в нея с подметките на ботушите си, стиснал въжето в една ръка и обвил другата около Стерис. След това ги остави да паднат и да се приземят на балкона на около метър под тях. По-добре, по-добре. Големият недостатък на металометите като него беше, че могат само да се Тласват далеч от предмети, но не и да се придърпват към тях. Въжето определено щеше да му свърши работа.

Освободи куката, като я дръпна насам-натам. Доста неудобно. Ами ако се наложеше да я откачи, докато лети или докато се бие? Можеше ли Ранет да направи такава кука, че някак да може да бъде освобождавана от разстояние? Тласна се от балкона и двамата отново полетяха нагоре. Стерис впи пръсти в раменете му. Мъглите се кълбяха лениво наоколо. Монетометите свикваха да се чувстват удобно на всякаква височина — независимо от колко високо паднеше, бе достатъчно да хвърли едно-единствено парченце метал и да се Тласне внимателно от него, за да остане невредим.

— Всеки път забравям колко объркващо може да бъде — каза той, като забави издигането им. — Затвори очи.

— Не — каза Стерис, леко задъхана. — Това е… Прекрасно е.

Май никога няма да разбера тази жена, помисли си Уакс. Можеше да се закълне, че е ужасена. Следващите няколко етапа от пътуването им нагоре минаха гладко — започваше да свиква с куката. Въжето е прекалено обемно, помисли си… Да го мъкна наоколо би било доста досадно. Освен това, куката лесно можеше да се закачи в него или нещо друго. Ако го използваше по време на битка, вероятно щеше да му се наложи да го изостави след първия скок.

За тази вечер, обаче, му вършеше добра работа. Миг по-късно двамата се приземиха на балкона на последния етаж сред вихър от фусти и ленти мъглопелерина. Наблизо стоеше малка групичка гости. Разнесоха се възклицания на изненада и звън от изпусната чаша. Уакс се изправи и пусна Стерис. Въпреки пътешествието, което й се бе наложило да предприеме, тя мигом успя да се вземе в ръце, като приглади полите си и прибра изпадналите от вдигнатата и прическа къдрици.

— Пристигане — отбеляза тя тихо, — подобаващо за човек с вашето положение.

— Поне привлякохме вниманието на стражите — каза Уакс и кимна към мъжете, застанали в ъглите на балкона, които ги наблюдаваха.

Явно си вършеха работата добре, което беше хубаво. Никой монетомет нямаше да успее да влезе незабелязано. Но не го спряха. Бе прекалено важен, че да го безпокоят.

Нави въжето с куката и ги завърза за кръста си под палтото, което накара Стерис да подбели очи. След това положи дланта си върху ръката му. Преди да излязат от имението Ладриан, тя му бе дала подробен урок как следва да върви и да се държи — шестия подобен, откакто се бяха запознали. Може би причината беше в това, че той никога не правеше, каквото се очакваше от него. Тази вечер също я хвана за ръката по по-интимен начин, отколкото му бе показала. Е, бяха сгодени. Поквара, имаше право да я държи за ръката.

Стерис го изгледа, но не каза нищо. Уакс Тласна вратите на балкона с аломантия, за да ги отвори, и двамата се присъединиха към празненството.

9

Застанал в подножието на небостъргача ЗоБел, Уейн проследи с поглед как Уакс и Стерис изчезват сред мъглите. Поклати глава и извади топче дъвка от тенекиената кутийка в джоба си. Бе си купил малко. Наистина беше забавно за дъвчене.

Пъхна топчето в уста и се замисли какъв ръждив глупак е приятелят му. Явно бе решен да продължи да упорства с цялата тази глупост с годежа си за Стерис, защото Леси му липсваше твърде много. Затова бе избрал брак, в който нямаше нужда да влага чувства. Бе също толкова лесно да го различи, колкото дъното на чаша, пълна с разредена бира.

Уейн протегна ръка към Мараси, за да й помогне да слезе от каретата.

— Добре изглеждаш — каза му тя. — Изненадана съм, че се съгласи да го облечеш.

Уейн хвърли поглед на елегантно скроения си костюм, като продължи да дъвче разсеяно. Мараси се държеше, сякаш е направо изумена, задето има костюм с подходящо тъмнозелено шалче и изискано бомбе. Защо да няма? Имаше облекла като за просяк, като за констабъл, като за стара бабичка. Човек трябваше да може да се слива със заобикалящата го среда. В Дивите земи, това означаваше да носиш светлокафяв костюм, подходящ за ездач. В града означаваше да носиш нафукан костюм, подходящ за някой пълен кретен.

Тъпата опашка бе така дълга, че за времето, което щеше да им отнеме да я преполовят, би ръждясал алуминий. Покварата да го тръшне Уакс и проклетите му шмекерии, помисли си Уейн. Можеше поне да вземе него вместо Стерис.

Забеляза необичайния факт, че върнаха една от двойките начело на опашката, и мъжът и жената се видяха принудени да се измъкнат обратно с каретата си, въпреки цялото чакане. Какво става там горе?, запита се Уейн. Тузари като тези не ги гонеха от партита, нали? Имаха покани — макар и някои да бяха фалшиви. Същите като онази, която бе дал на старата тиранка в училището, обаче.

Е, нямаше как да разберат, преди да им дойде реда. А хората се придвижваха така баааааааааавнооооо.

— Измъкнахте ли нещо полезно от оня тип, дето го заловихте? — попита той Мараси.

— Не — отговори тя. — Не е с всичкия си. Но открихме в него нещо, което май ще се окаже хемалургичен клин.

— Поквара. И за това ли знаеш?

— Прочетох книгата — каза Мараси разсеяно. — Смърт я даде първо на мен, все пак, и Уаксилий ми позволи да направя копие. Арестантът ни имаше обица, захваната на кожата на гърдите. След като я махнахме, се успокои. Но пак отказва да говори.

В крайна сметка, след около седем сезона, успяха да се доберат до входа. Мараси извади поканата им. Пазачът на входа я огледа с мрачно изражение.

— Боя се, че ни поръчаха да отказваме достъп до хората с безименни покани, които не са били изпратени лично на тях. След опита за покушение срещу губернатора можем да пускаме само гостите, чиито имена са упоменати изрично в списъка.

— Но… — започна Мараси.

— Почакайте един момент — прекъсна я Уейн. — Ние сме важни хора. Не виждате ли колко ми е засукано шалчето?

Няколко мъже в черни палта, които също стояха до вратата, пристъпиха заплашително напред. Службата за правителствена сигурност. Покварата да ги тръшне, дано. Констаблите бяха истински хора — е, да, случваше се да извият нечий врат от време на време, но бяха отраснали на улиците, също като всички останали. Тези зверове, обаче… едва можеше да се каже, че имат душа.

— Спасих живота на губернатора днес — каза Мараси. — Нали няма да отпратите точно мен?

— Боя се, че няма какво да направя — каза стражникът с все така каменно изражение.

Да, определено имаше нещо гнило. Уейн грабна Мараси за ръката и я дръпна настрани.

— Да тръгваме. Покварата да ги тръшне, дано, идиоти такива.

— Но…

Уейн хвърли поглед през рамо, издебна точния момент и образува завързваща сфера.

— Хубаво, значи — каза. — Нов план!

— Звучиш доста въодушевен — каза тя, като хвърли поглед на границата на сферата.

Виждаше се по-ясно от обикновено, понеже мъглата във вътрешността й продължаваше да се вихри бавно, докато тази навън висеше замръзнала във въздуха като дипли тънка марля.

— Лесно се въодушевявам, такъв ми е характерът — каза Уейн, докато крачеше бързо към подобната на катедра масичка, зад която стоеше стражникът.

Бе успял да я вкара в сферата, без да обхване и него. Наистина много точно преценено. На масичката стоеше списъкът с имената.

— Мисля, че се отказа от влизането по обикновения начин прекалено лесно — каза Мараси и скръсти ръце.

— Имената ни са вписани тук — каза Уейн, като внимаваше да не спира да се движи, докато четеше. — В колонката с хора, чието присъствие е особено нежелано. Никакво количество ораторстване от твоя страна нямаше да ни помогне.

— Какво? — попита тя изумено и го блъсна леко настрани, за да погледне. — По дяволите. Та аз му спасих живота на това копеле.

— Мараси! — възкликна Уейн ухилено. — Започваш да говориш като човек.

— Заради теб — каза тя и направи кратка пауза. — Копеле.

Той се ухили, без да спира да дъвче шумно дъвката.

— Спаси му живота, да, но сигурно охраната му иска да те държи настрана, а не той. Изложиха се като кръгли глупаци, задето един от техните се оказа от противниковата страна, а ти забеляза преди тях.

— Но това е толкова дребнаво! Играят си с живота на самия губернатор!

— Хората са дребнави — отвърна той и отскочи на едната страна.

— Защо се щураш така?

— Ако остана на едно място твърде дълго, ще могат да ме зърнат, независимо от високата ни скорост в сферата. Ако не спираме да се движим, сме мъгла, а сред цялата тази обикновена мъгла, ще им е невъзможно да забележат нещо.

Тя неохотно започна да върви насам-натам. Уейн хвърли още един поглед на списъка, и разпозна още едно име.

— Ха така. Ето това вече ще ни свърши работа.

— Уейн. Ще ни навлечеш големи неприятности, нали?

— Само ако ни хванат! — заяви той и посочи листа. — Имат два списъка — единият е с хора, които не бива да пускат за нищо на света, а другият — с хора, които могат да влязат. Виждаш ли бележките? Четвъртото име от горе надолу? Пише, че е изпратил съобщение, че не е сигурен дали ще може да дойде. И че трябва да внимават да не пуснат някого другиго с неговата покана.

— Уейн, това е професор Ханланазе. Гениалният математик.

— Хм — потри брадичка Уейн. — От университета.

— Не, от Ню Сирън. Някои от нововъведенията в технологиите за горене са негова заслуга.

Уейн наостри уши.

— Не е жител на града. Значи хората може би не го познават.

— Познават го по име.

— Но външно?

— Може да се каже, че предпочита усамотението — каза Мараси. — Често го канят на подобни събития, но рядко се появява. Уейн, не мисли, че не забелязвам изражението ти. Не можеш да се престориш на него.

— Кое е най-лошото, което би могло да се случи?

— Да ни хванат — каза тя, без да спира да върви редом с него из времевата сфера. — Да ни хвърлят в затвора, да ни осъдят за заговор срещу правителството, да изложим Уаксилий.

— Ето това вече — каза Уейн и се върна обратно на мястото, от което бе образувал времевата сфера, — е най-добрият възможен аргумент, който би могъл да се измисли в полза на плана ми. Ела тук, за да мога да прибера сферата. После ще трябва да си намерим и оръжие.

Мараси пребледня и пристъпи до него.

— Ако си решил да се опиташ да вкараш вътре пистолети…

— Не пистолети — отговори той, широко ухилен. — Друг вид оръжие. Математика.

— Значи онази кандра е тук — прошепна Стерис на Уакс, който я бе хванал под ръка, и се огледа из помещението. — Някъде.

Апартаментът на върха на небостъргача ЗоБел заемаше целия последен етаж и бе обрамчен с големи прозорци от всички страни. Приглушената светлина на десетина полилея блещукаше по чашите за вино, диамантените бижута и пайетите по изисканите рокли. Тази мода бе нова. Нима разбираше толкова малко от облекло, че не бе забелязал такава очевидна промяна?

Стерис бе облечена в по-традиционен тоалет — въздушна, надиплена бяла рокля, с малък турнюр и тясна в кръста. Но яката и ръкавите бяха обшити с пайети и изработени от по-бляскава материя — стояха по-нежно от нещата, които обикновено носеше, и всъщност доста и отиваха. Тези орнаменти придаваха на дрехата вид, сходен на модерните рокли.

Присъстващите на партито обикаляха бавно между няколко бара и множество малки пиедестали, разположени по постлания с червен килим под. Уакс и Стерис подминаха един от тях — бе покрит със стъклен похлупак, а под него бе изложено парче сурова медна руда колкото човешка глава. Повърхността му лъщеше на слабата светлина.

Аломантични метали, помисли си Уакс, докато подминаваха поредния изложен екземпляр. Имаше десетки. Всеки бе снабден с метална табела, на която бе написано от коя мина е добит. Разговорите в стаята се въртяха около тях, а гостите се струпваха на малки групички наоколо, хванали в ръце разноцветни коктейли, които сякаш искряха на светлината.

— Привличате внимание — забеляза Стерис. — Не съм сигурна, че пелерината беше добра идея.

— Мъглопелерината е символ — отвърна Уакс. — Напомняне.

Бе успяла да го убеди за косата, но не и за това.

— Кара ви да приличате на някакъв разбойник.

— Така и трябва. Може би така ще се замислят, преди да ме излъжат. Не искам да участвам в игрите им.

— Вие вече сте част от игрите им, лорд Уаксилий.

— Което е и причината, поради която не обичам да посещавам такива партита — каза той и вдигна ръка, за да я спре, преди да отговори. — Знам. Присъствието ни тук е важно. Да идем да си поговорим с гостите, в чиято компания смяташ да прекараме вечерта.

Стерис винаги разполагаше с внимателно изготвен списък на тези гости. Беше единственият човек, когото някога бе срещал, който си подготвяше график за партитата.

— Не — каза тя.

— Не?

— Така правим обикновено — каза тя и дари лейди Мългрейв с една точно определена усмивка от няколкото вида, които бе упражнявала, докато се разминаваха. — Тази вечер ще следваме вашата цел. Нека се съсредоточим в нея и да открием убийцата.

— Сигурна ли си?

— Да — отговори тя и махна на една друга двойка. — Добрата съпруга би следвало да се интересува, ако не и да не участва пряко в заниманията, важни за мъжа и.

— Няма нужда да го правиш, Стерис. Ще…

— Моля ви — каза тя тихо. — Има.

Уакс спря да спори. Истината беше, че беше доволен от предложението и. При положение, че бе възможно Кървящата да е някъде тук, така или иначе нямаше да бъде в състояние да се отпусне.

Но как щеше да открие създанието? И по-важно от това — как би могъл да победи някого, който може да се движи твърде бързо, за да бъде видян? За разлика от аломантията, която гореше с определени скорости, ферохимичните сили можеха да се използват наведнъж. Кървящата можеше да изцеди металоемите си до капка в един-единствен порив на скорост — и да погуби десетки, преди той успее да мигне. И нямаше да бъде в състояние да я спре.

Но може би не й бе останала сила за това. Не можеше просто да погълне още метал и да попълни резервите си, както аломантите можеха. Трябваше да разчита на скоростта, която вече бе успяла да съхрани, а бе откраднала клина едва наскоро. Убийството на гостите на търга на Уинстинг трябва да й бе коствало огромно количество от онова, което на теория би трябвало да е съхранила през последните няколко седмици.

Значи имаше две възможности. Или да я убие, преди да е предприела нещо, или да я накара по някакъв начин да изхаби ферохимичния си резерв, без да нарани някого.

Приближи се към бара, поръча питиета и се обърна, за да огледа събралото се множество. Бяха изминали две десетилетия, откакто бе спрял да бъде част от висшето общество, и двете години, откакто се бе върнал обратно, не бяха достатъчни да почистят ръждата. Всички тук се държаха по един и същи лицемерен начин — бърбореха с внимателно престорено веселие, докато тайно се стремяха да напреднат към собствените си цели. Нямаше място, където би било по-лесно за един убиец да се слее с обстановката.

Хванал чашите в ръце, Уакс се отдалечи от бара и образува стоманената сфера около себе си.

Не притежаваше тази способност от самото начало и не бе напълно сигурен как я разви. Е, основната механика на процеса бе очевидна: разгаряше стомана, после Тласваше леко във всички посоки едновременно. Но как се бе научил да изключва от ефекта на сферата металите, които самият той носеше? Още не беше проумял. Просто бе нещо, което се бе получило с течение на времето.

Когато образуваше сферата, аломантичният му усет откриваше всички източници на метал, които се движеха бързо към него, и ги Тласкаха назад — колкото по-близо бяха, толкова по-силно. Ставаше все по-добър и по-добър в това. Упражненията, по време на които обличаше около трийсетина сантиметра дебела броня и защитно облекло и нареждаше на Дариънс да стреля в гърдите му, бяха помогнали. Не можеше да избягва куршумите напълно, но сферата определено помагаше.

— Какво направихте току-що? — попита Стерис, когато се приближи до нея. — Гривната ми се опитва да избяга от ръката ми.

— Свали я — помоли Уакс. — Ако се стигне до аломантична битка, у теб не бива да има никакви метали.

Стерис вдигна вежда, но свали гривната и я пусна в чантата си. Уакс мислено я добави към изключенията от аломантията му.

— Не знам дали би имало някаква разлика — каза Стерис. — Мястото прелива от метал. Какво правите с питието си?

Уакс вдигна поглед. Тъкмо бе сипал скришом мъничко кафява пудра в чашата си.

— Взех си вода — каза той. — От пудрата ще заприлича на бренди. Ако имам възможността да се престоря на пиян по-късно, ще ми бъде от полза.

— Забележително — каза тя. Изглеждаше истински впечатлена.

Докато се разхождаха бавно из стаята, минаха под един от полилеите. Късчетата кристал, окачени на тънки жички, се отдръпнаха леко от Уакс като иглата на компас от магнитен полюс. Неволно събори едно парче руда от поставката му, докато минаваха покрай него. Поквара. Неохотно намали силата на стоманената сфера.

— Да потърсим губернатора — каза Стерис.

Уакс кимна. Не можеше да се отърси от усещането, че накъдето и да се обърне, към гърба му винаги има насочен пистолет.

„Някой друг ни дърпа конците, пазителю на закона“.

Червено по тухлите. Леси в ръцете му, вече мъртва. Ръцете му, мокри от кръвта и…

Не. Беше го преодолял. Беше изживял скръбта си. Нямаше да се остави да пропадне пак в същата дупка. Докато продължаваха да се движат из помещението, двама низши благородници, облечени в тъмни цветове, понечиха да ги пресрещнат, но Уакс ги изгледа предупредително, и това бе достатъчно да ги накара да се отдръпнат.

— Лорд Уаксилий… — започна Стерис.

— Какво? — попита Уакс. — Каза, че отиваме да търсим губернатора.

— Това не означава, че можете да ръмжите на всички останали.

— Не съм ръмжал.

Нали?

— Оставете на мен да се оправя следващия път — каза Стерис и го поведе около един пиедестал, на който, колкото и да бе странно, не бе изложено нищо.

На плочата бе изписано: „Атиум, изгубеният метал“.

Докато се приближаваха към губернатора — който стоеше до прозорците от северната страна на апартамента, заобиколен от група приближени, — един мъж с яркожълта папийонка забеляза Уакс. Просто чудесно. Лорд Стенет. Пак щеше да се опита да сключи по-изгодна сделка за митническите тарифи за текстил. Но нямаше да го каже, разбира се — не и в началото. Хората по тези места никога не казваха онова, което мислеха.

— Лорд Уаксилий! — поздрави го Стенет. — Тъкмо за вас се бях сетил! Как вървят приготовленията за сватбата? Да очаквам ли покана скоро?

— Не твърде скоро — отговори вместо него Стерис. — Едва сега се спряхме на свещеник за церемонията. Ами вие? Целият град говори за годежа ви!

Лицето на мъжа помръкна.

— О. Ами, по този въпрос… — започна той и прочисти гърло.

Стерис продължи да го подпитва, но секунди по-късно, Стенет вече си бе измислил извинение, сменил темата и изчезнал с няколко последни любезности.

— Какво беше това? — попита Уакс.

— Изневерява на годеницата си — обясни разсеяно Стерис. — Темата го кара да се чувства неудобно.

— Добра работа — каза Уакс. — Много те бива в тези неща.

— Владея ги на прилично ниво.

— Мисля, че и аз така казах.

— Има разлика — поклати Стерис глава. — В тази стая има и истински майстори на общуването в такива социални кръгове. Аз не съм от тях. Обучена съм в областта на етикецията и порядките във висшето общество, проучвала съм я и сега прилагам придобитите знания. Но някой друг би успял да проведе разговора така, че Стенет да остане доволен, но и да се насочи към друг скоро. На мен ми се наложи да използвам груба сила, така да се каже.

— Ти си една наистина необичайна жена, Стерис.

— И го казва единственият мъж в стаята, който е препасал пистолети — отговори тя. — Мъж, чието подсъзнание се опитва да избута обиците от ушите на всяка жена, покрай която минаваме. Не забелязахте, че пръстенът на лейди Ремин падна в питието и, нали.

— Пропуснал съм го.

— Жалко. Беше забавна гледка. Насам. Не бива да се оставяме да ни заговори лорд Букърс. Нетърпимо отегчителен е.

Двамата слязоха по три стъпала и накараха лъскавите парчета калаена руда, изложена на един от пиедесталите, да се раздрънчат леко. До тях бяха изложени картини на известния Железни очи, включително и няколко скици на лорд Мъглороден — който е бил Калаено око преди Катацендъра. Забавно е, че Стерис би нарекла някого „отегчителен“, помисли си.

— Мислите си, че е доста смешно да нарека някого „отегчителен — каза Стерис, — като се има предвид, че самата аз съм известна с този недостатък.

— Не бих го казал по този начин.

— Няма проблем. Както съм казвала вече много пъти, наясно съм с репутацията си. Трябва да приема собствената си природа. Разпознавам скучните хора по същия начин, както ти разпознаваш другите аломанти — като колеги, чието изкуство предпочитам да избягвам.

Уакс установи, че се усмихва.

— И една странична забележка — добави Стерис тихо, докато го водеше към мястото, където губернаторът тъкмо разговаряше с лорда на Къща Ерикел. — Ако успеете да откриете убийцата, ме насочете към нея. Ще се опитам да я омая с разкази за финансовите отчети на къщата ни. С малко късмет, ще и се доспи толкова, че ще падне и ще се удави в собственото си питие. Първата сразена от мен престъпничка.

— Стерис! Та това наистина беше смешно.

Тя се изчерви. После му прошепна с конспиративно изражение:

— Ако искате да знаете, измамих ви.

— Измами?

— Знам, че обичате остроумните разговори — каза тя. — Затова се подготвих предварително, като си съставих списък с коментари, които бихте намерил за забавни.

Уакс се засмя.

— Умееш да планираш всичко, а?

— Обичам да съм подготвена. Макар че трябва да призная, че понякога изпадам в толкова усилена подготовка, че се налага да си правя планове кога и как да планирам. Животът ми е заприличал на красив кораб на сух док, построен с осемнайсет руля, които сочат в осемнайсет различни посоки, за да бъде стопроцентово сигурен, че има как да се придвижва.

Тя се поколеба, изчерви се пак и добави:

— Да. И тази шега е от списъка.

Уакс се засмя въпреки това.

— Стерис, не мисля, че съм те виждал да се държиш по-открито някога.

— Но нали се преструвам. Приготвих си репликите предварително. Не се отклонявам от планираното в действителност.

— Ще се изненадаш, ако разбереш колко много хора правят същото — каза той. — Освен това, ти си такава. Значи не е преструвка.

— Значи никога не се преструвам.

— Мисля, че е така. Просто чак сега го осъзнавам.

Двамата се приближиха към Инейт — достатъчно, че да забележи, че го чакат. Останалите двойки и групички наоколо им хвърляха погледи скришом. Бидейки лорд на една от най-големите къщи, Уакс имаше по-висок ранг от почти всички присъстващи. Старите благороднически титли започваха да имат все по-малка тежест, но с помощта на богатството на Стерис бе успял да изплати множество от сериозните си дългове. Това на свой ред му бе позволило да избегне фалита на множество от фабриките на къщата и да удържи положението, докато другите му инвестиции започнаха да изплащат дивиденти. Къща Ладриан отново се бе превърнала в една от най-богатите в града. А това постепенно придобиваше все по-голяма важност в сравнение с благородническата кръв.

Смяташе за неприятна, но не и за изненадваща честотата, с която знатното потекло съвпадаше с икономическата и политическата мощ. Законите на лорд Мъглороден, изградени въз основата на идеала на Последния император, бяха предназначени да върнат мощта в ръцете на обикновения човек. А ето, че все същите хора продължаваха да управляват сами. И Уакс беше един от тях. Колко виновен трябваше да се чувства?

Вече се боя, че направих нещата твърде лесни за хората…

Дрим, главният телохранител и шефът на охраната на губернатора, пристъпи към Уакс.

— Вие ще бъдете следващите, предполагам — изръмжа дебеловратият мъж. — Разбрах, че хората ми на входа са ви позволили да влезете с пистолетите.

— Уверявам те, Дрим — каза Уакс, — че ако губернаторът наистина бъде изложен и на най-малка опасност, ще си благодарен за това.

— Предполагам, че е така. Оръжията така или иначе нямат особено значение за вас, нали? Можете да убиете човек с дребните монети в джоба си.

— Или с чифт ръкавели. Или с пироните, с които килимът е прикрепен към пода.

Дрим изсумтя.

— Жалко за помощника ви.

Уакс рязко се съсредоточи в думите му.

— Уейн. Какво се е случило?

— Заплаха за сигурността е — заяви Дрин. — Наложи се да го отпратим.

Уакс се отпусна.

— А. Добре тогава.

Дрим се усмихна. Явно смяташе, че е удържал някаква победа. След това се отдръпна и пак зае мястото си до стената, откъдето следеше онези, които идваха да разговарят с губернатора.

— Не се ли безпокоите за Уейн? — попита Стерис шепнешком.

— Вече не. Безпокоях се, че тук ще му доскучее до такава степен, че ще се запилее нанякъде. Но този мил човек е имал добрината да му даде предизвикателство.

— Значи… Искате да кажете, че ще се опита да се вмъкне скришом?

— Ако Уейн вече не е някъде тук, лично ще изям чантата ти и ще се опитам да я изгоря, за да подхраня с нея аломантичните си сили.

Продължиха да чакат. Настоящият събеседник на губернатора, лейди Шайна, бе превзета дама, способна да говори празни приказки с часове, но след политическата и финансова подкрепа, която му бе предоставила, дори губернаторът не можеше да си позволи да я отпрати. Уакс се огледа. Чудеще се къде може да бъде Уейн.

— Лорд Уаксилий Ладриан — каза един женски глас. — Чувала съм за вас. Дори по-красив сте, отколкото разправят.

Той вдигна вежди към новодошлата — висока жена, която също чакаше да говори с губернатора. Много висока — извисяваше се над него с около десетина сантиметра. Имаше сочни устни, едри гърди, матова кожа и коса с цвят на барут. Носеше червена рокля, по-голямата част от която липсваше от кръста нагоре.

— Не мисля, че сме се срещали преди — каза Стерис хладно.

— Името ми е Милан — каза жената, без да си прави труда да погледне към Стерис. Вместо това огледа Уакс отгоре до долу и се усмихна загадъчно. — Носите оръжие и мъглопелерина като от Дивите земи на коктейл, лорд Уаксилий. Дръзко.

— Няма нищо дръзко в това да правиш онова, което винаги си правил — каза Уакс.

„Виж, да флиртуваш с някого, докато годеницата му стои точно до теб — това вече е“, добави наум.

— За вас се говорят любопитни неща — продължи Милан. — Верни ли са?

— Да.

Тя присви устни и се усмихна. Явно очакваше да й каже още нещо. Вместо това той я погледна право в очите и зачака. Тя се размърда и премести чашата си от едната ръка в другата. Накрая се извини и си тръгна.

— Ха — изкоментира Стерис. — А казват, че аз карам хората да се чувстват неудобно.

— Подходящият поглед се усвоява бързо — каза Уакс и насочи вниманието си обратно към губернатора.

Прецени, че ще е разумно да държи Милан под око. Дали това всъщност не беше Кървящата, която се опитва да го държи под око? Или просто поредната повърхностна, прекомерно уверена в прелестите си дама от светските кръгове, прекалила с виното?

Поквара. Трудно ще бъде.

Уейн се разхождаше между гостите на партито, натрупал върху мъничката си чиния колкото храна бе успял да побере. Защо винаги използваха толкова малки чинийки на тези партита? За да не могат хората да изядат твърде много? Поквара. В действията на богаташите нямаше никаква логика. Раздаваха охотно от най-скъпия алкохол в града, а после се тревожеха, че хората ще изядат всички малки кренвиршчета?

Уейн бе бунтар. Отказваше да играе по правилата им. За нищо на света. Бързо си състави боен план. Дамите с малките кренвиршчета се появяваха иззад бара от източната страна, докато на западния приготвяха сухарчетата със сьомга. На север бяха мини-сандвичите, а на юг — различните видове десерти. Ако обиколеше гостната за точно тринайсет минути, успяваше да мине през всяка от базите точно в мига, в който прислужничките се появяваха с новите подноси.

Започваха да го гледат втренчено. По това се познаваше, че си си свършил работата добре — като започнат да го гледат така.

Мараси гледаше да се навърта наблизо, за да играе правдоподобно ролята на асистентка на професор Ханланазе. Уейн почеса брадата си. Не обичаше бради, но Мараси бе казала, че на новите му еванотипни снимки се вижда, че професорът си е пуснал такава. Освен това, Ханланазе беше доста по-широк в кръста от него. Което беше прекрасно. Човек можеше да скрие какво ли не в подплатата.

— Още не мога да повярвам, че носеше всичко това в каретата — прошепна Мараси, след което си открадна едно от кренвиршчетата му.

Направо от чинията. Възмутително!

— Мила ми жено — каза Уейн и се почеса по главата, на която бе нахлупил разноцветна териска шапчица като онази, с която Ханланазе гордо демонстрираше произхода си. — Всеки квалифициран академик се нуждае, преди всичко, от подходящата подготовка. Да напуснеш дома си, без да се подготвиш грижливо за всяко възможно развитие на събитията, е като да работиш в лабораторията, без да вземеш необходимите мерки за сигурност!

— Цялата дегизировка се крепи на гласа — забеляза Мараси. — Как го правиш?

— Акцентите са като дрехи за мислите, мила моя — каза Уейн. — Без тях, всичко, което казваме, би било голо. По-добре направо да започнем да си крещим. О, погледнете. Дамата с десертите пак носи шоколадови сладки! Направо са неустоими, смея да кажа.

Той пристъпи към тях, но го спря един глас.

— Професор Ханланазе?

Уейн замръзна.

— Господи, наистина сте вие! — възкликна гласът. — Не смятах, че ще дойдете.

Към него се приближи висок мъж, облечен от главата до петите в каре — изглеждаше така, сякаш човек би могъл да го окачи на някой стълб и да го използва вместо бойно знаме.

От една страна, Уейн беше доволен. Бе създал дегизировката си само въз основа на описанието на Мараси, затова фактът, че е успял да заблуди някого, който явно бе виждал снимката му, му носеше голямо удовлетворение.

От друга страна… По дяволите.

Уейн подаде на Мараси чинията си и я изгледа строго с поглед, който ясно говореше: И да не ги изядеш. После се ръкува с новодошлия. Платът на костюма му наистина си го биваше. Тъкачът трябва да беше изразходвал целия си запас от райета за годината.

— А вие сте? — попита Уейн с тънък глас.

Бе забелязал, че едрите мъже като професор Ханланазе често имаха гласове като за по-дребен човек. Радваше се, че е изучавал подробно южняшките акценти. Естествено, бе го обогатил и с произношение, подобаващо за университетски професор, и накрая бе добавил към всичко това твърди, термолиански „в"-подобни звуци, за да си личи влиянието на селцето, в което професорът беше отраснал.

Напасването на подходящ акцент беше като да смесваш бои така, че да съответстват на онази, с която е вече е боядисана стената. Ако не ги смесиш в точното съотношение, започваше да изглежда много по-зле, отколкото ако използваш напълно различен цвят.

— Рейм Малдор — каза мъжът и разтърси ръката му. — Нали се сещате… Дисертацията относно ефекта на Хигенс?

— А, да — каза Уейн, като пусна ръката му и отстъпи назад.

Създаваше много правдоподобно впечатление, че се чувства нервен в компанията на толкова много хора, и Малдор му се връзваше като панделка. С готовност се отдръпна назад, за да даде на предполагаемия професор-отшелник повече пространство. А това предостави на Уейн възможността да създаде сфера забързано време, която обхващаше само него и Мараси.

— Какви, в името на китките на Хармония, ги говори този? — изсъска й.

Мараси извади от чантата си книгата, която бе купила от един магазин наблизо, докато Уейн се предрешаваше. Скоро откри страницата, която търсеше. „

— Ефектът на Хигенс. Занимава се с начините, по които спектралните полета се влияят от магнитите.

Тя прелисти още няколко страници и продължи:

— Ето, опитай с това…

И му изреди няколко изречения врели-некипели. Той кимна и прибра забързващата сфера.

— Ефектът на Хигенс е ланшен сняг! — възкликна след това. — Много повече ме интересува начинът, по който статичните електрически полета създават до голяма степен подобен ефект. Трябва само да видите труда, който сме на път да публикуваме!

Рейм пребледня.

— Но… но… аз самият се готвех да изследвам този ефект!

— Значи сте закъснял с поне три години!

— Защо не го споменахте в кореспонденцията ни?

— И да разкрия следващото си откритие?

Рейм се отдалечи с несигурни стъпки, след което хукна към асансьора. Уейн никога не бе виждал учен да се движи така бързо. Човек би си помислил, че раздават безплатни лабораторни престилки в лобито.

— О, Боже — обади се Мараси. — Нали осъзнаваш какъв хаос предизвика в научните им среди току-що?

— Мда — отвърна Уейн, като си взе чинията обратно. — Ще им се отрази добре. Така няма само да си седят и да мислят по цял ден.

— Уейн, те са учени. Не е ли това работата им?

— Проклет да съм, ако зная — каза Уейн, като натъпка едно кренвиршче в устата си. — Но, Поквара, ако е, това би обяснило толкова много.

Еубернатор Инейт привърши разговора си и се обърна към Уакс. Дрим махна към него и Стерис да се приближат. Уаксилий знаеше, че не му се нрави особено, но доколкото го познаваше, телохранителят беше сигурен човек, предан и надежден. Знаеше, че Уакс не представлява заплаха.

За съжаление, не знаеше каква е съществуващата заплаха. Кандра… Би могъл да бъде всеки. Уакс не би се доверявал на околните така лесно.

Не бих ли? запита се в следващия момент, докато разтърсваше десницата на губернатора. Ами ако кандрата е Дрим? Тази възможност мина ли ми през ума?

Кървящата бе успяла да убие брата на губернатора именно по този начин, все пак — като бе облякла лицето на човек, комуто хората на Уинстинг имаха доверие. Трижди да го тръшне Покварата, дано, помисли си Уакс. Много, много трудно ще бъде.

— Лорд Уаксилий? — обърна се към него губернаторът. — Добре ли сте?

— Съжалявам, милорд — каза Уакс. — Разсеях се за момент. Как е лейди Инейт?

— Прилоша и малко — каза губернаторът и целуна ръка на Стерис. — И отиде у дома, за да полегне. Ще и кажа, че сте питали за нея. Лейди Хармс, изглеждате очарователно.

— А вие сте както винаги така любезен — отговори Стерис и му се усмихна искрено.

Стерис харесваше губернатора, макар двамата да бяха на практика пълни противоположности — Стерис бе умерено прогресивна, защото смяташе, че това се очаква от новобогаташите, които искат да напреднат в обществото; Инейт пък беше консервативно настроен. Но това не я безпокоеше. Стерис харесваше хората с ясна мотивация и намираше политическите ходове на губернатора до момента за подходящи.

— Надявам се лейди Алри да се възстанови скоро.

— Нервите й са разклатени, това е всичко — отговори Инейт. — Случилото се днес не и понесе добре.

— Вие, изглежда, се справяте забележително добре — каза Уакс. — Като се имат предвид обстоятелствата.

— Опитът за покушение бе извършен от един от новоназначените ни стражници, който впоследствие се оказа умствено нестабилен. Бил е невероятно лош стрелец и е вероятно дори да не е имал намерение да ме убие.

Губернаторът се засмя. После добави:

— Де да имах късмета Оцелелия винаги да ми изпраща такива врагове, и то — преди избори.

Уакс се насили да се усмихне, след което хвърли поглед настрани. Жената от преди малко — красивата, с големите очи, — бе застанала наблизо. Кой друг се бе приближил подозрително много?

Кървящата няма да обладае тялото на човек, който се набива на очи, помисли си Уакс. Безличните безсмъртни имат векове опит в сливането с човешкото общество.

— Какво смятате вие, лорд Уаксилий? — попита Инейт. — Какви са били мотивите му?

— Бил е принуден да атакува — каза Уакс. — Послужил е за примамка. Някой друг е убил брат ви. И ще се опитат да ви убият пак.

Застаналият наблизо Дрим изправи гръб и погледна към него.

— Интересно — каза Инейт. — Но вие сте известен със склонността си да преследвате сенки, нали така?

— На всеки блюстител на закона му се е случвало да попадне на грешна следа.

— Струва ми се, че ще откриете, че лорд Уаксилий е прав далеч по-често, отколкото греши, милорд — каза Стерис. — Ако ме предупреди за някаква опасност, бих го послушала.

— Съгласен съм — отвърна Инейт.

— Искам да се срещнем на четири очи — каза Уакс, — за да обсъдим някои важни въпроси. Най-късно утре. Трябва да знаете с какво си имаме работа.

— Ще го впиша в графика си.

От Инейт това беше солидно обещание. Уакс щеше да получи онова, за което бе помолил.

— Лейди Хармс, как е братовчедка ви? — продължи губернаторът. — Още не съм и благодарил за стореното днес. Макар и куршумът да бе далеч от целта и да нямаше действителна опасност да ме нарани.

— Мараси е добре — каза Стерис. — Би трябвало да се присъедини към нас скоро, за да…

Погледни ги само.

Мисълта нахлу неканена в главата на Уакс. Стерис и губернаторът продължиха да говорят, но той замръзна на място.

Обличат се в шарени дрехи, обсипани с пайети. Пият вино. Смеятсе, усмихват се, забавляват се, танцуват, ядат и тихо убиват. Всичко върви точно по плана на Хармония. Като актьори на сцена са. Такъв си и ти, Уаксилий Аадриан. Такива са всички хора.

Усети как го полазват тръпки, сякаш мравки пробягаха по кожата му. Мислите в главата му бяха глас — като на Хармония, но дрезгав и груб. Жесток. Ужасяващ шепот.

Уакс продължаваше да носи обицата си. Кървящата бе открила начин да говори на онези, които носеха хемалургични клинове. Убийцата бе в главата му.

10

Уейн се обърна след дамата с кренвиршчетата, когато го подмина. Възнамеряваше да се пресегне за още една шепа. Вместо това отнесе шамар.

Примигна и в първия момент предположи, че на сервитьорите им е писнало да им играе номера. Но авторът на шамара не бе някой от тях. Беше едно момиче. Той съсредоточи поглед върху него, а Мараси побърза да се приближи. Та това дете беше на не повече от петнайсет. А го беше шамаросала!

— Вие — каза момичето — сте чудовище.

— Аз…

— Ремингтел Тарсел! — каза момичето. — Мислите ли, че някой от присъстващите тук е чувал това име някога?

— Ами…

— Не, не са. Разпитах. Всички обикалят наоколо и се наслаждават на ярката светлина на лампите на баща ми — лампите, които му костваха години усилен труд, — а никой не знае името му. И знаете ли защо, господин Ханланазе?.

— Подозирам, че не…

— Защото вие откраднахте изобретенията му, а с тях — и живота му. Баща ми умря без пукнат клипс в ръка, разорен и обезверен, заради хора като вас. Вие не сте учен, господин Ханланазе, независимо от това, което твърдите. Вие не сте изобретател. Вие сте крадец.

— Тук сте права. Аз…

— Ще ви науча аз — изсъска момичето, пристъпи още по-близо към него и го ръгна с показалец в стомаха, почти на същото място, където бе скрил фехтоваческите бастунчета. — Имам планове. И, за разлика от баща си, знам, че гениалните идеи не са достатъчни, за да оцелееш в този свят. Необходимо е и да знаеш как да ги продадеш. Ще си намеря инвеститори и ще променя облика на този град. А когато се намерите сам, опозорен и без пукнат боксинг, си спомнете името на баща ми и онова, което му сторихте.

Тя се завъртя на пета, като го шибна в лицето с дългата си, права руса коса, и се отдалечи с тежки стъпки.

— Какво, по дяволите, беше това? — прошепна Уейн.

— Цената да облечеш чужда кожа, предполагам — каза Мараси.

И имаше нахалството да звучи развеселено!

— Баща й — каза Уейн. — Каза… Че съм убил баща и…

— Да. Май на Ханланазе не му е съвсем чиста работата.

Ханланазе. Да. Ханланазе. Професорът.

— Чела съм някои от статиите на това момиче — продължи Мараси. — Наистина би било срамота, ако тези изобретения са били откраднати.

— Да — каза Уейн, като потри врата си. — Срамота.

Погледна към подноса с кренвиршчета, който мина покрай него, но не събра сили да го преследва. По някаква причина, вече не му беше забавно.

* * *

— Извинете ме — каза Уакс на губернатора и Стерис.

И двамата се втренчиха в него изумено, когато се отдалечи. Груба постъпка. Не си позволи да обръща внимание на това. Пристъпи в центъра на помещението. Инстинктите му крещяха. Извадени оръжия!

Предстои престрелка!

Намери скривалище!

Бягай.

Не направи нито едно от тези неща, но не успя да потисне трептенето на клепача си. Разгоря стомана и около него се появиха синкавите, полупрозрачни линии, които сочеха от него към всеки източник на метал наоколо. Вече бе свикнал да ги игнорира.

Сега ги наблюдаваше внимателно. Трептяха, движеха се и пулсираха заедно с движението на стотината души в стаята. Подноси за храна, бижута, очила. Металните части на масите и столовете. В живота на всички тези хора се съдържаше толкова много метал. Те бяха плътта на цивилизацията, а стоманата беше новият й скелет.

Значи вече разбра какво съм, каза гласът в ума му. Женствен, но прегракнал.

Хармония ти е проговорил. Знам, че е така.

Ти си колос, каза Уакс, като нарочно използва грешната дума.

Ти танцуваш за Хармония, каза гласът. Навеждаш се и се движиш натам, накъдето той ти каже. Не те вълнува какво жалко извинение за бог е той.

Уакс не бе сигурен в това — нямаше как да бъде сигурен, — но му се струваше, че Кървящата не може да чете мислите му. Кандрите можеха само да изпращат мисли. Какво му бе казал Хармония? Че чуването на мисли идва от Съхранението, но вкарването им в чужд ум идва от Гибелта, нали?

Уакс се огледа бавно наоколо и проследи нишките. Кървящата със сигурност не носеше метал у себе си. Онези, които владееха някое от металическите изкуства, бяха по-внимателни с тези неща. Стражите на губернатора, например — половината носеха пистолети, но другата половина — само фехтовачески бастунчета.

Как издържаш, Уакс? попита Кървящата. „Да живееш сред тях. Като да прекарваш живота си, затънал до коленете в тиня.

— Защо уби Уинстинг? — попита Уакс на глас.

Убих го, защото трябваше да умре. Убих го, защото никой друг нямаше да го стори.

— Значи си герой — каза Уакс, като продължаваше да се върти и да оглежда помещението.

Някъде наблизо е, помисли си. И ме наблюдава. Кой? Кой от всички?

И ако сметнеше, че е открил в кого се крие… Щеше ли да посмее да стреля пръв?

Когато светкавицата удари, това не я прави герой, каза Кървящата. Земетресението не е герой. Тези неща просто съществуват.

Уакс започна да обикаля стаята. Кървящата може би щеше да се опита да го следва. Държеше ръцете си отпуснати встрани, с по една монета във всяка. Още не бе извадил пистолетите. Така би предизвикал паника.

— Защо губернаторът? — попита. — Той е добър човек.

Няма добри хора, отговори Кървящата. Изборът е илюзия, защитнико на закона. Някои са създадени да бъдат егоисти, а други — да бъдат себепожертвувателни. Това не ги прави добри или зли, също както свирепият лъв не е по-зъл от плашливия заек.

— Нарече ги „тиня“.

Тинята не е зла. Но това не я прави желана.

Гласът на Кървящата в ухото му започваше да придобива все по-характерно звучене. Тихо, мрачно, дълбоко обезпокоително. Като гласа на Тан Проклетия.

Някой друг ни дърпа конците…

— А ти? — попита Уакс. — Какво си ти? Вълк или заек?

Аз съм хирургът.

Красавицата, облечена в червено, го следваше. Опитваше се да го прави незабелязано, като се приближаваше към някоя група хора, сякаш иска да си поговорят, но се движеше заедно с него. Имаше и още един, който го следеше. Нисък мъж, облечен като келнер, с поднос храна в ръцете. Обикаляше сред гостите, но останалите сервитьори се движеха в посока на часовниковата стрелка. А Уакс — в противоположната посока.

Бяха ли достатъчно близо да го чуят какво казва? Не и ако притежаваха обикновен човешки слух. Може би Кървящата можеше да гори калай. Ако това бе силата, която бе избрала за тази вечер.

Ти също си хирург, каза Кървящата. Наричат те „лорд“, усмихват ти се, но ти не си един от тях. Ако само можеше да бъдеш истински свободен. Ако само…

— Аз следвам закона — прошепна Уакс. — А ти какво следваш?

Кървящата не отговори. Може би бе проговорил твърде тихо.

Губернаторът е продажен, каза тя. Прекара години в прикриване на грешките на малкия си брат, но щеше да е по-добре, ако бе пазил самия себе си.

Уакс погледна встрани. Вече бе обиколил помещението почти до точката, от която бе започнал. Келнерът го бе проследил по целия път.

Имам много работа за вършене, каза Кървящата. Трябва да освободя всички в този град. Хармония е притиснал длан върху човешкото общество и го задушава. Хвърди, че не се намесва, но после ни движи като фигури по игралната дъска.

— И затова ще убиеш губернатора? — попита Уакс. — Защото това би освободило града, според теб?

Аа, така ще стане, каза Кървящата. Но, разбира се, не мога да го убия веднага. Още дори не съм убила баща ти.

Уакс усети как изстива внезапно. Но баща му вече беше мъртъв. Завъртя се, опрял ръка на пистолета си, и срещна погледа на сервитьора. Мъжът замръзна, очите му се разшириха.

После побягна.

Уакс изруга, втурна се след него и метна една монета пред себе си. Тя се завъртя във въздуха, но сервитьорът се шмугна зад групичка гости. Уакс изскърца със зъби и остави монетата да падне, без да се Тласне от нея. Вместо това, извади Възмездие от кобура, с което предизвика разтревожените викове на околните. Сервитьорът се скри зад друга групичка, готов да му избяга.

За щастие, той — или тя, или каквото там беше — не бе подготвен за Уейн, който изскочи иззад две пълни жени с чаши вино в ръка и се хвърли на келнера. Двамата се стовариха на купчина на пода. Уакс забави крачка, вдигна пистолета и се прицели. Не можеше да даде на Кървящата възможността да използва аломантия или ферохимия — особено ако предположението му, че гори калай, се окажеше грешно. Предполагаше, че куршумът в главата не бе достатъчен да убие кандра, но трябваше поне да я забави. Само трябваше да внимава да не улучи Уейн в грешното…

Стражниците на губернатора се хвърлиха върху Уейн и Кървящата. Уакс изруга и се хвърли напред, вдигнал Възмездие нагоре до главата си, с развята мъглопелерина. Прескочи няколко свити от страх гости, като се Тласна от пироните в пода, за да набере повече височина, и се приземи до групата боричкащи се стражници.

Уейн, надянал фалшива брада и сипещ проклятия като строителен работник с махмурлук, се мяташе безпомощно, докато го държаха едновременно около петима стражника.

— Пуснете го! — нареди Уакс. — Това е помощникът ми. Къде е другият?

Стражниците се заблъскаха дезориентирано — всички, освен един от тях, който лежеше на пода. И кървеше от корема.

Уакс вдигна рязко глава и забеляза мъжа с униформата на келнер да си проправя път към външната стена на апартамента. Вдигна Възмездието и се прицели.

Трябва да знаеш, каза Кървящата, че бях натъжена от смъртта на любимата ти. Ненавиждах факта, че бе необходимо да се случи.

Ръката на Уакс се вкамени. Леси. Мъртва.

По дяволите, преодолял съм го вече! помисли си и натисна спусъка, но Кървящата залегна, като се хвърли на пода. Куршумът проби прозореца над главата на мъжа.

Кървящата хвърли един стол към вече счупения прозорец и строши стъклото окончателно. След което, докато Уакс стреляше отново, изскочи навън.

От двадесет и няколко етажа височина.

Уакс нададе гърлен вик и се втурна към прозореца. Уейн се стрелна към него и го грабна за ръката.

— Ще те държа, приятел. Хайде.

— Остани — спря го Уакс, като се насили да мисли трезво, въпреки бурята от чувства. — Наглеждай губернатора. Възможно е това да е просто тактика за разсейване, като опита за покушение по-рано.

И без да му даде шанс да се оплаче, той се отърси от хватката му и се хвърли в мъглите.

11

Падането беше естествено усещане за един Монетомет. Онзи внезапен миг на ускорение, при който стомахът ти се свива, но пък приповдига духа. Брулещият вятър. Смразяващата мъгла по кожата.

Отвори очи, за да види въртящи се белота и чернота, а около него танцуваше подканяща, нетърпелива мъгла. Всички аломанти имаха дълбока връзка с мъглите. Различните от тях не познаваха въодушевлението от скока в сърцето на мъглата. По този начин едва ли не те се събираха в едно с нея. В такива моменти Уакс разбираше Издигащия се воин. Вин — рядко използваха името и. Титлата и, подобна на онези на останалите Защитници, се употребяваше в знак на уважение.

Разделът „Хисторика“ от Словата на Основателите твърдеше, че се е сляла с мъглите. Че ги е приласкала и се е превърнала в техен пазител, както те — в нейна същина. Докато Оцелелия просто наблюдаваше всички, които страдаха в борбата, Вин закриляше онези в нощта. Понякога му се струваше, че разпознава очертанията сред шарките на мъгливите изпарения: крехката и форма, с пърхащи коси и развята мъглопелерина зад гърба.

Но беше просто блян, нали?

Уакс стреля с Възмездие. Куршумът се заби в земята, а той се Тласна от него, за да забави спускането си. Приземи се на едно коляно на улицата пред фоайето на сградата. Наблизо някакви изпълнени с надежди хора все още чакаха да ги пуснат на празненството.

— Накъде? — попита настоятелно Уакс към тях. — Един човек падна преди мен. Накъде отиде?

Все още дори не съм убила баща ти…

Поквара и гибел. Дали нямаше предвид бащата на Стерис, бъдещия му тъст?

— Никого… никого нямаше — обади се мъж в черен костюм. — Само това. — И посочи едно разбито кресло.

В далечината с рев се пробуди към живот автомобил. Отдалечи се с неистов звук.

Кървящата може вече да е Монетомет, помисли си Уакс, докато тичаше към звука с надеждата, че не е тя. Но ако случаят е такъв, няма да й е необходим автомобил. Може би беше избрала ферохимичните способности, за да променя теглото си така, че да може да се носи по ветровете.

Уакс се изстреля нагоре, без да изпуска от очи стоманените линии за някакво раздвижване. В мъглата от нормалното зрение имаше малка полза, но сините линии от металните източници пронизваха изпаренията като стрели. С лекота различи отдалечаващия се с голяма скорост автомобил, но нямаше как да знае със сигурност дали Кървящата е в него. Даде си секунда да огледа движението на околните превозни средства. На една пресечка от него тъкмо спираше карета. Познаваше се по разтреперването на линиите — това бяха металните сглобки на конската амуниция. Пешеходците се разхождаха бавно по булевард „Тиндуил“. Нищо подозрително.

Взел решение, той се Тласна от някакви улични лампи и полетя след отдалечаващия се автомобил. Прескочи от лампа на лампа и стъпи на покрива на някаква сграда, докато автомобилът завиваше на ъгъла. Уакс прелетя на няколко стъпки над билото на сградата, като завихряше мъглата около себе си. Група момченца, които си играеха на покрива, проследиха преминаването му със зяпнали усти. Пърхащите краища на мъглопелерината му се развяха пред него, когато се приземи на далечния край на покрива, след което скочи надолу, точно когато автомобилът минаваше долу.

Събитията, помисли си той, няма да се развият така добре, както се надяваш, Кървяща.

Уакс увеличи теглото си и Тласна автомобила.

Не смачка човека вътре — нямаше как да е абсолютно сигурен, че е по следите на правилната плячка. Внимателно упражненият натиск на теглото му обаче спука колелата като домати, след което сплеска покрива точно толкова, колкото да изкриви металните врати в рамките им. Дори Кървящата да можеше да се движи с нечовешка бързина, скоро нямаше да успее излезе през тези врати.

Уакс се приземи до автомобила, извадил и насочил Възмездие през прозореца към един объркан мъж с шапка на кочияш. Автомобилни кочияши? Това пък кога се беше случило?

— Изчезна преди две пресечки — каза кочияшът. — Нареди ми да продължавам; дори не изчака да намаля, преди да скочи от автомобила!

Уакс остана напълно неподвижен, все така насочил оръжието към челото на кочияша. Можеше да е Кървящата. Умееше да сменя лицата си.

— М-моля — произнесе плачливо кочияшът. — Аз…

Поквара! помисли си Уакс. Не разполагаше с достатъчно информация. Хармония. Той ли е?

До него се върна неясно усещане за несигурност. Хармония не знаеше.

Уакс изръмжа, но отмести оръжие от изплашения шофьор, взел решение да се довери на интуицията си:

— Къде го видя за последно?

— Улица „Тейдж“.

— Отиди в участъка на Четвърти октант. Изчакай ме там, мен или констаблите, които ще изпратя. Вероятно ще ти зададем няколко въпроса. Ако остана доволен, ще ти купя нов автомобил.

Уакс се Тласна във въздуха на ъгъла на „Тейдж“ и „Гилъм“, което го запрати към периферията на лабиринт от индустриални улички, който свързваше складовете с товарните кейове, където разтоварваха шлеповете от канала. Задействал аломантичното си зрение и образувал сферата на оттласкване, започна да претърсва мъглите, но без особена надежда. Здравата щеше да се отруди да открие един-единствен човек тук, в тъмното.

Кървящата просто трябваше да си избере някое място и да се скрие. Малцина престъпници обаче правеха този мъдър избор.

Грудно беше да останеш напълно неподвижен, да не позволяваш на никакви метални части да се движат, докато наоколо души аломант, който те издирва.

Уакс не се отказваше. Тръгна по една тъмна уличка, като провери въжето около кръста си, за да се увери, че би успял да го развие бързо в случай, че Кървящата е Монетомет или Дърпач, и му се наложи да се отърве от металите си. Скоро изпаренията, които нахлуваха зад него, го накараха да се почувства така, сякаш е попаднал в безкраен коридор, който изчезва в нищото и в двете посоки. И над него имаше единствено мрачна, кълбяща се мъгла. Уакс спря на една пуста пресечка. Мълчаливите складове, подобни на левиатани, бяха потънали в дълбок сън по четирите ъгъла. Само на единия имаше улична лампа. Той се вгледа в стоманените линии, в очакване, като броеше ударите на сърцето си.

Нищо.

Или кочияшът беше преобразена Кървяща, или плячката на Уакс бе успяла да се изплъзне. Той въздъхна и свали пистолета.

Една от големите складови врати падна навън с трясък и разкри десетина мъже. Уакс почувства надмогваща вълна от облекчение. Не беше изпуснал плячката си. Просто го бяха подмамили в капан!

Търпение.

Поквара, помисли си той, като насочваше Възмездие и вадеше стериона от кобура на бедрото си. Тласна към мъжете едновременно с отместването, което го запрати назад, към укритието зад една недостроена сграда. За нещастие, мъжете откриха огън, преди да се е добрал дотам. Стоманената сфера на Уакс отклони няколко от изстрелите, и те изсвистяха през празното пространство. Куршумите прорязаха линии в мъглата. Единият обаче го ужили по ръката.

Уакс възкликна, когато Тласването му го стовари в една недовършена стена. Стреля в земята, Тласна се от куршума и направи задно салто през тухлената стена, най-после в безопасност.

Куршумите не спираха да обсипват тухлите, докато той пускаше оръжие и притискаше лявата си ръка към долната част на дясната, където веднага усети кръв и силна болка. Мъжете от другата страна на стената продължаваха да стрелят и някои от куршумите не оставяха сини линии. Алуминиеви куршуми. Кървящата разполагаше с далеч по-добро финансиране, отколкото Уакс предполагаше.

Но защо продължаваха да стрелят безразборно? Да не опитваха да срутят стената с изстрели? „Не. Опитват да ми отвлекат вниманието, за да ме обходят по фланга“, досети се той.

Уакс грабна Възмездие, стиснал кървящата си ръка, и тъкмо издигаше оръжието — болеше, — когато няколко сенки, по които нямаше метал, припълзяха откъм другата страна на строителната площадка. Уакс улучи първия в главата, след което свали втория с изстрел в шията. Трима други коленичиха и вдигнаха арбалетите си.

Нещо придърпа един от тях в сенките. Уакс чу слабо „Уф“ на внезапна болка, точно преди да открие огън по втория. Обърна оръжието към третия, за да установи, че тъкмо се отпуска на земята, а от главата му стърчи нещо. Нож?

— Уейн? — повика Уакс, докато забързано презареждаше Възмездие с окървавените си пръсти.

— Не точно — отвърна женски глас.

През една купчина тухли се прокрадна висока фигура. Когато го приближи, успя да различи големите очи, гарвановочерната коса и елегантната рокля — от която липсваше долната половина, под коленете. Жената от празненството — онази, която опитваше да флиртува с него.

Уакс завъртя Възмездие, презареден, и го насочи плавно право в главата на жената. Куршумите отвън спряха да удрят в стената. Мълчанието, което се спусна, бе далеч по-зловещо.

— Ако обичаш — произнесе жената, като се прикри край стената до него. — Защо ми е да те спасявам, ако съм ти враг?

Защото може да си Кървящата, помисли си Уакс. Може да е всеки.

— Хм, ранен си — каза жената. — Колко зле? Защото наистина се налага да започнем да тичаме. След малко ще връхлетят.

Поквара, помисли си той. Нямам особен избор. Трябваше да й се довери и може би да умре — или да не й се довери, и почти със сигурност да умре.

— Ела насам — каза Уакс, като улови жената и я придърпа по-близо. После насочи Възмездие в земята.

— Разполагат със снайперисти — каза тя. — На пет покрива. Причакват да се оттласнеш в мъглата. Алуминиеви куршуми.

— Откъде знаеш?

— Подслушах приятелчетата с арбалетите да си шушукат, докато те заобикаляха.

Уакс изръмжа.

— Коя си ти? — попита през стиснати зъби.

— Има ли значение точно сега?

— Не.

— Можеш ли да тичаш?

— Да. Не е толкова зле, колкото изглежда.

Уакс побягна заедно с жената до себе си. Раната болеше ужасно, но имаше нещо в изпаренията на мъглата… Сред тях се чувстваше по-силен. Не следваше да е така… не беше Пютриумен юмрук… но бе факт.

В действителност да те прострелят не беше приятно, но пък и не чак толкова неприятно, колкото обикновено го изкарваха хората. Изстрелът беше минал през кожата и мускулите в ръката му и от това сега изпитваше затруднения да я вдига, но нямаше да умре от кръвоизлив. Повечето куршуми всъщност не бяха онова, което спираше човека; от психологическа гледна точка паниката от представата, че са те застреляли, нанасяше най-големи поражения.

Двама от мъжете атакуваха иззад сградата, като подминаха онзи с ножа в главата. Зад тях в мъглата, се надигнаха викове и неколцина от онези, които опитваха да навлязат в сградата, получиха заблудени куршуми.

Жената тичаше добре, въпреки че носеше рокля. Вярно, беше откъснала долната и половина, но пак му се струваше, че тича с прекалена лекота, сякаш без изобщо да се затруднява или задъхва.

Сини линии. Пред тях.

Уакс улови Милан за ръката и я дръпна встрани, в една уличка, когато група мъже нахлуха от друга пресечна улица с вдигнати оръжия.

— Поквара и гибел! — произнесе Уакс, като надничаше иззад ъгъла.

Уличката беше задънена от стена. Бандитите го бяха обкръжили.

— С колко хора разполага Кървящата? — промърмори той заедно с още едно приглушено проклятие.

— Няма как да са хора на Кървящата — обади се Милан. — Как би успяла да събере такава армия? В миналото винаги е работила сама.

Уакс я погледна остро. Колко и беше известно всъщност?

— Налага се да приемем сражението — каза Милан, докато виковете се надигаха зад тях.

Тя посегна към гръдта си — към мястото, където роклята разкриваше щедро деколте.

През живота си Уаксилий беше виждал странни неща. Бе посещавал лагери на колосите в Дивите земи, дори го бяха канили да се присъедини към тях. Беше се запознавал и разговарял със самия Бог и получавал личен дар от Смъртта. Това обаче по никакъв начин не го бе подготвило за гледка, при която гръдта на жена става почти прозрачна, а една от гърдите и се разцепва, за да й подаде дръжката на малък пистолет.

Тя го извади.

— Толкова удобно — отбеляза. — Човек може да държи там всякакви дреболии.

— Коя си ти?

— МеЛаан — отговори тя, като вдигаше пистолета и го улавяше с две ръце. Този път произношението на името й беше малко по-различно от първия път. — Отецът ти обеща помощ. Помощта съм аз.

Безлик безсмъртен. Веднага щом тя млъкна, Уакс чу тих шепот в ума си. „Можеш да й се довериш. “Гласът на Хармония, придружен от усещането за безкрай, видение като онова, което бе видял преди това. По-добро потвърждение, че това не е Кървящата, едва ли щеше да получи.

Независимо от това, той присви очи срещу жената:

— Един момент. Мисля, че те познавам.

Тя се усмихна широко:

— Тази вечер се срещнахме. Очарована съм, че си запомнил. С онези отпред или с онези отзад ще се заемеш?

По петите им имаше поне десетима. Четирима пред тях. Все някога трябваше да се довери някому.

— За мен тези отзад.

— Какъв джентълмен — произнесе тя. — Между другото… технически не ми е позволено да убивам хора. Мисля, че… хм… вече наруших това правило. Ако случайно оцелеем, моля те, не споменавай на Тен-Суун, че отново съм заклала неколцина човеци. Разстройва се.

— Разбира се. Не е проблем.

Тя отново се усмихна широко. Която и да беше, тази нейна страна напълно се различаваше от показаното по-рано:

— Кажи кога.

Уакс надникна иззад ъгъла. В мъглата зад тях приближаваха тъмни фигури и скоро щяха да ги достигнат. Ако беше права и зад всичко това не стоеше Кървящата, тогава кой…

Алуминиеви куршуми. Далекобойни стрелци, които да покриват пътя му за бягство.

Собственият му чичо. По някакъв начин бяха изиграли Уакс. О, Хармонийо… ако Кървящата и Котерията работеха заедно…

Хвърли една гилза настрани, към стената вдясно от него, и я задържа на място с лек аломантичен Тласък. Напрегна ранената си ръка и вдигна двете оръжия:

— Давай.

Уакс не изчака да види какво ще направи МеЛаан. Тласна към гилзата, хвърли се на улицата и проряза мъглата. Мъжете откриха огън, а Уакс увеличи теглото си, след което Тласна с помитащ взрив от аломантна сила. Някои оръжия отскочиха назад, някои куршуми спряха насред въздуха. Мъжете простенаха, щом Тласъкът му ги накара да полетят.

Две от оръжията на мъжете не бяха засегнати от Тласъка. Уакс простреля първо тях. Паднаха, а той не остави достатъчно време на останалите да се възползват от алуминиевите оръжия. Увеличи многократно теглото си и Тласна към мъжете зад себе си, надявайки се, че ударът ще помогне на МеЛаан.

Тласъкът го запрати в центъра на мъжете, срещу които се сражаваше. Приземи се, като ритна в мъглата един от алуминиевите пистолети, след което насочи надолу Възмездие и проби главата на мъжа, през самото ухо. Пукотът на изстрелите му прозвънтя в нощта.

Уакс продължи да стреля и да сваля мъжете около себе си, като се въртеше в мъгливите изпарения. Някои се хвърлиха към него с фехтовачески бастунчета, а други се оттеглиха назад с арбалетите си. Поне засега не забелязваше аломанти. В нощта най-после можеше да докаже колко струва мъглопелерината. Докато се хвърляше между бандитите и едновременно с това изритваше другия алуминиев пистолет, ресните на пелерината му се вихреха във въздуха и сякаш се сливаха с мъглата. Мъжете атакуваха там, където се намираше само допреди секунда, а ресните всяваха объркване сред тях заради мъгливите въртопи, които оставяха подире си.

Провря се между двама от бандитите, вдигна по един пистолет във всяка от двете посоки и стреля, при което мъжете незабавно рухнаха. После се обърна и насочи двете оръжия към мъжа, който тъкмо се прокрадваше към него.

И съм свършил мунициите, струва ми се. Все пак натисна спусъците. Оръжията изщракаха.

Ужасеният мъж се препъна назад, след което замръзна:

— Няма патрони! Давайте! Беззащитен е! — Мъжът се хвърли напред.

Уакс пусна пистолетите.

Защо си мислят, че за да представлявам опасност, се нуждая от пистолети?

Посегна под пелерината и развърза въжето от кръста си. Освободи го, като проследяваше дължината му с пръсти. Куката на Ранет издрънча, щом се удари в земята.

Мъжът пред него се поколеба при звука, стиснал нервно фехтоваческото бастунче.

— Ето така — произнесе Уакс — се правеше навремето.

Заметна въжето, с което подхвърли металния накрайник във въздуха, след което Тласна острието към гърдите на мъжа, като позволи на въжето да изтече през пръстите му. Накрайникът се стовари в целта със звук от чупещи се ребра, а Уакс дръпна въжето обратно, за да скъси повода и да завърти куката във въздуха. Тласна отново и заби метала в мъжа, който тъкмо вдигаше арбалета си.

Уакс се изви и коленичи, без да престава да върти въжето. То описа широка дъга. Мъглата се раздели, когато отново позволи на въжето да протече между пръстите му. Нов Тласък, при който куката подмина единия от мъжете и се заби в гърдите на друг. Уакс дръпна заострената кука назад и закачи първия за бедрото, за да го препъне, точно когато мъжът пристъпваше напред, стиснал фехтоваческите бастунчета.

Уакс улови куката с една ръка, обърна се и я заби в рамото на нечия прокрадваща се из засада фигура. Освободи я с рязко движение и я Тласна в лицето на мъжа.

Още един, помисли си. Уакс се завъртя като вихър, като дърпаше куката обратно в ръката си и претърсваше.

Последният от мъжете търсеше трескаво нещо по земята. Вдигна лице, като насочваше един от падналите алуминиеви пистолети.

— Котерията ти изпраща почитанията си, блюстителю на за…

Млъкна рязко, щом сянката зад него втъкна нож в гърба му.

— Ще ти дам един съвет, хлапе — произнесе МеЛаан. — Задръж остроумията за след като противникът ти е мъртъв. Ето така. Видя ли колко е лесно? — тя ритна труса в лицето.

Уакс сведе очи към изпопадалите, стенещи мъже. Стисна здраво въжето. Онези дългобойни стрелци по покривите скоро можеха да заемат нови позиции и да открият огън.

— Трябва да действаме бързо. Мисля, че Кървящата иска да се добере до лорд Хармс, бащата на годеницата ми.

— Проклятие — каза МеЛаан. — Искаш ли да опитаме да се покатерим горе и да намерим стрелците?

— Няма време — прошепна Уакс. Посочи надолу по улицата. — Ти тръгни натам, аз в обратната посока. Ако успееш да се измъкнеш, отиди в „Вокалът на съветника“, таверната на улица „Едън уей“. Ще те намеря там, след като се погрижа за лорд Хармс. Ако аз или някой, когото изпратя, те заговори, първо кажи думите „жълти гащи“.

— Разбира се.

— Успех.

— Не аз се нуждая от помощ, блюстителю на закона — произнесе МеЛаан. — На практика съм бронирана срещу куршуми. — Отдаде му чест малко подигравателно, след което се втурна през мъглата надолу по улицата.

Уакс вдигна Възмездие, но не го върна в кобура му. Вместо това избра един от труповете наблизо и го метна през рамо, като пълнеше джобовете му с куршуми. След това изтегли колана си. Не знаеше дали стрелците са Металородни и дали наблюдават за аломантични линии в мъглата. За всеки случай вдигна трупа над главата си, тласна и го запрати нагоре през изпаренията. След това тласна колана си — него пък напред и надолу по улицата.

Най-накрая се затича след колана си, като използва аломантия, за да го подхване и запрати нагоре и напред, точно когато щеше да падне на земята. В нощта отекна изстрел, но не успя да установи откъде. Нямаше представа дали стрелецът опитва да улучи трупа, колана му или него самия. Още един изстрел.

Излетя от уличката, грабна колана си от земята и подскочи право нагоре, високо над пешеходната алея, след което пропадна

в ледената чернота на канала. Мрачните води го обгърнаха, оръжията му започнаха да го теглят надолу, а мъглопелерината му се изду нагоре.

Изрита с крака и заплува надолу в търсене на дъното на канала. Чак тогава, от дълбокото, Тласна към пръстените за привързване от двете страни на канала зад себе си. Повечето хора, дори опитните стрелци, подценяваха защитните свойства дори на една стъпка вода. Уакс се стрелна през канала като риба, плуваща надолу по течението, без да спира да Тласка пръстените за привързване, които подминаваше, като оставаше в центъра на канала и неизменно под повърхността. Отърка се в кила на някакъв плавателен съд над себе си, но не спря да Тласка, като се молеше да не се сблъска с нещо в дълбините.

По времето, когато вече трябваше да си поеме дъх, сигурно се бе отдалечил на няколко пресечки. Изригна от водата и като кашляше, изпълзя по брега на канала. Надигна се на пътеката. Олюля се на крака. Никой не го застреля, което беше добър знак.

Остана неподвижен достатъчно дълго, за да възстанови дишането си и да превърже набързо ръката си, след което полетя в небето, право към имението „Хармс“.

12

— Това е добре — каза Уейн, извадил бележника. — Значи си сигурна, че онова приятелче не се е държало странно? Нищо необичайно?

Прислужницата поклати глава, седнала с обвити около себе си ръце. Най-после бяха успели да слязат от последния етаж веднага след паническото преселение на богаташите. Вляво от Уейн губернаторът беше заобиколен от защитен пръстен телохранители, а мъгливата нощ бе осветена от комплект мощни електрически лампи.

Зелената площ пред небостъргача изглеждаше съвсем празна, след като толкова много хора си бяха тръгнали. Предполагаше, че това съвсем скоро ще се промени, когато Мараси се върне с още констабли. Беше изтичала да ги извика и да докладва. Това означаваше, че Уейн е единственият представител на реда в околността. Плашеща мисъл.

— Имам още един въпрос към вас — каза той на жената.

— Да, господин констабъл? — попита тя.

— Откъде се сдобихте с тези обувки?

Жената мигна и сведе очи:

— Ъ-ъ… обувките ми?

— Да, обувките ви — потвърди Уейн. — Изглеждат ми доста удобни. Черните с високи токове никога не стигат. Вървят си с всичко, ръждата да ги вземе.

Тя отново го погледна:

— Но вие сте мъж.

— И още как — съгласи се той. — Поне бях последния път, когато пуснах една вода. Обувките?

— „При Русо“ — каза тя. — Трети октант, на улица „Йомен“ — прислужницата замълча. — Миналата седмица бяха с намаление.

— По дяволите! — възкликна Уейн. — Красота. Благодаря. Свободна сте.

Тя му хвърли онзи поглед, който хората, изглежда, хвърляха само на Уейн, погледа, който все още опитваше да си обясни. Както и да е. Той си записа името на магазина. Ако му се наложеше да обуе още веднъж онези ужасни обувки на високи токове от кутията с дегизировка, вероятно щеше да откачи.

Хвърли топче дъвка в уста и тръгна нехайно към купчината телохранители, като преглеждаше бележките си. Прислужницата горе, помисли си той и почука бележника с молив, не е била кандрата. Уейн беше разговарял с десетина души от персонала. Всички бяха познавали човека и твърдяха, че изобщо не се е държал необичайно. Но пък и никой от тях не го беше харесвал. Вечно се бе дънил и никой не беше изненадан, че се е оказал гнила ябълка.

Един аматьор би си помислил, че е добра дегизировка да се представяш за новобранеца, но тази Кървяща можеше да се преобрази на всеки. Защо и е било да избира най-нискостоящия в списъка, някой, който се е присъединил към персонала само няколко седмици по-рано? Разбира се, това, че си нов, би ти дало извинението да не знаеш имената на всички, но според събраните сведения днес този тип не беше забравил ничие име. А и ако си избереш обичайния нескопосник, си просиш всички да започнат да те държат под око. Ужасен избор за един имитатор.

Човекът трябваше да е бил някакъв друг вид къртица. Той поклати глава.

— Къде е Дрим? — попита към телохранителите. — Искам да му покажа с какво разполагам.

Един от телохранителите се наведе и погледна в бележника на Уейн:

— Виждам само куп драсканици.

— За очи — обясни Уейн. — Кара хората да приказват повече, ако си мислят, че си записваш. Не зная защо. Поквара и гибел, аз поне не бих искал някой да си спомня какви съм ги говорил… — Той се поколеба, след което изблъска телохранителя настрани, вгледан в средата на купчината. Дрим не беше там, нито пък губернаторът. — Какво сте направили с него! — каза Уейн, като се обърна към останалите. Самодоволни негодници, ето какво бяха.

— Най-добре беше всеки да си мисли, че още е тук — обясни телохранителят. — Всъщност двамата с Дрим заминаха в безопасност преди цели векове. Щом заблудихме теб, тогава, да се надяваме, сме заблудили и убиеца.

— Заблудили… от мен се очаква да го охранявам!

— Ами добра работа вършиш, браво, друже — рече телохранителят и изсумтя.

Така че Уейн постъпи по единствения възможен начин. Изплю дъвката си и цапардоса приятелчето.

* * *

Уакс рядко оценяваше града толкова високо, както когато му се налагаше да стигне бързо някъде.

В очите на човек, който гори стомана, Елъндел беше пълен със светлина и движение, дори когато го скриваха сенките на мрака и мъглата. Метал. В известен смисъл тъкмо това отличаваше човечеството. Хората бяха укротили камъка, костите на земята под краката си. Бяха подчинили на себе си огъня, тази ефимерна, всеядна душа на живота. След което бяха комбинирали двете, за да извлекат гръбначния мозък на самите скали, за да отлеят от него инструменти.

Уакс прелиташе покрай небостъргачите като шепот. От движението дрехите му изсъхваха. Беше се превърнал в поредното течение сред мъглите и заедно с него се движеха радиалните спици на великолепна мрежа от сини линии — подобно на милион протегнати пръсти, сочещи към котвите, които можеше да използва по пътя си. Когато дори галопиращият кон се оказваше твърде бавен, Уакс разполагаше със стомана. Гореше в него и се завръщаше в огъня, който и придаваше форма.

Силата му идваше от това. Но понякога не беше достатъчно.

Тази вечер обаче експлодира през ярко осветените горни прозорци на имението „Хармс“, след което се претърколи и изправи с насочени пистолети. Лорд Хармс се завъртя рязко в креслото на писалището си, като успя да събори мастилницата. По-възрастният червендалест мъж си имаше удобно шкембенце, отпуснат маниер и чифт мустаци, които очевидно провеждаха състезание с двойната му брадичка за първенството кой ще се протегне по-близо до пода. Щом забеляза Уакс, той стреснато посегна към чекмеджето на писалището си.

Уакс огледа помещението. Вътре нямаше никой друг. По ъглите нямаше врагове, в килерите или в спалнята нямаше движещи се метални парчета. Беше дошъл навреме. Уакс въздъхна облекчено, като се изправяше, докато лорд Хармс най-после успяваше да отвори чекмеджето си. Мъжът размаха пистолет, от полуавтоматичните, които бяха особено популярни сред констаблите. Хармс скочи на крака и се впусна към Уакс, като държеше пистолета с две ръце:

— Къде са те? — възкликна той. — Ще им покажем ние, нали така, старче?

— Имате пистолет — произнесе Уакс.

— И още как, и още как. След случилото се миналата година, осъзнах, че човек трябва да е въоръжен. Нещо спешно ли има? Ще ти пазя гърба!

Уакс внимателно бутна дулото на оръжието му надолу, за всеки случай, ако в камерата имаше вкаран куршум, защото, за щастие, човекът не беше заредил пистолета с пълнител. После хвърли поглед през рамо към прозорците. Беше ги разтворил с тласък при приближаването си, но трябваше да се отварят навън, не навътре. Беше изтръгнал и двата прозореца от пантите им. Единият бе рухнал, а другият висеше накривено. Най-сетне и той се предаде и падна с трясък на пода, при което стъклото в дървената рамка се напука.

През отвора нахлуваше мъгла и се кълбеше по пода. Къде беше Кървящата? Някъде в къщата? Преструваше се на домашна прислужница? На съсед? На констабъл, който случайно минава по улицата?

Или беше в стаята заедно с тях?

— Джакстъм — каза Уакс, като погледна лорд Хармс, — помниш ли как се срещнахме за пръв път, когато Уейн се преструваше на мой иконом?

Хармс се намръщи:

— Искаш да кажеш — чичо ти?

Добре, помисли си Уакс. Една натрапница не би разполагала с тази информация, нали? Ръжда… налагаше се да подозира всекиго.

В опасност си — произнесе Уакс, като прибираше пистолетите в кобурите им на бедрата си. Костюмът му на практика беше съсипан от плуването в канала и беше захвърлил шалчето, но пък издръжливата мъглопелерина беше виждала и по-лоши дни. — Ще те измъкна оттук.

— Но… — заекна лорд Хармс с пребледняло лице. — Дъщеря ми?

Сякаш имаше само една.

— Стерис е добре — отговори Уакс. — Уейн е с нея. Да вървим

Проблемът обаче беше — къде? Уакс се сещаше за стотина места, където да отведе Хармс, но Кървящата можеше да се спотайва на всяко от тях. Шансовете със сигурност бяха на страната на Уакс и все пак…

Кървящата е древна, беше казал Хармония. По-стара от унищожението на света. Изобретателна, внимателна и умна… Прекарала е векове в изучаване на човешките навици.

Каквото и да избереше Уакс, Кървящата вече би могла да го е предвидила. Как можеше да надхитри нещо толкова старо, с такива огромни познания?

Решението изглеждаше лесно. Не трябваше да опитва да я надхитри.

Стерис напусна небостъргача ЗоБел, за да открие Уейн от другата страна на улицата, срещу купчина насинени и очевидно гневни мъже. Уейн хапваше сандвич.

— О, Уейн — произнесе тя, като гледаше ту изранените, враждебно настроени мъже, ту него. — Това са телохранителите на губернатора. Тази вечер ще има нужда от тях.

— Вината не е моя — рече Уейн. — Държаха се неучтиво — той отхапа от сандвича си.

Тя въздъхна, като се настаняваше до него и се вглеждаше през мъглата към небостъргача. Различаваше светлините на различните етажи, които сияеха като призраци някъде там горе, водещи чак до самия връх.

— Така ще бъде с него, нали? — попита тя. — Винаги ще ме изоставят по средата на нещо? Винаги наполовина ще чувствам, че съм част от живота му?

Уейн сви рамене:

— Можеш да постъпиш по благородния начин, Стерис. Откажи се от идеята за брак. Остави го да намери някой, когото всъщност харесва.

— А инвестицията на семейството ми в него и неговия дом?

— Ами зная, че думите ми вероятно ще ти се сторят революционни, Стерис, но можете да дадете заем на момчето и без да очаквате от него да ти скочи в знак на благодарност, ако схващаш какво имам предвид.

Хармонийо, понякога наистина беше шокиращо невъзпитан. С другите не се държеше така. Е, беше прям и своеобразен, но рядко откровено груб. Последното пазеше само за нея. Да не би да очакваше от нея да му отвръща, по някакъв начин да му се доказва? Така и не успяваше да разбере този човек. Всеки опит да поговори с него сякаш го правеше още по-вулгарен.

— Спомена ли къде отива? — попита тя в опит да запази добрия тон.

— Нее — проточи Уейн и отхапа от сандвича си. — Преследва Кървящата. Което значи, че може да е отишъл навсякъде, така че е безполезно да се опитваме да го издирим. Когато успее, ще се върне при мен. Ако си тръгна пък, просто ще го изпусна.

— Разбирам — тя се облегна назад, кръстоса крака на бордюра и се взря в онези светлини. — Уейн, мразиш ли ме заради онова, което въплъщавам? Отговорностите, които са го призовали да се върне.

— Не те мразя — каза Уейн. — Намирам те за отблъскваща. Това според мен е важна разлика.

— Но…

Уейн се изправи. Напъха в устата си остатъците от сандвича.

После отиде при телохранителите, които го гледаха смръщено, и седна. Намекът беше очевиден.

Предпочитам да съм тук.

Стерис затвори очи, стисна ги здраво и опита да се престори на някоя друга, поне замалко. По някое време предупредителните звънци оповестиха пристигането на каретите на констаблите. Тя се изправи и пооправи, облекчена, щом Мараси излезе от една от тях и побърза да приближи.

— Уаксилий? — попита тя.

Стерис поклати глава:

— Влизай — посочи една от каретите Мараси. — Ще те изпратя на безопасно място.

— Мисля, че опасността тук е отминала — отвърна Стерис. — Освен ако Уейн пак не си търси боя.

— Не — каза Мараси. — Опасностите едва започват.

Нещо в тона на по-младата жена накара Стерис да замълчи. От каретите не се изсипаха други констабли. Всъщност, изглежда, дори изчакваха Мараси. Не бяха дошли да разследват мъжа, когото Уаксилий беше прогонил.

— Нещо се е случило, нали? — попита Стерис.

— Да — отвърна Мараси. — Идвай, Уейн! Чака ни работа.

Уакс укри лорд Хармс на самия връх на небостъргача Федер. Подбра мястото му на градската карта, като се спря на случайни цифри; надяваше се, че Кървящата няма да надхитри план, който не включва умисъл. Хармс получи указанията да не подава глава, да се крие в тъмното и да не вдига шум. Дори и Кървящата да можеше да Тласка стомана и да претърсва нощта, шансът да се натъкне на Хармс беше нелепо нисък, на границата с невъзможното. Това не пречеше на Уакс да се тревожи. Бащата на Стерис беше глупав човек, но добродушен и приятелски настроен.

Това бе най-доброто, което Уакс можеше да стори за момента, защото се налагаше да открие губернатора. Ловът му беше отнел по-дълго време, отколкото първоначално предполагаше, което всъщност бе хубаво. Означаваше, че Дрим, независимо, че не харесва Уакс, върши както трябва работата си. Доколкото Уакс се ориентираше, бяха разпратили поне три необозначени карети надалеч от небостъргача ЗоБел: две примамки и една с губернатора. Забеляза едната на Стантън уей и незабавно я пренебрегна. Прекалено очевидно, с тези возещи се на нея телохранители. Допускайки, че друга се е отправила на изток, я откри да се върти в кръг в Трети октант, също опитваща да привлече вниманието. Движеше се твърде бавно.

Пък и губернаторът нямаше да тръгне в тази посока. Инейт беше боец. Не би искал да разберат, че се крие. Така че Уакс скоро се озова кацнал на върха на сградата близо до булевард Хамънд, на няколко пресечки от имението на самия Инейт. Беше се отказал от безопасните квартири из града и вместо това се бе върнал в имението си. Искаше да остане в центъра на властта и авторитета.

В града мъглата сякаш сияеше, огряна от хиляди светлини… все повече от които електрически. На каретата й трябва достатъчно дълго време да пристигне, за да започне Уакс да се съмнява в себе си. Но все пак пристигна: закрита карета с висок таван с червени завеси. Да, определено беше доста безлична. Конете обаче бяха от скъпите конюшни на губернатора. Също както на двете примамки.

Уакс поклати глава, преди да скочи и да се Тласне до върха на арката пред Първа осигурителна банка. Каретата се движеше с добра скорост и на пръв поглед беше неохранявана. Трябваше да се минали по възможно най-заобиколния път, след като им бе отнело толкова време да стигнат дотук. Уакс скочи от фасадата на банката, Тласна се от една улична лампа и полетя след каретата на губернатора. Приземи се на покрива и кимна на изненадания кочияш, след което се залюля отстрани на превозното средство и почука на вратата на каретата, увиснал на една ръка над неясно прелитащите павета долу. Определено не жалеха животните.

След няколко секунди прозорецът се разтвори и разкри изненаданото лице на Дрим:

— Ладриан? — произнесе той. — Какво правиш тук, по дяволите?

— Държа се учтиво — отговори Уакс. — Може ли да вляза?

— Ами ако откажа?

— Тогава ще престана да се държа учтиво.

Дрим се озъби, но хвърли поглед настрани, където, с шапка в скута, се возеше губернаторът. Мъжът му кимна, а Дрим въздъхна и отново се обърна към вратата.

Не спряха каретата. Така че Уакс трябваше да се пусне, да пусне гилза и да Тласне обратно към каретата, докато Дрим отваряше вратата. Улови се за дръжката й, Тласна се от една подминаваща лампа и се мушна в превозното средство, като в крайна сметка се озова седнал срещу Дрим и губернатора.

Дрим би бил идеалният човек, когото да имитират. Както и кочияшът, както и всеки друг с непосредствен достъп до губернатора, в това число неговите съпруга и семейство.

— Лорд Ладриан — произнесе с въздишка Инейт. — Не ви стигна да съсипете празненството, нали? Трябваше и да ме тормозите на връщане от него?

Уакс сви рамене, след което понечи да излезе от каретата. Беше отворил вратата наполовина, преди Инейт да отсече през пръскаща слюнка:

— Какво правиш, глупецо?

— Тръгвам си — отговори Уакс. — Точно сега има хиляди места, където мога да бъда, повечето от тях далеч по-приятни — той се поколеба и извади един от стерионите, който завъртя в ръка, и подаде на губернатора с дръжката напред. — Ето.

Очите на губернатора се разшириха:

— Защо ми е притрябвало оръжие? Имам си телохранители.

— Брат ви също имаше — каза Уакс. — Вземете го. Когато ви застрелят, ще се почувствам виновен, ако не съм направил поне нещо.

— …застрелят? — Инейт пребледня. — Брат ми беше убит заради флирта си с утайката на Елъндел. Няма да посмеят да ме пипнат.

— Сигурен съм, че няма — отвърна Уакс, като се наведе през вратата, но после се поколеба и отново погледна вътре: — Знаеш как да разпознаеш кандра, нали, Дрим?

— Кое? — попита дебеловратият телохранител.

— Това са просто легенди — обади се лорд Инейт.

— Такива ли били? — попита Уакс. — Тогава онази, която срещнах тази вечер, трябва да ме е излъгала. Не съм сигурен обаче как кожата и ставаше прозрачна. Ами добре, предполагам, че владеете положението.

— Да не би да твърдите — каза Инейт, като докосна Уакс, за да го спре, преди отново да е успял да тръгне да излиза, — че един от Безликите безсмъртни тази вечер е бил на празненството ми?

— Всъщност двама — каза Уакс. — Единият беше дошъл да помогне. Бих ви представил едни на други, за да ви докажа, че е истинска, но ми се струва, че вече сте на определено мнение по въпроса. Другият на празненството беше човекът, който уби брат ви. Сигурен ли сте, че не искате оръжие? Не? Хубаво, просто ще си…

— Разбрахме ви кристално ясно, лорд Уаксилий — каза Инейт с кисело изражение. Той се облегна назад до фенера на каретата, в който гореше запалена газ.

— Милорд — произнесе Дрим, като гледаше Инейт. — Това е глупаво. Безликите безсмъртни? Всеки втори твърди, че ги е срещал, само за да публикуват разказа му във вестниците! Нали не приемате сериозно тези твърдения?

Инейт огледа внимателно Уакс:

— Приема го — каза Уакс, — защото знае, че с брат му се случи нещо странно. Убит в собствената си паник стая, а телохранителите му — избити от някой, на когото са имали доверие. Уинстън Инейт се отнасяше много сериозно към личната си сигурност. Далеч по-сериозно, отколкото вие, както подозирам, господин губернатор.

— И можете да ме представите на едно от създанията? — попита Инейт. — Да ми дадете доказателство, че съществуват?

— Да.

— Но защо — попита Дрим — му е на един от личните слуги на Хармония да убива лорд Уинстинг?

— Кандрата е обезумяла — отвърна тихо Уакс. — Все още не знаем какви са мотивите и, но изглежда, желае смъртта ви, господин губернатор. Така че работата ми е да ви опазя жив.

— Какво трябва да направим? — попита Инейт. — Как можем да се подготвим?

— Ами — произнесе Уакс — първо ще поема охраната ви.

— Друг път! — обади се Дрим.

— Невъзможно — съгласи се Инейт. — Дрим ми служи добре от години. Той… Къде отивате?

Уакс се извърна от вратата:

— Имаше една пиеса, която исках да гледам тази вечер — каза той, като махна с ръка. — Може би е добра идея да хвана края, докато вие водите дебати.

— И ако това създание ме нападне във ваше отсъствие? — попита настоятелно Инейт.

— Сигурен съм, че началникът на охраната ви ще се справи — рече Уакс. — Знаел е, че кандрата е на празненството тази вечер, нали? И съвсем определено не е пропуснал промъкването на дегизирания Уейн. И…

— Можете да инспектирате сигурността ми — въздъхна примирено Инейт. — И да предлагате мнение.

— Хубаво — каза Уакс и затвори вратата, докато каретата завиваше на ъгъла и вече приближаваше имението на губернатора. — Но още сега трябва да се съгласите с едно. Ще снабдя и двама ви с пароли и искам от вас да се закълнете, че няма да ги доверите никому. Дори помежду ви или на лейди Инейт. Освен това вие ще снабдите мен с парола. Когато се срещаме, ще разменяме паролите шепнешком, за да бъдем сигурни, че никой от нас не е бил подменен.

— Сериозно ли вярвате, че не бих разпознал собствената си съпруга? — попита уморено Инейт.

— Сигурен съм, че бихте я разпознали — отвърна Уакс поомекнало. — Но това е изискването, което поставям в замяна на помощта си, и се налага да ми угодите. Ще успокои страховете ми.

Семейството беше най-опасно. Кървящата звучеше толкова самоуверено, сякаш държеше губернатора в ръцете си, което караше Уакс да си мисли, че създанието вече се е добрало до някой от тях. Лейди Инейт не беше на празненството, но Хармония твърдеше, че Кървящата може да разменя телата си когато пожелае. Поквара и гибел, ама че ужасно положение. Кървящата можеше да е убила племенница или племенник, дори малко дете, а сега планираше да имитира един от тях, за да се добере до губернатора. В „Хисторика“ кандрите имитираха животни. Дори домашните любимци можеха да бъдат тайни убийци.

Уакс хвърли поглед на губернатора, който изглеждаше дълбоко разтревожен, със сключени ръце, вторачил очи сякаш се взираше някъде много надалеч. Започваше да осъзнава много неща. Инейт не беше глупак. Просто самовлюбен, вероятно измамник.

Каретата отби при имението и Дрим слезе. Уакс го последва, но губернаторът го улови за лакътя:

— Бих искал да видя това твое доказателство, блюстителю на закона.

— Ще уредя среща за утре.

— Тази вечер.

Уакс кимна.

— Ако е истина — продължи губернаторът, без да изпуска лакътя му, — какво ще правим? Чел съм Словата на Основателите. Известно ми е на какво са способни Безсмъртните. Гибел и поквара… това създание може да е всеки. Паролите няма да са достатъчни. Дори за начало.

— Няма — призна Уакс. — Сър, това създание има достъп и до Металните изкуства. По всяко време може да бъде каквото и да е, от Закъснител до Запомнител. Въпреки че може да носи само по едно от тях наведнъж, без да рискува да ги изпусне от контрол, може да разменя, когато пожелае уменията.

— Велика Хармонийо — прошепна губернаторът. — Как се спира нещо подобно?

— Откровено казано, не зная. Вече трябваше да сте мъртъв.

— И защо не съм? — попита губернаторът, като махна на Дрим да се отдалечи, въпреки че се бе обърнал да провери дали идват. — Можеше да ме убие също толкова лесно, колкото брат ми.

— Изглежда, има някакъв личен план. По-голям от вас. Възможно е да не желае да ви убива, докато това със сигурност няма да постави на колене цялото градско управление — Уакс се поколеба, след което се наведе по-близо: — Сър, може би е по-добре да напуснете Елъндел.

— Да го напусна? — каза Инейт. — Видяхте ли какво се случва в града?

Уакс кимна:

— Аз…

— Работнически стачки — продължи Инейт, сякаш не чуваше Уакс. — Цените на храната са се вдигнали до небето. Прекалено много хора с една и съща професия, които са останали без работа, твърде много с друга, които настояват за по-добри условия. Поквара, човече, из улиците практически има бунтове! И скандалът. Не мога да напусна. С кариерата ми би било свършено.

— По-добре, отколкото с живота ви да бъде свършено.

Губернаторът го погледна бегло. Явно не виждаше нещата по същия начин:

— Отстъплението е невъзможно — наблегна той. — Ще изглежда така, сякаш изоставям народа. Ще си помислят, че скандалът ме е принудил да се скрия. Ще ме сметнат за страхливец. Не. Невъзможно. Ще изпратя в безопасност лейди Инейт, както и децата. Аз трябва да остана, а вие трябва да се справите с всичко това, каквото и да е то. Спрете го, преди да е станало твърде късно.

— Ще опитам — каза Уакс, като се наведе още по-близо. — Дайте ми паролата си. Нещо запомнящо се, но безсмислено.

— Квас на пясък.

— Добре. Моята за вас е „кости без супа“. Имате ли обезопасена стая?

— Да — каза Инейт. — В мазето на имението. Под всекидневната.

— Използвайте я — настоя Уакс, като слизаше от каретата. — И ако заключите вратата, не пускайте вътре никого, докато не пристигна и не ви дам паролата.

Веднага щом стъпи на земята, Уакс откри, че изважда Възмездие.

Беше насочил пистолета още преди да е регистрирал какво го е накарало да реагира. Изненадани викове, но не от болка. Една прислужница побърза да се приближи откъм имението, като подмина колоните при фронтона, осветени в чисто бяло като бедрени кости.

— Милорд губернаторе! — извика жената. — Получихме съобщение по телеграфа; нещо се е случило. Налага се да подготвите отговор!

— Какво е станало? — попита напрегнато Уакс, докато губернаторът слизаше от каретата.

Прислужницата се поколеба и очите и се разшириха при вида на оръжието в ръката на Уакс. Носеше колосана черна униформа, пола до коляното, червено шалче на врата. Иконом или може би един от съветниците на губернатора.

— Констабъл съм — каза Уакс. — Какво толкова спешно има?

— Убийство — произнесе тя.

Хармонийо, не…, помисли си той.

— Кажете ми, че не е лорд Хармс! — нима в бързината да открие губернатора беше станал причина за смъртта на човека?

— Лорд кой? — попита жената. — Изобщо не е бил благородник, констабъл — тя хвърли поглед на Дрим, който кимна. На Уакс можеше да се има доверие. Тя отново погледна към Уакс. — Отец Бин. Свещеника.

Мараси се взираше в трупа, който беше прикован към стената като стара завеса. По един клин през всяко око. Кръвта боядисваше бузите на мъжа и бе напоила церемониалните му одежди, за да оформи алена жилетка. Почти като териско V. От двете страни на трупа също имаше кръв по стената, размазана от размахващи се ръце и търсещи пръсти. Мараси потръпна. Свещеникът бе останал жив достатъчно дълго, за да му се случи всичко това.

Макар че констаблите тършуваха и оглеждаха навсякъде из големия кораб на църквата, Мараси се чувстваше сама пред този труп и неговите стоманени очи. Само тя и тялото, тревожно благоговей на сцена. Напомняше й на нещо, излязло направо от „Хисторика", макар да не можеше да си припомни какво конкретно.

Капитан Арадел пристъпи до нея:

— Получих вест за сестра ви — каза той. — Охраняваме я в една от най-сигурните ни тайни квартири.

— Благодаря ви, сър.

— Какво мислите? — попита той и кимна към тялото.

— Ужасяващо е, сър. Какво точно се е случило?

— Конвентикалистите не са особено услужливи — обясни той. — Не съм сигурен дали са в шок, или влизането ни тук обижда религията им.

Той и даде знак да тръгне пред него и двамата подминаха Уейн, който стоеше на една от църковните пейки, дъвчеше дъвка и зяпаше трупа. Мараси и Арадел излязоха изпод купола на църковния кораб и влязоха в малко фоайе, където ред от хора с пепеляви лица седяха на някакви скамейки. Бяха Оцеленци — други служители на Църквата на Оцеленците, също като свещеника.

Пред тях беше седнала жена с посивели коси, облечена в официалните одежди на църковна икономка. Тя изтри очи и няколко деца се сгушиха в нея със сведени лица. Констабъл Реди стоеше наблизо; жилестият мъж пъхна твърдата си подложка за писане под мишница и отдаде чест на Арадел. Обикновено един констабъл-генерал не би се занимавал с нещо подобно, но Арадел беше детектив от дълги години.

— Сам ли ще проведете разпита, сър? — попита Реди.

При споменаването на думата „разпит Оцеленците видимо се сковаха. На Мараси и идваше да го удари заради този тон.

— Не — отвърна Арадел.

— Много добре, сър — каза Реди, като пристегна папийонката си и извади подложката за писане.

Той пристъпи към Оцеленците.

— Всъщност — обади се Арадел — мислех да позволим на лейтенант Колмс да опита.

Мараси почувства остра паника, която подтисна незабавно. Не се страхуваше от някакъв си разпит, особено на добронамерени свидетели. Но начинът, по който Арадел го каза, толкова сериозно, я накара да се почувства така, сякаш беше нещо като изпитание. Просто прекрасно.

Тя си пое дълбоко дъх и мина покрай Реди, който беше навел подложката за писане и я наблюдаваше. Групата от осем човека седеше с отпуснати рамене. Как беше най-добре да подходи към тях? Бяха описали на портретиста случилото се, но подробностите можеха да създадат разлика колкото от Гибел до Съхранение.

Мараси се настани на скамейката между двама от тях.

— Моите съболезнования за загубата ви — произнесе меко. — И моите извинения. Днес силите на констаблите не успяха да ви защитят.

— Вината не е ваша — каза икономката, като притисна по-близо едно от децата. — Кой би предположил… Свети Оцеленецо, знаех си, че онези Пътеследващи са мерзавци. Винаги съм го знаела. Никакви правила? Без правила, които да ръководят живота ни?

— Хаос — обади се мъж с обръсната глава от скамейка отзад. — Не искат друго освен хаос.

— Какво се случи? — попита Мараси. — Разбира се, прочетох доклада, но… поквара… не мога да си представя…

— Чакахме вечерната служба да започне — каза икономката. — Мъглата разкрасяваше всичко! Под купола трябва да се бяха събрали поне хиляда богомолци. И тогава той просто се приближи нехайно към амвона, този нечистокръвен Пътеследващ.

— Разпознахте ли го?

— Разбира се — отвърна икономката. — Беше онзи Ларскпур; постоянно се виждаме с него по време на церемонии. Хората имат чувството, че са длъжни да поканят пътеследващ свещеник, за да не би случайно да изглеждат предубедени, макар че никой не иска такива като него да се размотават наоколо.

Зад нея заместник-свещеникът кимна:

— Жалка отрепка, едва се побираше в робата си — каза той. — Никакви украси, направо риза. Дори не се преобличат за служение.

— Започна да говори на тълпата — продължи икономката. — Сякаш той щеше да изнесе проповедта по мъглозора! Само дето от устата му излязоха отвратителни слова.

— Като например? — попита Мараси.

— Богохулство — каза икономката. — Но едва ли е от значение. Вижте, констабъл. Защо изобщо говорите с нас? Видяха го хиляда човека. Защо се отнасяте към нас така, сякаш ние сме сторили нещо лошо? Трябва вече да сте арестували онова чудовище.

— В момента го преследват наши хора — каза Мараси и отпусна длан на рамото на едно от децата; момиченцето изхленчи и се улови за ръката и. — Н ви обещавам, че ще заловим и накажем човека, извършил деянието. Всяка подробност, която можете да си спомните обаче, ще ни помогне да го хвърлим зад решетките.

Икономката и заместник-свещеникът се спогледаха. Но един от останалите — дългурест олтарен прислужник на около двайсетина години — проговори;

— Ларскпур каза — заекна мъжът, — че Оцелелия е фалшив бог. Че Келсайър е опитал, но се е провалил, да спаси човечеството. Че смъртта му не е била, за да ни защити или за да се възвиси, но заради глупост и самонадеяност.

— Така мислят — намеси се икономката, — но никога не го казват на глас. Тези Пътеследващи… твърдят, че приемат всички, но ако се постараете, бързо ще прозрете истината. Те се подиграват на Оцелелия.

— Искат хаос — повтори заместник-свещеникът. — Не им харесва, че толкова много хора се надяват на Оцелелия. Не им харесва, че имаме норми. Нямат събрания, църкви, заповеди… Пътят не е религия, а баналност.

— Това ни стъписа, признавам ви го — каза икономката. — Отначало си помислих, че отец Бин трябва да е поканил Ларскпур да говори. Защо иначе щеше толкова дръзко да пристъпи към амвона? Бях толкова ужасена от думите му, че в началото не забелязах кръвта.

— Аз я видях — обади се заместник-свещеникът. — Помислих, че носи ръкавици. Взирах се в тези пръсти, размахващи се, яркочервени. И чак тогава видях капките, които хвърчаха по пода и амвона при всеки негов жест.

За момент всички замълчаха.

— Няма какво повече да се каже — произнесе най-накрая икономката. — Ларскпур замахна за последен път и завесата отзад падна. И там… нашият благословен отец, прикован като ужасна пародия на Образа на Оцелелия. Горкичкият отец Бин… висял е през цялото време. Може дори още да е бил жив, окървавен и умиращ, докато всички ние слушахме онези богохулства.

Мараси се съмняваше в това. Макар че свещеникът очевидно се бе съпротивлявал в началото, клиновете бързо бяха сложили край на мъките му.

— Благодаря ви — обърна се към тревожната група тя. — Много ми помогнахте.

После внимателно освободи ръчичките на момиченцето от своята ръка и подаде детето на икономката.

Мараси се изправи и се върна при Арадел и Реди, които чакаха в другия край на помещението.

— Как мислите? — попита тихо тя.

— За информацията — уточни Реди — или за похватите ти при разпит?

— И двете.

— Аз не бих подходил така — каза ниският констабъл. — Но предполагам, че успя да ги предразположиш.

— Не предложиха много — каза Арадел, като потърка брадичка.

— Какво очаквахте? — попита Мараси. — Капитане, това трябва да е същият човек, който е убил Уинстинг.

— Да не избързваме със заключенията — предупреди я Арадел. — Какъв би бил мотивът?

— Можете ли да го обясните по какъвто и да е друг начин? — каза Мараси, като посочи към помещението с мъртвия свещеник. — Пътеследващ? Убийства? Сър, техните свещеници са сред най-малко агресивните хора на планетата. Виждала съм по-опасни едва проходили деца.

Арадел продължаваше да потърква брадичка:

— Реди — произнесе той. — Върви да намериш нещо за пиене на Оцеленците. Подозирам, че в момента чаша с нещо горещо би им се отразила добре.

— Сър? — попита сепнато Реди.

— Да не си оглупял от висене на огневия рубеж? — каза Арадел. — Ходом марш, капитане. Трябва да поговоря с констабъл Колмс.

Отровният взор на Реди по посока на Мараси можеше да кипне вода, но все пак се подчини и се запиля нанякъде.

— Сър — каза Мараси, като наблюдаваше как Реди се отдалечава, — не мога да не отбележа, че сте решили да се погрижите останалите констабли да ме намразят.

— Глупости — отвърна той. — Момчето има нужда от подсещане. Безполезен е, когато не полага усилие да ми се докаже… седмиците, когато смяташе, че службата на заместник му е сигурна, бяха ужасни. По-добър полицаи е, когато има с кого да се съревновава — той сложи ръка на рамото на Мараси и я отдалечи от седящите Оцеленци. Един младши ефрейтор тъкмо се появяваше с одеяла и чаши топъл чай. Дано Реди не се вбесеше още, че са му измъкнали под носа и тази задача.

— Не мога — произнесе Арадел, с което отново привлече вниманието и — да се боря с призраци и мъгливи духове в нощта. Аз съм страж, не екзорсист.

— Разбирам, сър — отвърна Мараси. По време на пътуването дотук му беше предала думите на Уаксилий за Кървящата. Не и подхождаше да укрива такава информация от висшестоящ. — Но ако престъпникът е свръхестествен, какъв друг избор имаме?

— Не зная — каза Арадел. — И това ме изнервя най-много. Чака ме град, изсъхнал като купчина есенни листа, лейтенант, и всеки момент ще избухнат пламъци. Не разполагам с човешкия ресурс да преследвам паднал Безсмъртен; трябва да отделя констабли, които да попречат на улиците да се самоизядат.

— Сър, ами ако двете са свързани?

— Двете убийства?

— Убийствата и броженията, сър.

Тя затвори очи, като си припомни малката църква с нейния купол и скамейки за миряни, след което опита да си я представи, каквато е била преди. Ларскпур, застанал пред всички, жестикулиращ, ужасени миряни, бягащи, носещи новините, че един Пътеследващ е убил свещеник на Оцеленците.

— Кървящата, или който и да стои зад всичко това, отвлича вниманието на правителството от скандала — каза тя и отвори очи. — А сега напада един църковен водач, преоблечена като друг? Сър, каквито и да са истинските й мотиви, очевидно се опитва да предизвика напрежение в Елъндел. Мека този град да се пречупи.

— Може би вменяваш твърде много на един-единствен човек, лейтенант.

— Не просто човек — подчерта Мараси. — Полубожество. Сър, какво даде началото на работнически стачки?

— Проклет да съм, ако зная — каза Арадел, като потупа джоба си и извади кутията си за пури. Отвори я и откри вътре само една сгъната бележка. Направи гримаса и й я показа. В чекмеджето ти има банан. — Проклетата жена ще ме довърши. Както и да е… подозирам, че стачките са назрявали от известно време. Хармония ми е свидетел, че симпатизирам на бедните глупци. Плащат им като на хора трета ръка, докато лордовете на домовете живеят в своите имения и луксозни апартаменти.

— Но защо сега? — попита Мараси. — Заради храната, нали? Внезапно вдигнатите цени, тревогите, че дори стачките да спрат, няма да има храна, която да бъде купена?

— Това определено не помогна — съгласи се Арадел. — Наводненията ще влошат нещата.

— Пропукана язовирна стена. Разследвахме ли както трябва това?

Арадел замълча, сгънал наполовина бележката, за да я върне в джоба си.

— Мислиш, че може да е било саботаж?

— Може би си струва да се провери — каза Мараси.

— Може наистина — съгласи се Арадел. — Ще видя дали мога да отделя хора. Но ако си права, какво цели в края на краищата това създание?

— Пълен хаос? — попита Мараси.

Арадел поклати глава:

— Може би е различно за мъгливите духове, но хората, които вършат такива неща, го правят, за да докажат нещо. Искат всички да видят колко са умни или пък за да спрат някоя несправедливост. Може би трябва да се добере до някого. Губернаторът не е ли Пътеследващ?

— Така мисля.

— Значи убийството тази вечер би могло да е опит да дискредитира религията му — Арадел кимна. — Убива брат му, изкарва скандал на светло, подкопава вярата му, предизвиква бунтове по време на мандата му… Поквара, може би всичко това не се случва, за да е сигурна, че Инейт просто ще умре, а че ще бъде стъпкан на земята.

Мараси кимна бавно.

— Сър, може и да разполагам с доказателство, че губернаторът е корумпиран.

— Какво? Какво доказателство?

— Нищо определено — каза тя и се изчерви. — Има общо с политиката му. Всички онези пъти, когато е променял мнението си за закони, когато е гласувал по необичаен начин веднага след посещения от ключови личности. Сър, казахте, че сте ме наели отчасти заради способността ми да разчитам статистически данни. Щом събера всичко, ще ви покажа с какво разполагам. Но историята, която разказват сведенията за губернатора, е за човек, който се предлага на определена цена.

Арадел прокара ръка през косата си, червеникава, опръскана със сребристи нишки.

— Хармонийо. Не вдигай много шум, лейтенант. Ще се тревожим за това друг път. Разбрано?

— Да, сър. И съм съгласна с вас.

— Но добра работа — отбеляза той, след което се отдалечи бавно, за да получи докладите за местопрестъплението.

Мараси нямаше как да не почувства вълнение от факта, че е изслушал казаното от нея, дори и да бе успяла да му предложи единствено половинчати разяснения. В същото време обаче я порази тревожна мисъл. Ами ако по някакъв начин Арадел беше кандрата? Колко поражения можеше да нанесе Кървящата, ако разполага със силите на констаблите от цял октант?

Не, Арадел се намираше в компанията на очевидци по време на убийството на свещеника. Поквара… създанието караше Мараси да се стряска от сенки, да се пита дали всеки, с когото разговаря, не е кандра. Тя отиде да си вземе чаша от чая с надеждата, че това ще и помогне да прокуди образа от главата си, бедния отец Бин, окачен на стената. Не беше преполовила пътя до масата с термосите, когато вратата за фоайето се разтвори с трясък и вътре прекрачи Уаксилий.

Пискюлите на мъглопелерината му се вееха след него като мъгла, а могъщите му крачки бързо принудиха по-низшите констабли да побързат да отскочат от пътя му. Как така успяваше напълно да обхване всичко, което констаблите трябва да са, но не бяха? Благороден, без да е сервилен, замислен, но все пак деен, непреклонен, но любопитен.

Мараси се усмихна и побърза да го настигне. Едва когато достигнаха параклиса, с големия му стъклен купол и мъртвия свещеник, провесен в далечния край, тя осъзна, че напълно е забравила за намерението си да изпие чаша чай. В главата и все още пулсираше главоболие.

Арадел стоеше във вътрешността на църковния кораб, придружен от двама млади констабли.

— Лорд Ладриан — каза той, като се обърна към Уаксилий. — Ще ви предоставим доклад за тялото до…

— Аз ще се погрижа сам, констабъл — каза Уаксилий.

Той пусна гилза и се издигна във въздуха, над редовете от скамейки под купола. После се приземи на подиума.

Арадел въздъхна, промърмори проклятие под носа си и се обърна към един от ефрейторите:

— Уверете се, че лорд Ладриан разполага с всичко необходимо. Може би той ще успее да намери някакъв смисъл в тази проклета каша… стига просто да не открие огън и да направи това място на решето.

Младият констабъл кимна и се затича, за да се присъедини към Уаксилий, който разговаряше с приближилия Уейн. Каквото и да му каза Уаксилий, то накара по-ниския мъж да се втурне през вратите, за да изпълни заръката му.

Констабъл-генералът поклати глава суетни, изкривени в кисела гримаса.

— Сър? — обади се Мараси. — Лорд Уаксилий ви гневи?

Арадел се сепна, сякаш не бе забелязал — или доловил, — че тя стои там.

— Не обръщайте внимание, лейтенант. Лордът е важен ресурс за този отдел.

— Сър, струва ми се, че долових ритъма на дълго упражняван отговор.

— Хубаво — каза Арадел, — защото ми отне доста време да се науча да го казвам без ругатни.

— Може ли да чуя нерепетирана версия?

Арадел я изгледа от горе до долу.

— Да кажем само, че сигурно е дяволски приятно, лейтенант, да разполагаш с хора, които да ти разчистват кашите — той и кимна и излезе от помещението.

Поквара. Нима Арадел виждаше Уаксилий по този начин? Изгубил пътя си благородник, свикнал да получава каквото иска, прям по начини, които Арадел никога нямаше да си позволи? Констабъл-генералът не беше благородник и трябваше да се тревожи за финансиране, политика, за бъдещето на хората си. Уаксилий можеше просто да влезе някъде и да постъпи както желае, да започне да стреля и да остави на статуса си — едновременно на аломант и лорд — да му спести неприятностите.

Тази гледна точка отваряше очите. Уаксилий беше неприятности. Струващи си неприятности, защото вършеха работа, но също толкова лоши, колкото проблемите, които решаваше. За този кратък миг обаче изглеждаше по-малко като съюзник и повече като буря, за която се налага да се подготвиш и след която трябва да чистиш.

Разтърсена от тази мисъл, тя прекоси стаята, за да се присъедини към него при тялото.

— От тези клинове излизат силни линии — отбеляза към нея Уаксилий, като посочи съсипаното лице на отец Бин. Поне за моите сетива на аломант. От онова, което съм чел по въпроса, мога да заключа, че не са хемалургични клинове. Те са трудни за забелязване и Тласкане, като металоемите.

— Но каква е идеята зад това приковаване? — попита Мараси.

— Нямам представа — призна Уаксилий. — Все пак, когато свалите тялото, ми изпратете проба от всеки клин. Искам да направя някои изследвания на състава им.

— Добре — каза Мараси.

— Трябваше да го предвидим. Опитва се да създаде раздор между Пътеследващите и Оцеленците.

— Губернаторът е Пътеследващ — каза Мараси. — Смятаме, че Кървящата опитва да се добере до него.

— Прави сте — отвърна Уаксилий с присвити очи. — Но това не е истинската и цел. Иска да обърне града наопаки. Може би убийството на губернатора ще бъде последната капка. Но какво общо има с мен?

— Няма нужда всичко да има общо с теб, нали го разбираш?

— Не всичко — съгласи се Уаксилий. — Само това.

Дразнещото беше, че вероятно е прав. Защо иначе Кървящата щеше да се разхожда из града, облякла тялото на мъжа, убил жената на Уаксилий? Уаксилий изостави трупа и излезе от сградата през задния вход. Оттам една тясна уличка водеше към булеварда. Мараси го последва плътно през мрака и мъглата.

— Какво правиш? — попита тя.

— Не можеш да планираш толкова драматично убийство, без да имаш подготвен път за отстъпление — каза той. — От захвърлените кърпички и ръчни чанти допускам, че помещението е било претъпкано, когато им е показала тялото. Богомолците са избягали през главните врати и убийцата го е очаквала. Така че се е измъкнала отзад и се е изпарила, докато всички останали са бягали или стояли потресено.

— Добре…

— Тясна уличка — каза Уаксилий, като коленичи, за да огледа стената. — Виж тук.

Мараси присви очи. Тухлите на стената на това място бяха одраскани и нещо се бе отъркало в тях.

— Изглежда метално. Сребро.

— Предполагам, боя — каза той. — За нещастие, откъде се е взела, е малък въпрос в сравнение с големите. Защо на първо място и е било да убива онзи свещеник? Предупреди ме, че ще го направи. Реших, че има предвид баща ви. Не отец Бин.

— Уаксилий — каза Мараси. — Нуждаем се от повече информация. За това какво може да извърши това създание и какви са мотивите му.

— Съгласен — отвърна той. Той се изправи и погледна надолу по уличката. — Иска ми се да задам няколко трудни въпроса на Бог. Съмнявам се обаче, че скоро ще ми обърне внимание, така че се налага да се примиря с някой друг.

— С кого? — попита Мараси.

— Тази вечер ми оказаха известна помощ — каза Уаксилий. — Неочакван източник. Имам усещането, че един подробен разговор с нея ще осветли нещата. Искаш ли да дойдеш?

— Разбира се, че искам — отговори тя. — Защо не?

— Е — каза Уаксилий, — тревожа се, че взаимодействието с нея може да се окаже… трудно от теологична гледна точка.

13

Уейн не се смяташе за особено религиозен човек. Според него Хармония не обръщаше много внимание на такива като него поради същата причина, поради която майсторът художник не се питаше къде ли е дянала майка му рисунките, които е правил специално за нея като дете.

При все това от време на време на Уейн му харесваше да посещава храма на обикновения човек. Чувстваше се по-добре и закратко забравяше проблемите си. Така че беше добре запознат с мястото, на което Уакс го изпрати да провери.

Храмът се беше сгушил на ъгъла на едно кръстовище, внушителна, стара постройка, ниска и упорита. От двете и страни стърчаха по-нови жилищни сгради, на по около шест етажа, но от храма се излъчваше атмосферата на възрастен господин, настанен в креслото си, който нямаше ни най-малкото желание да изглежда по-висок от коленете ти. Както очакваше Уейн, вратата бе доброжелателно разтворена и от нея все още се изливаше светлина, макар да ставаше късно. Той тръгна по алеята и кимна на охранителя на храма, който носеше кепе и работни дрехи за униформа, въоръжен с церемониална пръчка, от чийто край сякаш стърчеше коса, най-вероятно след като беше използвана за цапардосване на прекалено гръмогласни хора по главите.

Уейн докосна шапката си към мъжа и произнесе правилната молитвена фраза, за да бъде допуснат.

— Здравей, друже. Колко е разводнена бирата днес?

— Не създавай неприятности в кръчмата тази вечер, Уейн — произнесе напевно мъжът в отговор. — Търпението ми съвсем е изтъняло.

— Търпение? — повтори Уейн, като го подминаваше. — Ето едно странно име, приятел. Но ако на дамите им харесва, че кръщаваш с глупави имена телесните си части, кой съм аз да говоря.

След като приключиха с ритуалните представяния, Уейн тръгна през имота на храма. Вътре мъже и жени се покланяха на местата си, с наведени глави, докато разсъждаваха върху това колко сложни са космирните дълбини. Молитвите им се състояха от подобия на промърморени думи към приятели и благовония от запалените им лули. Над олтара бе окачен портрет на самия Стар Ладриан, мъж с натежало шкембе и вдигната напред чаша, сякаш настояваше за внимание.

Уейн остана за момент на вратата с уважително сведена глава и потопи пръсти в капещата от една маса наблизо бирена течност, след което се помаза с нея по челото и пъпа — белега на копието.

Мирисът го означаваше като пилигрим на тази светена земя, така че тръгна към олтара сред каещите се и търсещите опрощение. Тази вечер атмосферата бе странна. Сериозна. Да, храмът беше място за размисъл, но освен това трябваше да бъде място за радости. Къде бяха завалено изпетите църковни песни? Къде бяха смехът, веселият звук от празненството?

Не изглежда добре, помисли си той, като се настаняваше на една от скамейките — в този случай груба, кръгла маса, на която бяха издялани свещени пасажи като „Мик е пълен селтак“ и „Наденичките не струват“. Последното винаги му беше харесвало. Водеше след себе си истински теологични последствия, без съмнение. Ако храната, която ядяха, не струваше, нима те струваха? В крайна сметка всички те нищо ли бяха? Или вместо това човек трябваше да търси дори онова, което не си струва, за да се възнесе, както беше създадено от Бога на Отвъдното, подобно на всичко останало?

Уейн се облегна удобно на мястото си и привлече няколко погледа от околните маси. Когато една красива млада Оцеленка с щедра пазва го подмина, понесла бокали, той я улови за ръката:

— Ще пиийна… — той мигна. — Ако можи уиски — произнесе го с акцента и интонацията на човек, който е бил много, много благочестив тази вечер.

Прислужницата поклати глава и продължи по пътя си. Хората наоколо не му обръщаха внимание. Уейн затвори очи и се вслуша в молитвите им.

— Просто ще ни оставят да умрем от глад. Нали чу губернатора, Рен. Грижи се единствено за покварената си репутация.

— Трябва да живеем по-добре. Хармония е създал тази земя за всички. Но позволяват ли ни да й се порадваме? Не. Богатствата и значат само, че богаташите получават още и още разкошни дрехи и големи къщи.

— Нещо трябва да се промени в този град. Не съм останал без работа като момчетата в стоманолеярната, но, Хармонийо…

— Шестнайсетчасови смени. Излизам преди момиченцето ми да е отворило очи и е в леглото преди да съм се прибрал. Виждам я веднъж седмично…

— Работим и умираме, за да нахраним едни и същи хора. Притежават и сградата, където живеем. Каква хитра схема, а? Работиш за тях по цял ден и вечерно време им плащаш за привилегията да оцелееш, а на следващия ден да продължиш да работиш.

Тежки молитви бяха тези.

Уейн се оттласна от масата си и приближи олтара в предната част на помещението. Бутилките зад него блещукаха в светлината. Газово осветление. В този храм се спазваха традициите. Настани се на олтара между някакъв мъж с тиранти и друг с толкова космати ръце, че нямаше как в родословното му дърво да е нямало някоя мечка. Минимум дядо.

— Уи-уиски — каза Уейн на свещеника зад олтара.

Вместо това мъжът му връчи чаша вода с резенче лимон. Поквара. Май беше прекалил с произношението. Уейн се намести още по-удобно, като посръбваше от водата си.

Мъжете на олтара не се оплакваха. Просто се взираха, стиснали чашите си. Уейн кимна. Това бяха мълчаливи молитви, от онзи вид, който можеш да прочетеш в очите им. Посегна и измъкна чашата от ръцете на човека до себе си. Подуши я. Чист ром. Какво му беше забавното пък на това?

Посегна към Меча кожа и измъкна неговата чаша от пръстите му. Подуши и нея. И двамата мъже се обърнаха към него, докато пресушаваше остатъка от водата си, а след това смеси питиетата им в чашата си. Изстиска вътре лимон и щипка захар, взета иззад олтара, прибави малко лед, покри я с подложка и разклати чашата така, сякаш се бореше за живота си. Което можеше и да се случи, защото приятелчето с килим по ръцете тъкмо се изправяше и изпукваше кокалчетата на юмруците си.

Преди Мечката да започне да го налага, Уейн засили по една чаша към всеки от двамата мъже. Чашите спряха по местата си и олтарът потъна в мълчание. Мъжете колебливо протегнаха ръце и опитаха питиета си. Тиранти сръбна пръв.

— Еха — каза той. — Как го направи?

Уейн не отговори, но почука масата с един пръст, докато Космати ръце опитваше собственото си питие и кимаше удовлетворено. Животът сред изисканите дами и господа бе научил Уейн на едно-две неща. Изисканият народ никога не можеше да върши нещата по обикновения начин. Понякога му се струваше, че се държат странно, само за да не бъдат като обикновения народ.

Но пък знаеха как да пият. Поне това трябваше да им се признае.

Свещеникът се приближи, за да разследва глъчката, но и двамата мъже просто искаха още от онова, което Уейн беше забъркал. Свещеникът изслуша опитите им за разяснения, след което кимна — изглежда бе работил и на по-отбрани празненства или пък беше обслужвал и изискани посетители.

Уейн плъзна нещо по олтара. Две гилзи.

— Какво е това? — попита свещеникът, като остави чашата, която бършеше. — Да не би да е… да не е алуминий?

Уейн стана и събра няколко неща иззад олтара, след което ги изсипа в ръцете на свещеника. За щастие, разполагаше с лед, защото по-рано го бяха заредили. В последно време ледът ставаше все по-евтин заради честите доставки от планините. Човекът освен това си имаше хубава колекция от различен алкохол и подправки. Повече от достатъчни за Уейн.

Той даде знак на мъжа да го последва, след което тръгна през помещението. Спираше на всяка маса, взимаше питиетата на хората и ги преправяше. Онези с бира получаваха сок и сода, смесени внимателно и трансформирани. Винаги ги оставяше с нещо, подобно на онова, което си имаха, но по-ново. Свежо. На някои прибавяше джинджифил — доста си вървеше с лимон, — а на други пелин. Опитваше да използва по нещо от всяка маса и само на няколко пъти му отвърнаха с ругатни. Не след дълго беше накарал храмът да се почувства далеч по-дружелюбно. Всъщност дори бе събрал около себе си нещо като тълпа.

Групата нададе радостен възглас, щом се настани на масата пред висока, красива жена с големи очи и дълги пръсти. Питието, което и забърка, в действителност не беше нещо особено — джин и лайм с малко сода и намек за захар, но тайната съставка… е, това вече беше нещо особено. Кесия със синя пудра, с която се сдоби на празненството по-рано. Беше я разменил срещу малко пясък.

Смеси пудрата в питието с бързо и незабелязано движение на пръстите, след което разтърси и най-сетне прибави лайма. Когато плъзна чашата пред жената, синята течност на питието се въртеше и вълнуваше, преди да разцъфне в наситено виолетово, цвят, който се разпространи в напитката като сгъстяваща се мъгла.

Хората около него се смълчаха благоговейно, а жената му се усмихна. И той й се ухили. Вярно, че вече беше зает, но не беше зле да упражнява флиртуването си, иначе Ранет щеше да започне да го пренебрегва.

Сетне кожата на жената прие син, а после виолетов цвят, също като питието. Уейн отскочи от масата, докато цветът на кожата и се връщаше към нормалния. Тя взе питието си с лукава усмивка и отпи от него.

— Много хубаво — произнесе. — Но обикновено обичам да е малко по-силно.

Останалите в храма се оттегляха към скамейките си. Бяха се порадвали на представлението, но още по-силно им се искаше да се порадват на алкохола. Изглежда, не бяха забелязали какво е направила кожата на жената. Може би Уейн беше сгрешил. Той колебливо зае мястото си отново и погледна жената, чиито очи — ясно като ден — промениха цвета си от син на виолетов, а сетне отново на син.

— На обесник да стана — рече Уейн. — Ти си онази безсмъртна, нали?

— Съвсем вярно — отвърна тя, като отпиваше от питието си и протягаше ръка, за да се здрависат. — Името ми е МеЛаан. Уаксилий ме инструктира да кажа думите „жълти гащи“, за да го докажа. Добре се справи тук тази вечер. Когато пристигнах, останах с впечатлението, че мястото всеки момент може да се пръсне от целия този гняв. Нищо чудно и да си предотвратил бунт.

— Само в една кръчма — произнесе Уейн, като разтърси ръката и, а сетне се настани по-удобно на стола си. — Една от стотици. Ако се мъти бунт, няма да го спра с момичешки питиета.

— Предполагам, че е така.

— Това, което трябва да направя — продължи Уейн, — е да напия целия град.

— Или, например, да се застъпиш за правата на работниците, да започнеш преговори за по-хуманно работно време, подобрени условия и заплащане над допустимия минимум.

— Да, да — рече Уейн. — И това. Но ако успея да напия всички, помисли само колко по-щастлив ще бъде този град.

— Стига преди това да напиеш мен, не бих имала нищо против — тя протегна чашата си към него. — Доналей на дамата.

Уейн се намръщи:

— Я почакай, нещо не е наред. Нали си нещо като полубожество. Не трябва ли да морализаторстваш?

— И ето — рече МеЛаан, като разклати чашата си, — принеси в дар на божеството си един „Син залез“, с повечко джин. И благословен ще си.

— Мисля, че мога да го направя — каза Уейн. — Голяма проклетия. Може би в края на краищата съм религиозен.

Безсмъртното полубожество отпи щедра глътка от бирата си, след което стовари халбата на масата и се ухили като четиригодишна, на която са платили със сладки, за да обади сестра си. Уакс я наблюдаваше, докато тя поглеждаше Уейн право в очите и се оригваше толкова силно, че и мъртвите щяха да станат. До Уакс Уейн кимна одобрително с впечатлен вид. После сам пресуши бирата си, оригна се в отговор на МеЛаан, но поне два пъти по-дълго и високо.

— Как го правиш? — попита тя.

— С години подготовка и упражнения — отговори Уейн.

— Живяла съм малко над половин хилядолетие — каза МеЛаан. — Сигурна съм, че съм се упражнявала повече от теб.

— Нямаш волята обаче — отбеляза той и размаха пръст. — Трябва да го искаш. — Пресуши остатъка от бирата си и изпусна продължително оригване.

Мараси, която беше седнала до Уакс в сепарето им, изглеждаше ужасена от разговора. Уакс й беше позволил да го докара дотук, най-вече за да има време да превърже раната си и да я огледа по-внимателно. Обезболяващите си вършеха работата. Едва усещаше болка.

След краткото пътуване, двамата се бяха появили посредата на… съревнованието?… по оригване между тези двамата. Уакс не беше напълно сигурен дали е съревнование, или по-скоро взаимна проява на уважение, като между двама виртуози, които изпълняват любимите си мелодии.

МеЛаан довърши бирата си и вдигна драматично ръка. На дланта й се появиха устни, които издадоха тихо оригване.

— Мошеничество — обяви Уейн.

— Просто използвам даровете на Отеца — каза тя. — Не ми казвай, че ако можеше, нямаше да се оригваш и от други места.

— Ами — рече Уейн, — след като отвори дума, мога да издавам доста интересни звуци със…

Уакс се покашля:

— Не искам да отклонявам разговора от това с кои места Уейн може или не може да издава звуци, но трябва да призная, че и наполовина не сте онова, което очаквах, Ваша Божественост.

— По дяволите — каза МеЛаан, — моля те, не ме наричай така.

— Ти служиш на Хармония — каза Уакс.

— От по-късните поколения — отговори тя. — Изчислено в кандра години, на практика съм още дете.

— Живяла си по време на Катацендъра — каза Уакс. — Познавала си Основателите.

— Прекарах Катацендъра под земята — отвърна МеЛаан. — Бях девойка и не познавам земята от времето, когато е била покрита с пепел. Наистина няма нужда да се впечатляваш толкова силно от мен.

— Над шестстотингодишна си — каза Мараси.

— Пръстта също — отговори МеЛаан. Тя се наведе напред. — Тук съм, за да помогна. Ако ви трябва полубожество, около което да кършите ръце, ще ви изпратя ВенДел или някой от наистина древните. На тях им харесва. Аз просто искам Паалм да бъде спряна, а после да й се помогне.

Уакс се наведе през масата. От начина, по който МеЛаан се усмихваше на подминаващите хора — от начина, по който тактуваше с пръст заедно с ритъма на песента, която група мъже пееха в ъгъла, — беше ясно, че тя харесва хората. Харесваше и да е тук, сред тях. Не беше резервирана, както той очакваше, или надменна. Дори не беше толкова чуждоземна, независимо от факта, че току-що беше превърнала ръката си в уста.

— Ти ми донесе обицата — каза той, като докосна малкото украшение на ухото си. — Преди толкова много години.

Усмивката на МеЛаан стана по-широка:

— Носех същото тяло, но пак съм изненадана, че си запомнил.

— И чие е това тяло? — попита Мараси. — Откъде се сдоби с тези кости?

— Аз ги направих — отвърна МеЛаан, като вирна брадичка. Лицето и стана прозрачно и внезапно разкри черепа отдолу — беше изработен от дялан кристал в жив смарагдов цвят. — Предпочитам Истинските тела, макар че ако се наложи, мога да приема друга форма. Предупреждавам ви, че що се отнася до способностите на кандра, се справям само горе-долу с въплътяването.

— А онази, която преследваме? — попита Уейн. Беше започнал да строи подобна на къща кула, като изправяше странично тънките дървени подложки, пръснати по масата в таверната.

— Паалм? — произнесе МеЛаан, като накара лицето си отново да стане нормално. — Беше сред най-добрите от нас. От всички кандри, които познавам, единствено ТенСуун имаше по-големи умения от нея.

— Но би се държала непоследователно? — каза Уакс. — Умопобъркала се е. Това ще ни помогне да я разпознаем, дори и дегизирана, нали?

— Може би — каза МеЛаан и се намръщи. Събра няколко от подложките и започна да строи своя собствена кула. — Паалм е добра, а имитацията… тя е нещо като вродена при нас, особено при по-старите кандри, които са работили през дните на Последната империя. Някои от тях не чувстват, че имат самоличност, не знаят как да живеят, освен ако не са някой друг.

— Струва ми се, че намираш тази идея за тревожна — обади се любопитно Уакс.

— Твърде млада съм — отвърна тя и вдигна рамене. — Никога не съм служила на Лорд-Владетеля. Винаги съм служила на Хармония, а той ми се струва общо взето приятен.

Странен начин да говориш за един Бог. Уакс хвърли поглед на Мараси, която повдигна вежда към него и сви рамене. Около тях посетителите на кръчмата разговаряха — ниско бръмчене от енергия и ентусиазъм. Уакс и останалите бяха заели уединено сепаре по-встрани. Топлата светлина от газови фенери беше някак си по-приятелска, по-жива от електрическите светлини в имението му.

— Добре — каза Уакс на МеЛаан. — Да поговорим за това какво умее Кървящата. И как да я убием.

— Няма нужда да я убивате — произнесе бързо МеЛаан, докато издигаше втория етаж на кулата си. Хвърли едно око на Уейн, който вече работеше по третия. — Просто премахнете последния й клин, което на практика ще я обездвижи. Объркана е; ще се справим с нея, щом я задържим.

— Объркана? — попита Уакс. — Уби свещеник, като го е приковала за стената през очите.

Усмивката на МеЛаан избледня:

— Има само един клин. Не разсъждава нормално.

— Да — съгласи се той. — Но е извадила другия клин сама, нали?

— Така смятаме — каза МеЛаан. — По-слаби сме от други хемалургични създания. Само два клина, и могат да ни надвият. Така че е премахнала единия.

— Искала е свободата да убива — каза Уакс. — Не е „объркана“, МеЛаан. Има унищожителни желания и вероятно страда от психоза. Кажи ми как да я убием.

МеЛаан въздъхна:

— Киселината върши работа, но е ужасяващо неефикасна. Ако натрошите скелета и, ще се придвижва по-трудно, така че може би това е начинът. Огнестрелните рани биха били безполезни, както и повечето физически увреждания. Клинът… той е ключът. Измъкнете го и ще се завърне към първичното си състояние. Това е най-добрият начин.

— Нейното първично състояние — каза Мараси. — Мъглив дух.

МеЛаан кимна.

Уакс почука замислено масата:

— Ако успея да извадя клина, има голям шанс да я обездвижа. Но ако е завързана, какъв смисъл има да премахваме клина?

— Уаксилий — каза МеЛаан, като се наведе напред, — нали разбираш с какво си имаш работа? Паалм е обучена от древните и е служила на самия Лорд-Владетел. Потушавала е бунтове и е сривала кралства в негова служба и е интимно запозната с детайлите на хемалургията. Според твоите твърдения, се е научила да използва клинове, за да си осигурява способности в аломантията и ферохимията… нещо, което смятахме за невъзможно. Ако я плениш, едва ли ще остане много дълго в това състояние. Премахнете този клин.

Уакс почувства как се смразява.

— Ясно — каза той. — Ще го направим.

— Поквара — прошепна Мараси. — Мислех, че не искаш да се страхуваме от теб.

— Аз? — каза кандрата. — Аз съм безобидна — тя махна на прислужницата и посочи халбата си. — Доста по-нормална съм от Паалм.

— Страхотно — произнесе Уакс. Той погледна Уейн. — А ти ми изглеждаш загрижен.

— Аз ли? — попита Уейн, като издигаше четвъртия етаж на кулата си. — Опитвам да измисля начин да напия всички в града.

— Няма да… питам — Уакс също грабна няколко от подложките, щом прислужницата остави още на масата, забелязал, че останалите си играят с тях. И той започна да строи своя собствена кула. — Значи ще извадим клина. Как?

— Най-лесният начин е да извикате мен — каза МеЛаан. — Аз мога да го извадя. Но ако не съм там, не ме чакайте. Счупете й костите, започнете да ги изтръгвате и накрая ще намерите клина. Ще трябва да го направи някой със здрав стомах.

Страхотно.

— Има ли начин една кандра да бъде разпозната? Особености при нараняването? Кръвни проби?

МеЛаан порови в джоба си.

— Веднъж щом променим форма, се сключваме с тялото и сме същият човек. Кървим; и ако ни отрежеш пръста, отпечатъците ни си остават същите, като неговите. Дори друга кандра би имала затруднения да забележи разликите. Не си ли чел „Хисторика“?

— Няколко пъти — каза Уакс, — но разделите за кандра са малко скучни.

— Имам чувството, че трябва да се обидя от тези думи.

— Тогава не си достатъчно пияна — отвърна Уейн. — Пет етажа.

Уакс поклати глава и се концентрира върху втория си етаж.

— Както и да е — каза МеЛаан, — засичането на кандра е проблем от миналото. Така че сме взели мерки, просто за всеки случай. Разработили са го по-научно ориентираните сред нас.

Тя плъзна нещо по масата. Чифт игли, дълги, колкото ширината на човешка длан, прикрепени към метални спринцовки. Уакс вдигна едната.

— Инжектираш ли това в една кандра — обясни МеЛаан, — течността ще я накара да се разтрепери. За кратко време кожата и се избистря и разкрива коя е всъщност.

— Лесно — каза Уейн.

— С един проблем — продължи МеЛаан. — Ако забиете спринцовката в някой, който не е кандра, това ще го убие.

— Неудобно — каза Мараси, докато изучаваше другата.

— Да — съгласи се МеЛаан. — Работим над този проблем. Очевидно това е последното възможно средство, но ще я обездвижи за момент. Ако искате да откриете Паалм, преди да използвате спринцовките, можете да я хванете в лъжа. Не разполага с истинските спомени на човека, когото имитира. И обратното, ако видите някой, който не е Металороден, да използва определена способност, това също ще я издаде.

— Имам усещането, че ако използва уменията си в мое присъствие, така или иначе ще се простя с живота си — заяви Уакс.

Групата се смълча. Уакс взе двете спринцовки и ги прибра в кесията на оръжейния си колан. Мараси стенографираше разговора в един бележник — после трябваше да поиска от нея да му направи копие. Пристигнаха още питиета и не им поискаха заплащане. Какво беше направил Уейн преди идването на Уакс? Боеше се да попита.

Каква полза от това? помисли си обезсърчено той и в следващия момент кулата му се срина. Оръжие, което можеше да използва, само ако е сто процента сигурен кой е измамникът? Струваше му се недостатъчно. Кървящата можеше да е всеки. Да прояви всякакво умение. Кървящата беше древна, гениална и изобретателна.

— Тя има план — произнесе Уакс. — Не е просто луда, МеЛаан. Във всичко това има нещо повече.

— Все още си решен да я убиеш — каза МеЛаан и въздъхна.

— Ако ми се наложи. Защо се колебаеш? Точно една кандра би трябвало да е мотивирана повече от всеки друг този проблем да се разреши.

— Тя не е „проблем“ — каза МеЛаан. — Тя е живо същество. Да, искам да бъде спряна. Трябва да бъде спряна. Но… — тя се облегна назад, а после перна с пръст и събори малката си кула от подложки. — Останали са толкова малко от нас. Проклятие, от нас не е имало повече от пет или шестстотин и сме изгубили много в дните на Последното възнесение. Представи си цялата ти раса да се състои от триста души, блюстителю. Може би тогава ще се поколебаеш малко, преди да превърнеш някой от тях в шлака.

— Видът на това живо същество не би трябвало да е от значение — отсече Уакс. — Не ме интересува дали сте триста или трима; когато някой от вас започне да приковава хора към стените в моя град, лично го…

— Уакс — прекъсна го Уейн, докато балансираше шестия си етаж от подложки за бирени халби. — Премери си пулса, човече.

Уакс си пое дълбоко въздух.

— Съжалявам — каза той.

— Това пък какво беше — обади се Мараси, като размаха молив между него и Уейн. — Пулс?

— Понякога — обясни Уейн — Уакс забравя, че е жив човек и започва да си мисли, че е направен от камък.

— Израз на Уейн — каза Уакс, като грабна още подложки и подхвана строежа на друга кула. — За моменти, когато смята, че трябва да проявя малко повече съчувствие.

— Понякога си доста целеустремен, приятел.

— Казва човекът, който веднъж събра колекция от осемдесет различни вида бира.

— Да — усмихна се радостно Уейн. — Доколкото си спомням, го направих най-вече, за да те вбеся.

— Шегуваш се.

Уейн поклати глава:

— Започнах да мразя тези проклети бутилки, но всяка сутрин започваше да ругаеш, когато се препънеш в поредната каса, и просто ми звучеше толкова мелодично…

— Знаете ли какво — намеси се МеЛаан, като отпи голяма глътка от питието си, — вие двамата не приличате на онези, за които ви смятах.

— Не е далеч от истината — каза Мараси.

— Например — прибави МеЛаан — нямах представа, че Уейн е толкова талантлив в скулптурата с бирени подложки.

— Мошеничи — каза Уакс. — Използва дъвка, за да залепи подложките на долните етажи.

Мараси и МеЛаан се обърнаха към Уейн, който се ухили. Той вдигна скулптурата си, като събори горните нива, за да покаже, че долните три наистина са залепени.

— Уейн — възкликна възмутено Мараси. — Толкова ли си загрижен да ни впечатлиш?

— Не го направи, за да впечатли когото и да е — каза Уакс. — Състезанието не беше колко високи да са кулите… а дали ще забележа какво е направил. Винаги мами по някакъв начин. Но да се върнем на главния въпрос, МеЛаан. Твоята самоотлъчила се приятелка кандра планира нещо. Ако замисълът и набере сила, ще се стовари върху нас и ще унищожи града.

— Съгласна съм — каза МеЛаан. — Какво ще правим?

— Ще я надхитрим — отговори Уакс. — Трябва да разбера мотивацията и. Защо го прави? Какво на първо място я е накарало да извади клина?

— Иска ми се да знаех — произнесе МеЛаан. — И ние се опитваме да го проумеем.

— Разкажи ми за нея тогава — подкани я Уакс, като почука по празната си чашка за уиски. — Каква е тя? Какви интереси има?

— Паалм беше като бял лист хартия — обясни МеЛаан. — Кандра от старата школа. Както казах, прекарала е толкова време да изпълнява мисии, че почти нямаше собствена самоличност. В зората на новия свят имаше големи проблеми с това. Някои от старите поколения предпочитаха да прекарват известно време в Родната земя, напускаха я само за мисии, когато бяха принудени. Не и Паалм. Тя беше близо до Отеца, кандрата, запазена специално за изпълнение на мисии за Лорд-Владетеля — МеЛаан се поколеба. — Възможно е да знае някои неща за него. Неща, които на нас, останалите, не са казвани. Мисля, че понякога я е карал да имитира Инквизитори, да ги шпионира…

— Така или иначе — продължи кандрата, — няма как да възприемеш самоличността на Инквизитор, без да имаш солидно схващане за същината на аломантията и ферохимията. Така че може би точно там е получила познанието. Била е лоялна на Лорд-Владетеля, а след това — на Хармония. По фанатичен начин. Настояваше да получава мисия след мисия и никога не прекарваше време с нас. Държеше се настрана. Почти винаги играеше роля. Докато…

— Убийствен бяс — произнесе тихо Уейн. — Винаги са от тихите. Е, и от психопатите. Тях също ги има.

И какво ми казва всичко това? помисли си Уакс, като завърши малката си кула до третия етаж. Как бих подходил, ако ставаше дума за всеки друг престъпник?

За момент МеЛаан се облегна назад, сякаш изгубена в размисъл, след което подметна една подложка към кулата на Уакс, за да я събори. Тя изсумтя.

— Какво? — попита той.

— Просто бях любопитна дали и ти не мамиш.

— Уакс никога не мами — обясни Уейн, потопил наполовина лице в халбата си. Уакс не успяваше да разбере как така може да говори и пие по едно и също време, без да се задави.

— Не е вярно — каза Уакс. — Мамя рядко. Така никой не го очаква — той се изправи. — Можеш ли да се сетиш за причина Кървищата да се прицелва точно в губернатора?

МеЛаан поклати глава.

— А някоя от другите кандри познава ли я по-добре от теб?

— Може би от старите — отговори МеЛаан. — Ще видя дали мога да накарам някоя от тях да дойде и да разговаря с теб.

— Добре — каза Уакс. — Но първо искам тримата да наблюдавате губернатора.

— Преди това трябва да докладвам в участъка — каза Мараси. — Искам да довърша нещо там.

— Хубаво — съгласи се Уакс. — Уейн, ти първо мини през имението на губернатора.

— Последния път ме разкара.

— Няма да се повтори — обясни Уакс. — Убедих го да слуша, макар че скоро ще трябва да го запознаем с МеЛаан.

— Няма проблеми, всичко е наред — рече Уейн. — Не че имах планове, нали разбираш, да спя довечера.

— Сънят може и да не ни достига в близко бъдеще — каза Уакс.

— Искаш ли да отида с него, Утринен стрелецо? — попита МеЛаан.

— Зависи. Мараси, искаш ли подкрепления?

— Да, моля — отговори тя.

— Наблюдавай я — каза той, като кимна към Мараси. — И може би разкрий нещо от същността си на Арадел. Според мен е време да го информираме срещу какво сме изправени.

— Вече е направено — каза Мараси. — Но съм сигурна, че би искал някакво доказателство.

Уакс изсумтя. Не й беше давал нареждане да го прави.

— Побързай със задачата — каза и той. — И отиди при губернатора. Искам да го наблюдават повече от един чифт очи. И преди да се разделим, всяка двойка от нас ще размени кодове, индивидуални и неизвестни на останалите, за да можем да се легитимираме един пред друг. Постъпих по същия начин с губернатора и ръководния му състав — Хармонийо, очертаваше се пълен кошмар.

— Няма да е достатъчно да наблюдаваме губернатора, Уакс — обади се Мараси, като се изправяше от масата. — Сам го каза. Просто реагираме. Така че какво друго ще направим?

— Ще измисля нещо.

Останалите се изправиха. Уакс задържа Уейн, за да се увери, че са се разплатили с управителя на таверната. Изненадващо Уейн наистина беше платил за всичко, което трябва. На път за вратата Уакс обясни на приятеля си малката идея, която му бе хрумнала за охраната на губернатора.

Спряха в преддверието на кръчмата, където МеЛаан чакаше, докато Мараси палеше чудовищния си автомобил. Уейн се запиля да хване карета, която да ги отведе до имението на губернатора, а Уакс улови МеЛаан за ръката.

— Мразя всичко това — отбеляза той, достатъчно тихо, че охранителят навън да не го чуе. — Че не мога да се доверявам на хора, на които трябва да разчитам постоянно. Постоянно да се съмнявам в себе си.

— Да — отвърна тя. — Но ще се справиш. Има причина Той да се обърне към теб — тя пристъпи по-близо. Поквара, беше привлекателна… но пък и би било странно да не е, като се вземеше предвид всичко останало. — Двамата с теб не сме единствените, които преследват Паалм, блюстителю… всяка кандра в града я издирва. Работата е там, че според мен братята и сестрите ми няма да бъдат от голяма полза. Предпочитат да не нараняват другите, особено след онова, което ТенСуун беше принуден да стори по време на Забележителното двуличие. А и освен всичко друго могат да бъдат… непостоянна група.

— Те са служители на Бога — каза Уакс.

— Да — отговори МеЛаан — и са разполагали с векове да обиграят своята своеобразност. Позволи ми да отбележа, че остаряването не те прави по-нормален. Ние не разсъждаваме като убийци. Били сме в прекалено близък контакт с Хармония. Онова, което върши Паалм, ни изумява. Противоречи на всичко, съгласно което сме живели и в което сме вярвали векове наред. Не мисля, че ние ще успеем да я намерим. Не и навреме. Но ти… ти можеш.

— Защото разсъждавам като убиец.

— Не исках да кажа, че…

— Всичко е наред — каза Уакс и пусна ръката и. — Аз съм това, което съм. — Той откачи мъглопелерината си от закачалката до вратата и я наметна преди да излезе в нощта. — Между другото, благодаря — каза.

— За?

Той докосна ухото си и обицата на него.

— Затова.

— Просто я доставих.

— Без значение. Тъкмо от това имах нужда. Когато се нуждаех от него — той пусна гилза и я задържа на място с крак. — Ще се видя с всички вас при имението на губернатора.

14

Ако искаш да опознаеш един човек, копай в огнището му.

Поговорката беше от Дивите земи, може би с колоски произход. В общи линии означаваше, че можеш да отсъдиш за някой по онова, което изхвърля — или по онова, което е готов да изгори, за да се стопли.

Докато Уакс се придвижваше в мъглата с аломантични скокове, един голям църковен часовникотброи единайсет. Звукът отекна в нощта откъм скритата в тъмнината камбанария. Напоследък единайсет не се смяташе за късен час, особено в сърцето на града, но трябваше да отбелязва времето, когато повечето мъже и жени най-после се отправяха към леглата си. Работата започваше рано сутрин.

Само дето точно сега значителна част от работната сила в града не разполагаше с работа, за която да стане рано. Това се забелязваше по шумните улици и още по-шумните кръчми, без да споменаваме Усмирителните салони, които подминаваше, готови да работят през цялата нощ. Това бяха местата, където хора с натежали сърца търсеха друг вид облекчение, под форма, при която един аломант — срещу минимално заплащане — изтриваше емоциите им за известно време и ги оставяше с притъпени сетива.

Размирителните салони бяха друга работа. Там човек избираше предпочитаната от него емоция, която да подхранят в него. Тези може и да бяха още по-популярни, ако се съдеше по опашката, която видя пред един от тях.

Уакс се побави на един покрив, като се вслушваше, след което се отправи към звука от гласовете на викащи мъже. Претича изострения покрив и Тласна пироните в дъските, за да се изстреля в мълчалив полет над поредица от апартаменти, а след това да се спусне и приземи на улицата отвъд.

Тук откри малко светилище на Пътеследващите. Не църквата с камбанария, която бе чул по-рано; сградите на Пътеследващите бяха прекалено малки. Построени по подобие на териски колиби, често пъти бяха празни, като се изключат два стола. Един за теб, един, очевидно, за Хармония. Религията им забраняваше боготворенето, по официален начин. Но разговорите с Бог се насърчаваха.

Тази вечер малката обител беше под обсада.

Крещяха и хвърляха камъни: група сенки в мъглата, вероятно пияни. Различаваше ги достатъчно добре; в града мъгливите нощи никога не бяха достатъчно тъмни, не и при цялата остатъчна светлина, която се отразяваше из изпаренията.

Уакс измъкна Възмездие от кобура си и закрачи напред с развята мъглопелерина. Силуетът му се оказа достатъчен. Първият човек, който го забеляза да излиза от мъглата, изкрещя предупредително и мъжете се пръснаха, като оставиха след себе си отломките на миниатюрните размирици. Изпопадали камъни. Няколко бутилки. Уакс наблюдаваше металните им линии, за да се увери, че никой от тях няма да се върне към него. Един спря наблизо, но запази дистанция.

Той поклати глава, като пристъпваше в светилището. Откри мисионерката, скрита вътре — териска жена с богато сплетена коса. Свещенослужителите на Пътеследващите се занимаваха със странни неща. От една страна религията наблягаше на личната връзка с Хармония — да вършиш добро без официалности. От друга, хората се нуждаеха от напътствия. Някой, който да им разяснява всичко това. Пътеследващите мисионери — наричани „свещеници“ от външните наблюдатели, макар сами рядко да използваха това име, — основаваха места като това и разясняваха Пътя на всички, които идват. Духовенство, да, но не и по официалните начини на Оцеленците.

Винаги му се струваше любопитно, че малките светилища на Пътеследващите — с големи врати от осем страни — водеха в мъглата, докато в църквите си Оцеленците наблюдаваха мъглите иззад стъклени куполи, разположени удобно в богато орнаментираните си зали, пълни със златни статуи и хубаво изработени дървени скамейки. Жената вдигна очи към него, когато той коленичи, подушил масло. Фенерът и лежеше счупен наблизо.

— Добре ли си?

— Д-да… — каза тя. — Благодаря ти.

Очите и отскочиха към оръжието му. По силата на принципа Уакс не беше прибрал пистолета в кобура.

— Най-добре ще е за тази вечер да се оттеглиш — каза той.

— Но аз живея на тавана горе.

— Тогава отиди в Селото — каза той. — Всъщност събери колкото можеш повече от твоите съмишленици и отидете там заедно. Един от свещениците на Оцеленците е бил брутално убит от някой, който се представя за мисионер на Пътеследващите.

— Мила Хармонийо — прошепна жената.

Уакс я остави да си събере багажа и, или поне се надяваше, да постъпи така, както я е посъветвал. Тръгна в нощта по следите на няколко метални линии към мястото, където по-рано се бе скрил мъжът. Уакс огледа притъмнялата уличка в мъглата, след което пусна гилза и се стрелна нагоре във въздуха. Един внимателен Тласък му позволи да се спусне към уличката, където се приземи и насочи пистолета си право в главата, към укрилия се човек.

Който незабавно се напика, ако се съдеше по миризмата и локвата, която се образува в краката му. Уакс въздъхна и вдигна Възмездие. Младежът бързо отстъпи и се препъна в сандък с боклук, което допълнително усложни унижението му.

— Ще оставите мисионерката на мира — каза Уакс. — Тя няма нищо общо с убийството.

Младежът кимна. Уакс пусна гилза и се приготви да скочи обратно в нощта.

— У-убийство? — попита младежът.

— На… — Уакс се поколеба. — Един момент. Защо сте тук и защо нападате светилището?

Момчето изхленчи:

— Дойдоха в кръчмата. Бяха двама, в онези техни роби на Пътеследващи. Наругаха Оцелелия и нас.

— Двама! — попита Уакс, като пристъпи към него, с което го накара да се присвие. — Имало е повече от един?

Момчето кимна, след което разплакано избяга в нощта. Уакс не го последва.

Трябваше да се сетя, помисли си, като се изхвърляше във въздуха. Новините за убийството няма как да са се разпространили толкова бързо“ В замисъла имаше нещо повече от едно убийство. Поквара. Дали и други свещеници не бяха в опасност?

Двама души. Кървящата и някой друг? Или двама помощници? МеЛаан изглеждаше уверена, че Кървящата би предпочела да работи сама, но в доказателството имаше противоречие. А опитът от по-рано да убие Уакс, заговорът, включващ сервитьора в небостъргача ЗоБел, съвпадаше прекалено точно със страховете му от убиец, за да е просто съвпадение. Кървящата бе получила помощ, най-вероятно от чичото на Уакс. По-късно щеше да се занимае с това. Засега обаче имаше друга следа, която искаше да проучи.

В крайна сметка достигна мястото, което бе решил да открие: „Карети и кочияши Ашуедър“, голям открит двор в северния край на октанта, където беше подредена голяма флотилия от различни карети. Богаташки изглеждащи каляски със свалящи се гюруци. Обикновени кабриолети с не толкова разточителна тапицерия и дървена облицовка, които да привличат по-скромната клиентела. Няколко двуколки с къдрави пердета.

Най-обикновена в двора бе междуградската карета: четириколесно превозно средство с напълно закрито отделение за пътниците и седалка отпред за кочияша. В града ги наричаха барингтони, кръстени на лорд Барингтон, и макар че бяха боядисани доста налудничаво, стилът им беше по-скоро еднакъв. Личните карети на Уакс бяха барингтони.

Преброи седем в една редица, до една осветени от електрически лампи по върховете на високи стълбове, толкова високи, че да осветяват целия двор и съседните ниски сгради. Които, разбира се, бяха конюшни, както потвърждаваше носът му. Всички карети на компанията „Ашуедър“ бяха боядисани в лъскаво черно, обща черта за превозните средства, използвани за превоз на пътници из града, и имаха кръгъл щит отстрани, заявяващ семейното наследство на семейство Сет.

Щит, боядисан в сребристо. Цветът, който се бе отъркал в тухлите на уличката пред църквата. Вероятно Кървящата беше избягала в точно такава карета, на която бяха заповядали да изчака, докато тя убива свещеника.

Уакс огледа всички карети, като прокарваше пръсти по сребърните щитове отстрани. Нямаше одирания.

— Мога ли да ви помогна? — попита нечий рязък глас.

Металните източници му разкриха човек, който крачеше нагоре покрай подредените превозни средства. Не държеше оръжие, но имаше метални копчета на палтото, пръстен на всяка ръка, дребни монети в джоба и часовник в жилетката. Няколко игли на яката на ризата — изключително тънки линии — дадоха на Уакс представа колко е висок мъжът.

Той се обърна към гласа. Мъжът се оказа дундест, в отличителен фрак, което го идентифицираше като собственика на фирмата. През живота си Уакс се бе срещал с повече от един представител на семейство Сет. Така и не се бе спогодил с когото и да е от тях. Слаби или тлъсти, налети или мършави, до един имаха все същия пресметлив поглед, докато се опитваха да преценят с колко пари е готов да се раздели Уакс.

Очите на този Сет отскочиха към костюма на Уакс, който беше измачкан, мокрен и му липсваше шалче. В комбинация с пелерината вероятно не изглеждаше много изтъкнат, така че изражението на мъжа се втвърди. После забеляза ресните на пелерината.

Цялата му стойка незабавно се промени от „Стой настрана от каретите ми“ на „Изглеждаш като човек, който би платил малко отгоре за кадифени възглавнички“.

— Милорд — прибави той, като кимна. — Желаете ли да наемете карета за вечерта?

— Познавате ли ме? — попита Уакс.

— Уаксилий Ладриан, струва ми се.

— Много добре — каза Уакс, като бръкна в джоба си и извади малка стоманена пластина с гравировка от едната страна. Легитимацията му, доказателство, че е констабъл. — Тук съм по служба. С колко от тези карети разполагате? — той кимна към редицата.

Изражението на Сет увисна, докато осъзнаваше, че по всяка вероятност Уакс нямаше да му плати за каквото и да било тази вечер:

— Двадесет и три — отговори най-накрая той.

— Доста са из града все още — каза Уакс, — като се има предвид късния час.

— Работим, докато по улиците има хора, констабъл — отвърна Сет. — А тази вечер хората все още не са по домовете си.

Уакс кимна.

— Трябва ми списък с кочияшите, които все още работят, маршрутите им и всички предварително уговорени клиенти, които са взимали днес.

— Разбира се.

Сет изглеждаше по-спокоен, докато водеше Уакс към една малка постройка в центъра на двора. Преди да са стигнали, се появи карета — без одрани страни, — теглена от чифт запотени коне с увиснали глави и малко пяна по устите. По всичко изглежда, работното време беше дълго и за добичетата.

Вече във вътрешността на сградата Сет извади някакви документи от бюрото. Твърде е припрян, помисли си Уакс, докато мъжът бързаше да се приближи и да му ги предложи. Когато някой съдействаше на властите с прекалено голяма лекота, окото на Уакс започваше да потрепва. Така че се задълбочи в прегледа на документите, без да пропуска да хвърля по някой поглед и на мъжа.

— Какъв процент от уговорките ви са незабавни и какъв предварително във времето?

— Петдесет на петдесет за черните карети — каза Сет. — Откритите са по-скоро импровизирани решения. — лицето му беше идеално за игра на карти, но нещо го тревожеше. Какво ли криеше?

Мислиш си, че всеки крие нещо, каза си Уакс, като отгръщаше страниците. Не се отклонявай от непосредствената задача.

Той проследи имената в списъка с надеждата, че Кървящата е решила да наеме карета, за да е сигурна, че планът й за бягство е подсигурен, вместо просто да хване първата карета на улицата. Ако откриеше онази, която я е откарала, щеше да е полезно във всеки един случай. Прегледа записите за кочияшите, които все още не се бяха прибрали. Всички имаха предварително уговорени взимания през деня, но само три — около времето на убийството. И две от тях бяха за повторни клиенти с дълъг списък от уговорки в миналото.

Това оставяше само един. Човек, който трябваше да бъде взет в Четвърти октант и возен „свободно“, което ще рече толкова дълго, колкото човекът пожелае. Вписаното име беше Шануон. Териско име. Думата означаваше „тайна“.

— Трябва да открия този кочияш — посочи в списъка Уакс. Ако все още е жив, добави наум.

— Карета шестнадесет — каза Сет, като потърка брадичка. — Тази е на Чапао. Трудно е да се каже кога ще се прибере; вероятно не искате да чакате. Мога да ви изпратя съобщение, когато се върне.

— Може би — каза Уакс, но продължи да се размотава.

Вратата се разтвори с трясък и една млада жена в панталони и тиранти нахлу вътре.

— Шефе — каза тя. — Зрителите от една късна пиеса на „Бонуедър“ всеки момент ще започнат да излизат. Ще им трябва превоз.

— Вече им изпратихме карети.

— Не са достатъчни — каза младата жена. — Шефе, из улиците има много хора. Обикновени хора. От онзи вид, от който богаташите стават нервни. Зрителите ще искат карети.

Сет кимна:

— Събуди Джоун и Форджерон. Изпрати тях, както и всеки друг, когото успееш да вдигнеш. Има ли нещо друго?

— Със сигурност можем да пуснем още колела. Особено около кръчмите.

— Монетомет — предположи Уакс, забелязал торбата с метални парчета — вероятно от вторични суровини, — която жената носеше. — Използвате бегачи аломанти, за да разузнавате къде има тълпи и да изпращате кочияши?

— Изненадващо ли е това? — попита Сет.

— Скъпо е.

— За да правите пари, трябва да харчите пари, констабъл — заяви Сет. — И както виждате, вечерта ми е доста заета. Може би ще ме оставите да си върша работата, ако обещая да…

— Монетомет? — обърна се към момичето Уакс. — Виждала ли си номер шестнайсет някъде там? Допускам, че шефът ти те кара да проверяваш кочияшите, да докладваш как си вършат работата?

— Как… — започна тя.

— Аломанти не се наемат, само за да докладват какво е пътното движение — обясни Уакс. — Карета шестнайсет?

Тя хвърли поглед на Сет, който кимна. Така че каквото и да криеше Сет, вероятно нямаше общо с въпросния кочияш. Всъщност вероятно нямаше нищо общо с Кървящата. Просто обикновено, стандартно закононарушение.

Най-малко един аломант, на служба, помисли си Уакс.

— Не съм забелязвала номер шестнайсет из улиците — обърна се към него младото момиче аломант. — Но това е, защото Чапао е в един Усмирителен салон на улица „Декан“. Каретата му е зад ъгъла.

— Усмирителен салон? — попита остро Сет. — В момента е на смяна!

— Зная — каза аломантът. — Реших, че искате да знаете.

— Хм, да — каза Уакс. — Ами Размирителят, който работи при вас. И той ли е там?

— Нее — отвърна аломацтът. — Той е на… — тя прехапа устни и пребледня. В помещението се спусна плътна тишина.

— Употреба на емоционална аломантия — произнесе Уакс, — за да подмамвате клиенти. Карате ги да се чувстват уморени или закъснели, по-склонни да наемат карета, която съвсем случайно е спряла от другата страна на улицата.

Сет изглеждаше като болен. Да, това беше. Скандална употреба на Размирител за измама на клиенти, нарушение на Аломантичното съглашение от ‘94. Съществуваха цели отдели в правителството, които съблюдаваха за такива нарушения. За щастие, макар да беше опасно престъпление, не това интересуваше Уакс точно сега.

— Нямате никакви доказателства, че… — започна Сет, след което размисли. — Ще се консултирам с адвоката си. Уведомявам ви, че хората ми не могат да бъдат разпитвани без съдебна заповед да…

— Обърнете се към генерала — каза Уакс. — Сигурен съм, че скоро ще се свърже с вас. Засега се нуждая от описанието на този ваш кочияш заедно с имената на домашните любимци, които притежава.

* * *

Мараси вървеше покрай тезгяха. Върху него бяха подредени пушки, всяка една придружена от заоблен стоманен шлем, сгъната тежка жилетка и кутия муниции. Поквара! Досега не осъзнаваше, че участъкът има достъп до такова въоръжение.

— Е — каза тя, като погледна назад към МеЛаан, — готови сме, в случай че някой колоски военачалник реши отново да ни нападне.

Двама ефрейтори, и двамата мъже, преглеждаха всяко от оръжията, за да се уверят, че са в добро състояние. Въпреки че бе зърнала повече от един чифт изцъклени от умора очи, мястото гъмжеше от движение. Пристигаха още и още констабли, привикани спешно на служба. Когато влизаха през главната врата, повечето спираха, също като Мараси, вторачени в подреденото оръжие. Може би заради това Арадел беше наредил да ги изложат по този начин. Бързо и нагледно напомняне колко голяма опасност е надвиснала над града.

Мараси заобиколи тезгяха и влезе в работните помещения отзад. Мина млада жена ефрейтор, която и предложи чаша тъмен чай. Издаваше силен аромат, оставен да изври, за да се увеличи концентрацията на кофеин. Опита една глътка.

Разбира се. Ужасен. Независимо от това отпи втора глътка. Не възнамеряваше да се излага, като попита дали има мед, след като всички останали се наливаха с тази течност, сякаш имаше организирано състезание. МеЛаан изостана зад нея, като се оглеждаше любопитно. Пищното тяло на кандрата привличаше поразени погледи. И, е, вторачени очи. Рядко се случваше толкова висока и разкошна жена да се появи в участъка на констаблите, облечена в панталони и тясна риза. Изглежда, вниманието и харесваше, ако се съдеше по това как се усмихва на мъжете, които я подминаваха.

Разбира се, че харесва вниманието, помисли си Мараси. Иначе нямаше да избере толкова пропорционално оформено тяло. На Мараси това и се струваше безочливо. В края на краищата МеЛаан дори не беше човек.

— Не очаквах, че тук ще има униформени жени — отбеляза МеЛаан. — Допусках, че си изключение.

— В участъка държат на равноправието — каза Мараси. — Издигащия се воин е пример за всички жени. Тук няма да откриеш толкова от нас, като например в адвокатска кантора, но професията не се счита за неподходяща за жени.

— Разбира се, разбира се — отвърна МеЛаан и се усмихна на един млад лейтенант, докато двете приближаваха стаите в дъното, където беше архивът. — Но винаги съм намирала, че хората са по-скоро сексисти. ВенДел твърди, че това е естествен резултат от сексуалния ви диморфизъм.

— А кандрите не са сексисти? — попита Мараси и се изчерви.

— Хмм? Е, като се има предвид, че мъжката кандра, с която разговаряш днес, утре може да реши да стане жена, бих казала, че имаме различна гледна точка към всичко това.

Мараси се изчерви още по-силно.

— Сигурна съм, че преувеличаваш.

— Ни най-малко. Еха, лесно се изчервяваш, а? Бих си помислила, че го намираш за естествено, след като към този момент вашият Бог на практика е хермафродит. Едновременно добро и зло, Гибел и Съхранение, светлина и мрак, мъж и жена. И така нататък, и така нататък.

Стигнаха вратата на архива и Мараси се извърна, за да прикрие изчервяването си. Наистина и се искаше просто да намери начин да преодолее срама си.

— Хармония не е мой бог. Аз съм Оцеленка.

— О, да — каза МеЛаан, — защото в това има повече смисъл. Да боготвориш онзи, който е умрял, а не този, който е спасил света.

— Оцелелия е надхвърлил смъртта — заяви Мараси, като погледна назад с ръка на вратата, но без да влиза. — Надхвърлил е дори собственото си убийство, като е приел плаща на Издигащия се воин във времето между смъртта на Съхранение и възнесението на Вин.

Поквара. Да не би да спореше по теологични въпроси с полубожество?

МеЛаан обаче само наклони глава на една страна:

— Какво? Наистина ли?

— Ъм… да. Хармония го е написал лично в Словата на Основателите, МеЛаан.

— Ха. Наистина някой ден трябва да прочета това нещо.

— Не си… — Мараси премигна, като опитваше да осмисли свят, в който един от Безликите безсмъртни не познаваше доктрината.

— Винаги съм искала — отвърна МеЛаан, като вдигна рамене. — Но така и не намирам времето.

— На повече от шестстотин години си.

— Там е работата, в това да разполагаш с вечността, хлапе — отговори МеЛаан. — Твърде лесно става да отлагаш до безкрайност. Ще влизаме ли тук, или не?

Мараси въздъхна и бутна вратата, за да се озоват в помещение с архивни шкафове, натъпкани догоре с отчетни книги и вестници. Това беше дело на Арадел; обичаше да държи под контрол онова, което хората казваха или пишеха из града. Засега не ползваше колекцията за нещо повече, освен да проверява за престъпления, които хората му са пропуснали, но Мараси имаше свои собствени планове.

За нещастие констабъл Миклин, който завеждаше архива, беше един от най-близките приятели на Реди. Когато Мараси влезе, Миклин и другите двама, които работеха там, вдигнаха очи, а след това незабавно се задълбочиха отново в папките си.

— Коя е цивилната? — попита Миклин от бюрото си в ъгъла.

Как успяваше да накара косата си да стои толкова изправена?

Приличаше на тревна туфа, растяща в саксия.

— Специален следовател от друг район — обясни Мараси. — Изпраща я лорд Ладриан. Миклин размърда нос:

— Доколкото разбирам, този лов на мишки е твое дело? Едва успях да направя две крачки тази вечер, преди да ме върнат да изравям информация за проклетата разрушена язовирна стена.

— Какво откри? — попита нетърпеливо Мараси, като се мушна между два големи шкафа, които той беше подредил като стражи, и пристъпи към бюрото му.

— Нищо — каза Миклин. — Задънена улица. Прахосничество на времето ми.

— Все пак бих искала да видя какво си открил — каза тя. — Ако не те затруднява прекалено.

Миклин отпусна ръце на бюрото си. Проговори тихо:

— Защо си тук, Колмс?

— Мислех, че Арадел ти е казал — отвърна Мараси. — Пропуканата язовирна стена може да е…

— Не това. Тук. В участъка. Получи предложение да се присъединиш към офиса на старшия прокурор на октанта, за постоянно, с препоръчително писмо от стажа ти при него. Проверих тази информация. А сега… какво? Внезапно ти се прииска да преследваш престъпници? Да пъхнеш гаубиците в колана си, все едно си някъде из покварените Диви земи? Полицейската работа не прилича на нищо подобно.

— Добре ми е известно — каза сухо Мараси. — Но благодаря, че ме осведоми. Какво си открил?

Той въздъхна и тупна една папка с опакото на ръката си:

— Покварено прахосничество на времето ми — измърмори.

Мараси взе папката и се оттегли между шкафовете. Нямаше да се приключи само с Миклин — другите двама констабли я информираха за мнението си с тихи, презрителни изсумтявания. Мараси чувстваше как се взират обвинително в гърба и, докато отвежда МеЛаан от архива, притиснала папката към себе си.

— Защо се отнасят така с теб? — попита МеЛаан, докато излизаха навън.

— Сложно е.

— Хората обикновено са, сложни. Защо им позволяваш да се отнасят така с теб?

— Работя по въпроса.

— Искаш ли да направя нещо? — каза МеЛаан. — Мога да им изкарам цинизма през носовете, да им покажа, че разполагаш с приятели, които…

— Не! — отвърна Мараси. — Моля те, недей. Не е нещо, с което не съм се справяла и преди.

МеЛаан я последва, докато Мараси почти тичаше по целия път до бюрото си пред кабинета на Арадел. Там стоеше една дългуреста жена констабъл — вдигнала крак на стола на Мараси, погълната в разговор с мъжа през едно бюро, отпиваща от чая си. Мараси се прокашля два пъти, преди жената — името и беше Таудр, нали така? — най-после не я погледна, не завъртя очи и не се отмести от пътя и.

Мараси се настани на стола си. МеЛаан също си придърпа стол.

— Сигурна ли си, че не искаш да…

— Не — каза бързо Мараси и се зарови в папката. Пое си дълбоко въздух: — Не, моля.

— Сигурна съм, че приятелят ти Уаксилий може да намине, да пусне няколко куршума и да ги накара да прекратят цупенето.

О, Оцелели, не, помисли си Мараси, поболяна от самата представа. МеЛаан обаче явно не възнамеряваше да остави нещата, без да получи обяснение.

— Започвам да осъзнавам, че Уаксилий отчасти е причината да се държат така с мен — обясни Мараси, като отваряше папката, приготвена от Миклин. — Животът в участъка следва определена йерархия. Сержантите започват като ефрейтори, работят на улицата, трупат десет или петнайсет години усилен труд и най-накрая си заслужават повишението. Капитаните започват като лейтенанти и в голямата си част имат благородно потекло. По някой път някой сержант също успява да се издигне. Но от всички се очаква да си отслужат на дъното.

— А ти…

— Аз прескочих всичко това — отвърна Мараси. — Кандидатствах за важна длъжност и я получих — главен помощник на Арадел. Уаксилий влошава още повече нещата, защото съм свързана с него. Той е като вихрушка — отвява и съсипва всичко. Но освен това е добър в онова, което върши, и е високопоставен благородник, така че никой не се оплаква прекалено силно. Аз обаче…

— Не си с благородно потекло.

— Не достатъчно благородно — каза Мараси. — Баща им е низшестоящ, а аз съм незаконно родена. Това ме прави леснодостъпна мишена, докато Уаксилий си остава недосегаем.

МеЛаан се облегна в стола си и огледа помещението:

— Дух постоянно говореше за тези неща… че кръвната линия не бива да има предимство пред способностите. Работата ти трябва да впечатлява всички, не да ги заплашва. По дяволите, сама каза, че тук държите на равноправието.

— Така е — каза Мараси. — Точно затова получих и работата. Но то не пречи на хората да ме презират. Аз съм начинът, по който светът се променя, МеЛаан, а промяната плаши.

— Хм — проточи кандрата. — И низшите чинове просто се съгласяват? Някой би си помислил, че ще им хареса да видят, че някой като теб може да направи скок напред.

— Не знаеш много за човешката природа, нали?

— Разбира се, че зная. Изучавала съм и съм имитирала десетки хора.

— Тогава подозирам, че разбираш отделните личности — каза Мараси. — Интересното за хората е, че макар да изглеждат уникални, всъщност се подчиняват на схематично поведение. Исторически работническата класа винаги се е съпротивлявала по-силно на промените в сравнение с класата, която я подтиска.

— Наистина ли? — попита МеЛаан.

Мараси кимна. Понечи да вземе едни книжа от малката полица до бюрото си, но спря. Не му беше времето. Всъщност можеше и да стават свидетели на едно от изключенията от това правило — навън, на улиците. И, подобно на всяко преобръщане в общоприетия ред, когато се случеше, можеше да има насилие. Също като запушен парен котел, без излаз, докато внезапно… всичко не избухне.

На никой не му харесваше мисълта, че са го преметнали. Хората в Елъндел обичаха да си представят, че водят хубав живот — повтаряха им, че Хармония ги е благословил с богата и изобилна земя. Човек можеше да слуша всичко това до време, преди да започне да си задава въпроса защо всички плодни градини са собственост на някой друг, докато на теб ти се налага да работиш дълги часове, само за да нахраниш децата.

Мараси се зарови в съдържанието на папката, което изброяваше събитията около наводнението на изток. МеЛаан се настани удобно на мястото си. Какво любопитно създание бе тя, седеше си с високо вдигната глава и посрещаше хвърлените погледи без ни най-малка загриженост какво ли мислят за нея.

Миклин беше досаден, но не позволяваше на недоволството си да подкопава работата му, която си оставаше добросъвестна и цялостна. Беше включил докладите на констаблите по скъсването на язовирната стена, отчет от инженера, разследвал проблема, и изрезки от елънделските вестници, отнасящи се до катастрофата.

Но най-важното беше, че бе приложил запис от процеса и последвалата екзекуция на фермера, причинил наводнението. Фермерът твърдеше, че е искал да съсипе реколтата на съседа си под прикритието на „нещастен случай“. Но саботьорът бе заредил прекалено голямо количество динамит и бе пробил достатъчно голяма дупка в стената на язовира, че да накара цялото съоръжение да дефектира. Десетки убити, съсипани реколти из целия район, което на свой ред бе довело до недостиг на храна.

Защитата бе призовала свидетели, твърдящи, че саботьорът, мъж на име Джонст, се е държал странно. Твърдяха, че очевидно е полудял. И колкото повече научаваше Мараси, толкова по-убедена ставаше, че е бил луд… най-малкото, защото Кървящата беше полудяла.

— Погледни тук — каза тя, като подаде на МеЛаан една от изрезките.

Кандрата я взе, прочете я и изсумтя:

— По време на процеса не е успял да си припомни имената на собствените си деца?

— Прилича на силно доказателство, че Джонст е бил подменен, не мислиш ли?

— Да и не — отвърна МеЛаан. — Старата гвардия наистина ги бива в проучванията на хора, преди да приемат формата им. В последно време не ни се налага да проучваме толкова сериозно… повечето от формите, които възприемаме, са на личности, които сами сме създали. Ако това е Кървящата, трябва да е била притисната от времето — тя посочи раздела в долната част на изрезката. — Ако питаш мен, това тук е далеч по-сериозно доказателство.

Мараси се приближи до нея и прочете посочените от нея параграфи.

Доклад на екзекутора. Затворникът бе обесен. Отказа последно хранене и настоя „да приключваме“. Гробът му беше осквернен две вечери по-късно; подозираме, че е дело на хора, изгубили членове от семействата си в наводнението.

— Еха — произнесе Мараси, като взе изрезката обратно. Още не беше стигнала до тази част. — Да. Измъкнала се е от гроба, а? Нима им е позволила да я погребат?

— Несъмнено — отговори МеЛаан. — Паалм е напълно отдадена на занаята си.

— Как тогава е забравила за имената на децата?

МеЛаан поклати глава:

— Нямам представа.

Във всеки случай разполагаха с достатъчно, за да отнесат въпроса до Арадел.

— Хайде — каза Мараси.

15

Едно от нещата, на които животът в Дивите земи бе научил Уакс, беше, че хората са готови да осребрят всичко. Първия път, когато видя някой да продава вода, остана изненадан. Кой би продавал нещо, което буквално тече от небето?

Сега, повече от двайсет години по-късно, беше изненадан, че никой в Елъндел не е изнамерил начин да облага събирането на дъждовна вода. Стига някой да иска нещо, можеш да му наложиш такса. Това беше двойно по-вярно за аломантията, макар че някои консерватори заклеймяваха засилената комерсиализация на Металните изкуства. Наемните ферохимици се намираха по-трудно от аломантите, може би защото териските традиции се отнасяха към силите им с такова благоговение.

Уакс изкачи стъпалата на сградата, която се издигаше самотно в относително приятен квартал, дори и тази негова част, така да се каже, да бе по-мрачната част от улицата. Мястото имаше два етажа и капаците на прозорците му бяха спуснати, въпреки че светлината отвътре ги огряваше с топло сияние. Една черна карета — с одран сребърен герб — беше паркирана на алеята вдясно.

Усмиряването премина през него, веднага щом достигна вратата. Спокойно, нежно усещане, като емоционално обезболяващо.

Сякаш някой беше притиснал възглавница върху емоциите му в опит да ги задуши от нежност.

Немарливост, помисли си той. Трябваше да си взема шапката. Шапката имаше алуминиеви подшивки, а бе възможно Кървящата да разполага с клин, който да й позволява да Усмирява или Размирява. Е, по-късно трябваше да си я вземе. Блъсна вратата и се озова в помещение, огряно от мъждиви лампи с червени абажури. Пръснатите мъже и жени вътре се излежаваха на възглавници, пушеха пури или ароматизирани лули и се взираха в тавана, който бе боядисан като стъклопис в красиви, абстрактни шарки.

Повечето заведения затваряха по това време, но не и Усмирителните салони. Посещенията в тези салони бяха по-скъпи от ходенето на кръчма, но пък нямаха същия страничен ефект. Или по-точно — имаха различни странични ефекти. Жена в одежди на икономка — и шапка, вероятно с подшивки от алуминий, — приближи Уакс, за да поиска заплащане, но Уакс и показа легитимацията си.

— Ако си мислиш, че документите означават безплатно — каза собственичката, — трябва да си отскоро на служба.

Уакс и отвърна със суха усмивка, докато прибираше металната пластина. Жената стопанисваше долнопробен Усмирителен салон. Макар онова, което правеше, да не беше незаконно — забавното бе, че нямаше забрана да манипулираш емоциите на хората, стига да си плащат за това, — отдавна беше свикнала с редовните посещения на констаблите. Не само, че тези места привличаха хора, които се укриват, но бе напълно възможно в по-непочтените салони да се възползват от клиентите си.

Никой вътре не отговаряше на описанието на Чапао, но пък Усмирителните салони често имаха повече от едно помещение.

— Нисък мъж — каза Уакс, — оплешивяващ. Известен като Чапао, но може да не си е казал името.

Собственичката кимна и даде знак на Уакс да я последва, след което започнаха да си проправят път през помещението и излегнатите по пода клиенти. Мрачната, опушена сграда трябваше да засили нервността на Уакс — точно на такива места се случваха нещастните случаи и засадите, — но Усмирението се надмогваше трудно. Разкъсваше горните пластове на тревогите му и разкриваше тези под тях — тревогата му за Уейн и Мараси. Под тях пък — изненадващо безсилие — дори гняв, — насочено към Бог. След това и на тези емоции пораснаха пърхащи криле и го оставиха кух. Не спокоен, а празен.

Искаше да се отпусне в някое от креслата, да затвори очи и да въздъхне уморено. Кървящата можеше да почака. Едва ли щеше да опита да извърши ново убийство още тази вечер. А и защо да се тревожи, ако го извърши? Вероятно така и така не би могъл да й попречи.

Откриваше, че мрази това чувство. Емоциите бяха негови, собствената му сърцевина. Когато му ги отнемаха, не се чувстваше по-щастлив, нито забравяше. Просто му се повдигаше.

Ускори крачка, за да подкани и собственичката да побърза, докато напускаха помещението с възглавниците и тръгваха по дълъг коридор. Тук подминаха няколко други стаи: Напълно бяло помещение с хора, насядали с кръстосани крака на пода. Друго — напълно черно, без каквото и да е осветление, в което хората едва се различаваха. Имаше дори стая с изрисувани дървета по стените и под, покрит със слама като в териска колиба за общи събрания. В това помещение седеше самотен мъж, на самотен стол и със затворени очи.

Собственичката поведе Уакс по поредица от стъпала. Може би мъжът в териската стая беше един от Усмирителите — салонът трябваше да разполага с поне един от тях, от когото да се разширява малката Усмирителна сфера. Салоните бяха задължени да вграждат алуминиеви листове в стените, за да ограничават влиянието на емоционалната аломантия върху съседните къщи, но правилото не се налагаше навсякъде.

Собственичката отведе Уакс до малка стая на втория етаж, неукрасена, като се изключеше една маса за масаж в центъра й. Чапао не лежеше на нея. Вместо това крачеше до един залостен прозорец в далечната стена, а изнервената масажистка стоеше наблизо със скръстени ръце. На един стол до стената седеше старец. Металните мускали в джоба му — видими за Уакс по малките, пръснати линии, сочещи към уловените люспици, — го идентифицираха като аломант.

Уакс повдигна вежда. Чапао беше платил за частен сеанс. Откъде беше намерил толкова пари? Кочияшът се закова и погледна

Уакс. Очите му отскочиха към пистолетите на кръста му, след което падна на колене и се разрида.

Възрастният Усмирител се изправи с ясно доловимо изпукване на ставите:

— Направих всичко възможно, господарке Халекс — каза той на собственичката. — Но този човек не се нуждае от аломантия. Трябва му лекар.

— Твой е — каза господарката Халекс на Уакс. — Изведи го оттук. Притеснява хората ми.

Уакс прекоси помещението и се отпусна на коляно до Чапао. Ниският мъж трепереше, обвил краката си с ръце.

— Чапао — каза Уакс. — Погледни ме.

Чапао се обърна към него.

— Как се казва кучето ти? — попита Уакс.

— Моето… нямам куче. Умря преди няколко години. Задоволително. Не беше дегизираната Кървяща, освен ако не се беше сетила да разпитва случайни кочияши за домашните им любимци, преди да ги убива и да приема формата им.

— Какво се е случило? — попита Уакс. — Защо си тук?

— За да забравя какво видях.

— Усмиряването не работи по този начин — каза Уакс. — Не отнема спомените ти.

— Но поне трябва да ми олекне, нали?

— Зависи от емоциите, които изпитваш — обясни Уакс, — и от уменията на Усмирителя — той сложи ръка на рамото на мъжа. — Какво видя, Чапао?

Мъжът премигна с кръвясали очи:

— Видях… себе си.

Разбира се, Арадел не беше в кабинета си. Помещението беше там, по неговите думи, за да има къде да сядат лордовете на къщите, когато идват да ми се оплакват.

Мараси го откри на покрива на участъка, където изслушваше докладите на двамата участъкови Монетомети, които наблюдаваха улиците на града. Мараси изчака учтиво заедно с МеЛаан и няколко констабъл-лейтенанти, стоящи наблизо, и успя да чуе по-голямата част от последните новини. Из улиците все още има хиляди хора, милорд. Събират се из кръчмите. Не се разотиват по домовете си…

Арадел беше стъпил с ботуш на ниската стена, ограждаща покрива, и слушаше рапортите им. Около всеки от Монетометите ясно се забелязваха завихряния от мъгла; мъглата реагираше на аломантия. Най-накрая Арадел ги освободи. Не бяха истински констабли — по-скоро наемници. Лоялността им бе запазена за къщите им. Или в някои случаи — за личната им изгода.

Докато двамата тръгваха — със скок от покрива, — констабъл-генералът се обърна към лейтенантите.

— Подгответе хората за разчистване на кръчмите — каза тихо.

— Сър? — попита една от жените.

— Ще ги затворим — каза Арадел и посочи: — Първо по крайбрежните булеварди, а след това из по-малките улици. Не можем да започнем, преди да получа разрешение от губернатора да наложа военно положение в октанта, но искам констаблите да са готови, преди да сме получили заповедта.

Лейтенантите се подчиниха тичешком. Арадел хвърли поглед на Мараси и на нея й се стори, че разпознава нещо от предшественика му, войник, починал като мъченик в дните на Издигащия се воин. Дали в друга епоха този човек нямаше да бъде полеви генерал вместо полицай?

— Какво имате за мен, лейтенант Колмс? — каза той, като и махна да пристъпи напред. МеЛаан още се бавеше при стълбището, с ръце в джобовете на панталоните.

— Нашият убиец, сър — каза Мараси, като му подаде папката. — Изкопала се е от собствения си гроб, след като са я екзекутирали за наводненията на изток. Няколко дни по-късно са намерили костите наблизо и са го обявили за оскверняване на гроб. В края на краищата как биха отгатнали, че един от Безликите безсмъртни е населявал тялото на убиец и престъпник?

Арадел изпусна въздух с тихо съскане. На булеварда зад него, въпреки късния час, под уличните лампи се движеха сенки.

— Значи всичко това е нейно дело?

— Извинете, сър — отвърна Мараси, — но бих казала, че всичко това е по вина на непоносимите работни условия в града. Като оставим настрана тази уговорка, Кървящата със сигурност подклажда проблема. Искала е градът да бъде на ръба, когато направи своя ход.

— Гибел… — прошепна Арадел. — В сравнение с това изглежда едва ли не тривиално дали губернаторът е корумпиран, нали?

— Предполагам, че зависи кого ще попитате.

От улицата долу се надигнаха викове; група мъже, които минаваха покрай канала и разговаряха бурно. Не успяваше да различи думите им, а само интонацията.

— Все още ми трябва доказателство — каза Арадел. — Не че искам да подценявам усилията ти, лейтенант. Но не възнамерявам да преследвам духове сред мъглите, така че искам да го видя със собствените си очи. Това важи и за губернатора. Дръж си очите отворени. Ако успееш да ми намериш нещо неоспоримо, ще го използваме веднага щом всичко се размине. И все още ми трябва някакво доказателство по отношение на твоя свръхестествен убиец.

— Разбирам, сър — каза Мараси и кимна към МеЛаан, осветена от фенерите, окачени на стълбове до вратата за стълбището. — Имам такова доказателство за вас, ето там. Но ще е най-добре, ако ви го покажем насаме.

Арадел бавно премести тежестта си напред, спускайки крак от парапета, на който беше стъпил. Хвърли поглед на Мараси, която кимна.

— Долу — каза на двамата констабли, които все още стояха с него. Младши ефрейтори, които използваше за свръзки. Те се подчиниха и щом изчезнаха, Арадел прекоси разстоянието до МеЛаан. — Надявам се — каза той, след като се покашля, — че въпросите ми няма да ви обидят, ъ, Ваша Божественост.

— Искрените въпроси никога не обиждат, човеко — произнесе МеЛаан, — защото е ваше задължение да дирите истината. Истинските въпроси получават само истински отговори.

Кожата й заискри и стана прозрачна като преди, но едновременно с това придоби калейдоскопичен гланц. Тя разпери ръце и по някакъв начин блузата и се разцепи и изхлузи по раменете, за да разкрие прозрачната горна част на тялото и, в която се забелязваше смарагдов скелет, блещукащ в светлината на лампите.

Мараси премигна. Е, не това очакваше. До нея Арадел си пое рязко въздух, след което сякаш престана да диша, докато се взираше в гледката. Главата на МеЛаан — напълно прозрачна — се наведе на една страна и им хвърли майчински поглед.

— Говори — прошепна тя.

— Онова… — Арадел прочисти гърло. — Онова, което констабъл Колмс ми казва, истина ли е? Възможно ли е някой от вашия вид да е зад всичко това?

— Паалм е изгубена душа — произнесе МеЛаан, — измъчена от покрусен ум и изопачен дух. Да, тя е една от нас, човеко. Задачата ви не е лесна, но ще ви се притечем на помощ в този час на отчаяние.

— Страхотно — каза Арадел. — Предполагам… предполагам, че това беше потвърждението, от което се нуждаех — той се поколеба. — Някакъв шанс да кажеш добра дума за мен на Хармония?

— Делата ти са собствените ти добри думи, човеко — произнесе МеЛаан. — И твоят Бог ги чува. Върви и защити този град. Не се тревожи за себе си, а за ближния.

— Разбира се, разбира се — отвърна Арадел. — Тогава ще се заемам. Освен ако не можеш да ми кажеш нещо повече…

— Хъркането ти — произнесе МеЛаан — е малко шумно.

— Моето… какво?

— Като на стотима гневни колоси — продължи МеЛаан. — По време на скално свличане. И ето, не след дълго може да разбуди мъртвите.

— Да… — проточи Арадел.

— Върви си по пътя, човеко — каза МеЛаан.

— Както заповядаш. Лейтенант Колмс, за момент?

Той склони глава пред МеЛаан, а след това я заобиколи, без да успява да откъсне очи от нея. Вярно, че и Мараси изпитваше затруднения да направи същото. МеЛаан надмогваше сетивата, дори когато не беше прозрачна и разголена. МеЛаан и кимна — нямаше нужда да се връща за нея. На половината път надолу по стълбите Арадел изпусна дълбоко въздух:

— Е, това беше странно.

— Предупредих ви — отбеляза тя.

— Наистина ме предупреди. А онова за хъркането… предполагам, беше метафора. Но за какво? Констаблите може би сме прекалено шумни? — той кимна на себе си. — От нас се очаква да служим на хората, но постоянните оплаквания за полицейска бруталност, служителите на реда, които заповядват наляво-надясно, все едно са някакви лордове… Да, сега разбирам. Трябва да направя някои промени. Мислиш ли, че това имаше предвид тя?

— Не зная — отвърна предпазливо Мараси. — Срещата с нея се отразява дълбоко на всеки.

— Съвсем вярно — Арадел се поколеба на стълбите, извърнат така, сякаш жадуваше да се върне горе. Успя да се въздържи. — Въпросът ми от по-рано остава. Някъде там има безсмъртен убиец, който може би се опитва да свали правителството. Как, в името на Съхранение, можем да се преборим с нещо подобно?

— Не можете — отговори Мараси. — Лорд Уаксилий ще се справи с кандрата. Ние трябва да се съсредоточим върху задачата градът да не експлодира.

Арадел кимна:

— Искам да направиш нещо за мен.

— Сър? — все още стояха на стълбището, осветено от една самотна електрическа лампа над тях.

— Спомена лорд Ладриан — каза Арадел. — Струва ми се, че той ти има доверие, лейтенант.

— През последната година помежду ни се зароди приятелство.

— Той е непредвидим, лейтенант — каза Арадел. — Оценявам работата, която върши, но методите му… да кажем просто, че не бих възразил срещу малко повече информация относно това какво върши и кога.

— Искате от мен да го шпионирам?

Арадел сви рамене. Друг човек на негово място би изпитал смущение при толкова открито поставен въпрос, но при него сякаш не се получаваше.

— Няма да те лъжа, Колмс. Мисля, че можеш да се превърнеш в ценен ресурс за този отдел в повече от едно отношение. Работата ми е да следя закона в този октант да се спазва и ще се почувствам доста по-добре, ако знам какво прави лорд Ладриан. Дори и само за да съм готов навреме със съответните разрешителни… и необходимите официални извинения.

— Разбирам — каза Мараси.

Арадел почака за нещо повече. Мараси на практика чуваше вменените думи. Ти си констабъл, лейтенант. Това ти е работата. Изпълнявай.

— Можете просто да го попитате — каза тя. — Упълномощен е. Технически погледнато е под ваша юрисдикция.

— Мислиш ли, че не съм опитвал? Винаги обещава да докладва. Ако изкарам късмет, докладът му се състои от писмо, в което разяснява къде е провесил заподозрения надолу с главата… Помниш ли този случай? Или набързо ме осведомява на някое празненство кого преследва, най-вече за да поиска от мен подкрепления. Не искам да се превръщаш в бавачка, но сериозно, малко повече информация ще ми се отрази чудесно.

Мараси въздъхна.

— Ще ви предавам седмичен доклад. И по-често, при текущи разследвания като сегашното. Но ще го информирам за действията си.

— Чудесно. Фантастично — Арадел отново започна да слиза по стълбището, като пристъпваше също толкова бързо, колкото говореше: — Посети губернатора и му предай, че се нуждая от изпълнителна заповед за въвеждането на военно положение още тази вечер, за да разчистим кръчмите. Направи предложение да изпрати по една такава до всеки от октантите. После провери твоя приятел Ладриан и ми съобщи всичко, научено за тази Безсмъртна, която е решила, че може да постави града ни на колене.

Той стигна долната площадка и закрачи през главното помещение, като крещеше, че иска докладите на неколцина констабли, които бяха успели да извикат на служба същата вечер. Мараси го последва по-бавно, с толкова натежали крака, все едно носеше петдесеткилограмови окови.

Можеш да се превърнеш в ценен ресурс за този отдел в повече от едно отношение…

Стигна приземния етаж и излезе през задната врата на участъка. Знаеше си, че отношенията й с Уаксилий са и подсигурили службата. Ако не се беше присъединила към преследването на Майлс Стоте живота, никога не би станала толкова добре забележима. При все това беше допускала, че разбиранията й за историческата статистика на престъпленията, препоръчителните и писма и интервюто заработя са свършили по-голямата част от работата.

Такъв ли беше изобщо случаят? Дали Арадел не и беше дал работата вместо на някой като Реди, защото тя познаваше Уаксилий?

Времето, прекарано в учене, имаше ли някакво значение?

Облегна гръб на стената в очакване на МеЛаан. Поквара… всичко ли трябваше да се върти около Уаксилий? Разбира се, самата мисъл я накара да се почувства като дете, което ревнува, че някое друго дете има повече кубчета от него.

Почти веднага след това МеЛаан се появи по уличката, като караше мъглата да се разбягва пред нея.

— Е? — попита тя. — Как се справих?

— „Ще ви се притечем на помощ в този час на отчаяние“? — цитира Мараси.

— Хей, това очакваше той.

— Не и аз.

МеЛаан изсумтя:

— Когато трябва, мога да се държа и божествено. Разполагам с дълъг опит.

— Защо тогава не се преструваш така около мен и останалите?

— Кой твърди, че точно това не е преструвката? — каза МеЛаан. Тя погледна Мараси в очите. — Може би задължението ми като един от слугите на Хармония е да показвам на хората онова, което трябва да видят, за да постигнат мир със себе си.

Внезапно Мараси почувства как потръпва от студ. Не заради думите, а заради погледа в очите на МеЛаан, които бяха станали леко прозрачни. Сякаш… за да й напомни?

А после МеЛаан отметна глава назад и избухна в смях:

— Не-е, просто те покварявам, хлапе. Не ви показвам тази своя страна, защото ми е прекалено трудно да не се хиля, когато говоря като някой от вехтите книги.

— Следователно подмятането за хъркането? — каза Мараси.

— Да. Трябваше да проверя този човек, когато Хармония започна да издирва Паалм. Хърка като парен локомотив. Както и да е. А сега накъде?

— Към имението на губернатора — отговори Мараси.

— Да вървим тогава — каза МеЛаан, като закрачи към изхода на уличката.

— На едно място отбихме — каза Чапао, свит до каретата си в мъглата до Усмирителния салон. — И вече бях чул разни звуци вътре в каретата. Не ми се понрави как излезе от онази църква, с омацани в червено ръце.

Уакс коленичи в задната част на каретата, без да престава да го слуша, и започна да развива вързопа от черен плат. От едната страна на каретата беше окачен фенер, който му предоставяше достатъчно светлина, но и огряваше мъглата. Все още долавяше докосването на Усмирителя от съседната сграда, но вече не толкова отчетливо. Чувстваше се почти нормално. Това беше едновременно хубаво и лошо, защото нямаше какво да удържа отвращението му, докато развиваше кървавия чук, с който бяха приковали отец Бин.

— Не трябваше да поглеждам в каретата — продължаваше Чапао. — Той ме предупреди да не го правя, нали разбираш. Но не се сдържах. Така че се обърнах бавно и надникнах през процепа за кочияша, онази пролука, която са оставили, за да поглеждаш да не би човекът вътре да не раздира тапицерията и така нататък… И открих, че не превозвам човек, а чудовище. Мъглив дух, с оголени кости и сухожилия, с лице от разтегнати мускули и остри зъби. Погледна ме, усмихна се широко и приближи процепа. Притисна онова оголено око към дупката и после се промени. Промени се. По лицето му порасна кожа и заприлича на моето. Превърна се в изкривена, изопачена моя версия.

Той отново зарида. Уакс отви костите от вързопа — от трупа на Пътеследващия, когото Кървящата бе имитирала, за да убие Бин. Избелени, оглозгани, а под тях — купчина дрехи. Одежди на Пътеследващ? Да, цветовете съответстваха.

— Ръцете му бяха червени… — шепнеше Чапао.

— А след това започна да бягаш? — попита Уакс, като подреждаше внимателно костите.

— Не — каза Чапао, — шибнах конете в галоп и подкарах онова адско изчадие в каретата си. Кочияш на самия Железни очи. Какъв смисъл имаше да бягам? Душата ми беше в ръцете му. Хармонийо… душата ми е в ръцете му!

— Не — каза Уакс. — Това е било измама, фалшиво лице, Чапао. Твърдиш, че е била изопачена твоя версия?

МеЛаан беше казала, че по-старите кандри често могат да наподобяват чужди лица, без да разполагат с правилните кости, но винаги има забележими разлики.

— Да — мъжът се сви още по-ниско. — Зная какво си мислиш, блюстителю. Че аз съм убил онзи свещеник, нали? Побъркал съм се и съм го убил. И онези окървавени ръце са били мои. Трябваше да се самоубия, да скоча от моста…

— Не — каза Уакс. — Измамил те е шарлатанин, Чапао. Не си го направил ти.

Мъжът просто изхленчи.

Уакс продължаваше да подрежда методично уликите, макар че се питаше каква ли полза има. Щеше ли традиционната детективска работа да помогне с нещо срещу такова създание? Как можеш да се опълчиш на митологията с микроскоп? Хармонийо… ами ако намереше улика? А ако му се удадеше възможност да я настигне? Можеше ли дори да се победи нещо подобно?

Взря се в костите и поклати глава. Щеше да извика екип криминолози, които да огледат доказателствата. Трябваше да се добере до имението на губернатора и да провери какво е положението.

Един момент, помисли си той и се наведе напред. Ето тук, на подгъва на робата. Какво беше това? Той заслони фенера, с което накара Чапао да изпъшка и да се свие още повече.

След като светлината от фенера намаля, Уакс най-после го видя по-ясно. Ъгълчето на подгъва грееше с мека синя светлина, която лесно можеше да бъде пропусната. Уакс посегна надолу, взе от веществото и го разтърка между пръстите си. Някакъв вид пудра? Що за пудра излъчваше собствена светлина, дори и толкова слаба?

— Забеляза ли нещо да грее при църквата, Чапао? — попита той, като се обърна към него. Уакс отново позволи на светлината от фенера да засияе. Дори и по този начин единственият отговор, който успя да изтръгне от него, беше объркано поклащане с глава. — Къде откара каретата? — попита Уакс.

— Площад „Лестиб“ — прошепна Чапао. — Където ми беше наредено да оставя създанието. А после стиснах очи и зачаках. То… на тръгване то се качи при мен. Сложи ръце на раменете ми, приближи лице до моето. Бузите ни се докосваха. Усещах кръвта, макар че не остави петна по ризата ми. То… то ми прошепна нещо, блюстителю. Ще те направя свободен. Когото отворих очи, го нямаше. Беше оставило тези кости в пътническото отделение заедно с малка купчинка монети. Помислих си, че със сигурност съм полудял.

Уакс изпи една допълнителна стъкленица с метали, за да възстанови запасите си, след което подсуши стъкленицата и взе проба от прахта. Площад „Лестиб“, кръстен на Лорд Мъглороден. Намираше се тревожно близо до имението на губернатора.

— Не се тревожи. По петите на създанието съм. Възнамерявам да го спра.

— Каза, че ще ме направи свободен — заприказва отново Чапао. — Ако не съм се побъркал, това означава… означава, че онова нещо беше истинско.

— Такова е — каза Уакс.

— Честно ви казвам, сър, предпочитам да съм полудял.

— Ами — произнесе Уакс, като се изправяше и побутваше Чапао към каретата му. — Създанието вероятно не те иска мъртъв.

— Вероятно?

— Няма начин да го знаем със сигурност — каза Уакс, като проверяваше мунициите си. — Но бих се обзаложил, че е така. Поне не те иска по-мъртъв от всички останали в този град. Може би. Все още не съм сигурен каква игра играе.

Чапао се беше поболял. Проклятие. Беше сигурен, че с последните си думи ще го утеши.

— Върви си у дома — каза Уакс и подхвърли на мъжа няколко банкноти. — Или си намери хотел. Поспи малко. Тя няма да се върне за теб.

Имаше си по-едър дивеч за преследване.

16

Уакс беше кацнал на един електрически пилон с изглед към имението на губернатора — чиста, бяла сграда, огряна от прожектори в мъглата. Прожекторите не светеха толкова ярко всяка вечер, така че днес това бе знак, че Инейт е разтревожен. Тълпите не се пръскаха. Из улиците бродеха хора; дори сякаш бяха станали повече, отколкото по-рано, въпреки че беше ударило полунощ веднага след като Уакс напусна Усмирителния салон.

Беше спрял в дома си, за да смени превръзката на огнестрелната рана, за да сдъвче малко болкоуспокояващи и да се запаси: шапката му, рязаната пушка и кобура за бедро. Обмисляше дали да не изпрати някого за лорд Хармс, но откровено казано, Уакс искаше човекът да е на възможно най-сигурното място, откъдето Кървящата да няма никакъв шанс да го използва срещу него. По-добре беше да си остане скрит на онзи покрив. Всъщност дори наполовина се изкуши да отиде да намери Стерис и да я остави на някое сходно място. За нещастие, времето не достигаше. Налагаше се да се довери на констаблите, които я охраняваха, и да се надява, че ще я опазят скрита.

От там за известно време ходи пеша из улиците. Вслушваше се. При губернатора беше дочул гневни нотки. Остри думи срещу Пътеследващите. Тези оплаквания бяха достатъчно неприятни, но смесена сред тях се усещаше още по-тревожна нишка. Гняв, но разфокусиран. Общо недоволство. Мърморене на мъже на по халба бира, сред младежи, хвърлящи камъни по котки. Някъде сред тях се укриваше убиец, като лъв във високите треви.

Поне имението на губернатора изглеждаше спокойно. На идване се страхуваше от най-лошото — че е имало нападение срещу Инейт в негово отсъствие. Притиснала ме е, помисли недоволно Уакс, докато лекият вятър развяваше мъглопелерината му. Не мога да остана да защитавам губернатора, защото се налага да проверявам предположения и да правя опити да отгатна какъв е планът й. Но не съм достатъчно ефективен, защото не спирам да се тревожа дали не съм оставил Ннейт незащитен.

Дали щеше да успее да убеди губернатора да се скрие? Под краката му електричеството протичаше като невидима река през увисналите кабели. Духове, които се движеха като аломантите в небето, скачащи от сграда на сграда…

— Ах, блюстителю — намеси се един глас в мислите му като пирон, пронизващ дъска. — Ето къде си бил.

Уакс посегна към кръста си за Възмездие. Къде? Това трябваше да значи, че Кървящата е някъде наблизо, нали? Наблюдаваше ли го отнякъде?

— Известно ли ти е какви забележителни защитни сили притежава тялото? Вътре в теб има малки частици, които хората никога не виждат. Непознати са дори за хирурзите, защото са прекалено малки. Иска се обигран вкус, за да бъдат отличени, за да бъдат опознати. Какво казваше твоят приятел? Никой не познава кравата по-добре от касапина?

Уакс скочи от своята наблюдателница и забави падането си, като Тласна в една захвърлена капачка от бутилка. Мъглата се завихри около него, привлечена от аломантичните му способности.

— Ако в кръвта ти навлезе мъничък нашественик — каза Кървящата, — цялото тяло започва да се върти около него, за да го пребори, за да го открие и обезвреди. Като хиляди мъгливи пръсти, като легион от войници, които са прекалено малки, за да бъдат забелязани. Но по-интересното е, когато тялото се обръща срещу себе си и тези войници се пръснат навсякъде, свободни…

— Къде си? — попита на висок глас Уакс.

— Наблизо — каза Кървящата. — Наблюдавам. Теб и губернатора. Ще се наложи да го убия, нали разбираш.

— Може ли да поговорим? — Попита поомекнало Уакс.

— Не правим ли точно това?

Уакс се обърна и тръгна в нощта. Или Кървящата щеше да го последва — в който случай би доловил движение в мъглата, — или щеше да се отдалечи толкова, че да не може да го чува и да му отговаря, което щеше да му подскаже в каква посока да търси.

— Ще опиташ да убиеш мен? — попита той.

— Каква полза да убивам теб?

— Значи ти се играят игри.

— Не — Кървящата звучеше примирено. — Никакви игри.

— Какво тогава? — попита Уакс. — Защо ти е цялото това перчене?

— Ще ги освободя. До последния. Ще отворя очите на тези хора.

— Как?

— Какво си ти, Уаксилий? — попита Кървящата.

— Блюстител на реда — повтори веднага той.

— Това е пелерината, която носиш сега, но не си ти. Зная. Бог знае, че съм виждала истината в теб.

— Кажи ми я тогава — подкани я Уакс, без да престава да крачи в мъглата.

— Не смятам, че мога. Но може би ще успея да ти я покажа.

Изглежда, Кървящата го чуваше, независимо че Уакс бе започнал да говори по-тихо. Аломантия? Или просто имаше способността ушите и да чуват по-добре от човешките? Той продължи да търси. Може би зад онези тъмни прозорци на правителствената сграда наблизо? Уакс се насочи натам.

— Заради това ли се прицелваш в губернатора? — попита той. — Искаш да го свалиш, да освободиш хората от подтисничеството на правителството?

— Знаеш, че е просто поредната пионка.

— Не го зная.

— Този път не говорех на теб, Уаксилий.

Той се поколеба в мъглата. Правителствената сграда надвисваше над него. Прозорците и бяха като сто празни очи. Повечето от тях бяха затворени — обичайна практика нощем. Нямаше нужда да канят мъглите вътре. Религията можеше да си говори каквото иска и хората да му вярват, в по-голямата му част. Но мъглите все още ги караха да се чувстват неудобно.

„Там“, помисли си Уакс, като спря поглед на един от прозорците на втория етаж.

— Много добре — каза Кървящата и Уакс забеляза нещо точно зад прозореца, остатъчна светлина, която стигаше само толкова, колкото да я долови. — Вечният детектив.

— Всъщност не особено добър — каза той. — В Дивите земи човек разрешава по-малко случаи с разследване, отколкото с чифт добри пистолети.

— Забавна лъжа — каза Кървящата. — Разправяш ли ги тези по празненствата на младежи, които са чели прекалено много разкази за Дивите земи? Не им ли се слуша за разпити на членове на семействата на полудели хора? За издирване на оръжейни майстори, които са работили по пушката на някой престъпник? За ровене из въглените на отдавна изстинал лагерен огън след дни, прекарани на път?

— От къде са ти известни такива неща? — попита Уакс.

— Пиша си домашните. Отличителна черта на всяка кандра, което според мен МеЛаан ти е разяснила. Каквото и да твърдиш, си добър следовател. Може би дори отличен. Макар по дефиниция да си куче, което преследва собствената си опашка.

Уакс приближи основата на сградата. Мъглата оредя между него и Кървящата, която се спотайваше точно зад прозореца на десет стъпки над него. Лицето и, макар и обвито в сенките, се стори някак погрешно на Уакс. Оформено по странен начин.

— Питал ли си го? — прошепна Кървящата отгоре, едва дочуто в нощта. Имаше дращещ, сух глас като онзи в главата му.

— Кого?

— Хармония. Питал ли си го защо не спаси Леси? Шепот в точния момент, който да ти подскаже да не се разделяте. Предупреждение дълбоко в мислите ти, което да те възпре да не продължиш надолу по онзи тунел и вместо това да заобиколиш? С негова помощ щеше да спасиш Леси без никакви проблеми.

— Не смей да произнасяш името й — изсъска той.

— Нали е Бог. Можеше да щракне с пръсти и да накара Тан да падне на място. Но не го направи. Питал ли си го защо?

Част от секундата по-късно Възмездие вече беше в ръката на Уакс и сочеше към прозореца. Другата му ръка опипваше оръжейния колан за кесията, където беше прибрал спринцовките.

Кървящата се изкиска:

— Винаги си бил бърз с пистолета. Ако отново имаш случай да се чуеш с Хармония, попитай го. Знаеше ли той за ефекта, който има Леси върху теб — че тя те задържаше сред Дивите земи? Знаеше ли той, може би, че никога няма да се завърнеш тук… където се нуждаеше от теб… докато тя е жива? Дали, може би, е искал тя да умре?

Уакс стреля.

Не за да улучи Кървящата. Просто имаше нужда да чуе пукота в нощта. Този звук, толкова познат, при който въздухът се разцепваше. Куршумът остави следа в мъглата, а стената зад Кървящата се разпука и се разхвърчаха парченца тухли.

Поквара… трепереше.

— Съжалявам — прошепна Кървящата. — За онова, което се налага да сторя. Понякога да почистиш раната е по-болезнено от самата рана. Ще разбереш, щом станеш свободен.

— Не, ние…

Мъглите се кълбяха. Уакс се препъна назад, като завъртя пистолета към нещо, което го подмина размазано и остави след себе си коридор от мъгливи вихрушки.

Кървящата. Движеше се с ферохимична скорост.

Към губернатора.

Уакс изруга, завъртя Възмездие зад гърба си и изстреля куршум в земята. Тласна в него с всички сили. Изхвърли се през мъглата към ярко осветеното имение на губернатора, подмина връхлитащо портата и подплаши малко ято гарвани, които се пръснаха из въздуха около него.

В нощта отекнаха два изстрела. Докато Уакс прекосяваше предния двор, забеляза Кървящата на предното стълбище, облечена в дълго алено наметало. Охранителите на входната врата лежаха мъртви в краката и. В сиянието на електрическите светлини най-после се забелязваше какво не е наред с лицето на Кървящата — носеше черно-бяла маска. Маската на Стрелеца, но разкривена и начупена от едната страна.

Тя се втурна в сградата. Вече не използваше висока скорост. Уакс кацна до телата — нямаше време да проверява за признаци на живот — и изръмжа, като влиташе в сградата с извадено оръжие и покриваше периметъра вляво и вдясно от себе си. Икономката на дома изпищя и изпусна поднос с чай на входа, когато Кървящата препусна по пода и се вмъкна в следващото помещение.

Уакс я последва. Главната врата се изтръгна от рамката си и отлетя в нощта зад него, когато Тласна в нея и пантите и, за да прекоси преддверието наполовина бегом, наполовина с приплъзване. Нахлу в следващото помещение — всекидневна, — като насочваше Възмездие и завърташе барабана на оръжието, за да зареди за изстрел един от специалните патрони Мъглив убиец. Произвеждаше изстрел Главорез — уплътнен куршум, създаден за стоварване с цялата възможна сила.

Помещението, в което влезе, беше обзаведено с онази мебелировка, която се среща единствено в къщи с прекадено много стаи. Съгласно плановете, които беше получил, под краката му трябваше да се намира обезопасената стая.

— Пак този пистолет — произнесе Кървящата в ума му, докато прескачаше един диван и се насочваше към стената, в която бяха скрити стълбите за паник стаята. — Безполезно е. Не мога да бъда убита така.

Уакс вдигна Възмездие, прицели се и стреля, като едновременно с това Тласна куршума напред, за да му придаде допълнителна скорост. Порази Кървящата в момента, в който тя се приземяваше.

Точно в глезена.

Костта се пречупи и Кървящата рухна, след като тежестта и се отпусна на глезена. Тя се обърна към Уакс, оголила зъби през разчупената отстрани маска.

Уакс пусна един куршум през окото на маската.

— Безсмислено е…

Той направи крачка напред и я простреля в ръката, когато тя опита да вдигне оръжието. Уакс извади спринцовката, готов да я Тласне през кожата и, но тя изръмжа и се замъгли. Уакс положи усилие да не изпуска от очи замъгляването — ала в този миг стената на стаята се разтвори и разкри тайното стълбище. От прохода се изсипа трескава група от мъже и жени с черни костюми и пушки. Специалната охрана на губернатора.

Уакс потърси прикритие, щом откриха огън. Не регистрира много от онова, което се случи след това, защото опря гръб в едно дебело кресло. Кървищата се вряза в тях и също откри огън. Те направиха опит да отвърнат на стрелбата и нанесоха повече поражения на колегите си, отколкото на нея.

Преди гърмежът от първия изстрел да престане да отеква в ушите на Уакс, всичко беше свършило. Охранителите лежаха по пода в кръв и стенания, а Кървищата влизаше в прохода и се спускаше надолу по стълбите. Уакс стисна зъби и се Тласна през стаята. Приземи се пързалящо в кръвта и скочи по стълбите. Още едно Тласване го запрати в свободен полет над стъпалата.

В тясното пространство на стълбището зазвъняха изстрели, някъде точно пред него. Уакс забави спускането с изстрел напред в земята и се приземи сред още една група охранители, които кървяха на пода.

Кандрата стоеше съвсем сама пред вратата на обезопасената стая. Тя погледна Уакс, усмихна се и се замъгли.

Ала скоростта й продължи само за частица от секундата. Веднага щом се бе възползвала от металоема си, отново беше забавила ход.

Уакс я зърна, точно когато отключваше вратата към обезопасената стая на губернатора с ключ, който не би следвало да има в себе си. Тя разтвори вратата тържествено и му хвърли поглед през рамо, като клатеше глава. Очевидно си мислеше, че все още е замъглена и че се движи с невероятна скорост. И наистина беше така.

Уакс просто се бе присъединил към нея.

Едно от падналите тела се размърда и Уейн побутна шапката си нагоре, за да разкрие широката си усмивка. Уакс вдигна и двата пистолета в ръцете си и бе възнаграден от шокираното изражение на Кървищата. Окото и отново беше пораснало, но кръвта все още се стичаше по маската. Докато я преследваше, докато разговаряше с нея, беше запазила пълен контрол.

До този момент.

Уакс стреля и с двете оръжия. Обикновено това не беше добра идея, най-малкото ако искаш да уцелиш нещо, но двамата бяха едва на десетина стъпки един от друг — а и се намираше в забързваща сфера. При напускането на ускореното време траекториите на куршумите му щяха да се отклонят заради рефракцията, така че прицелването така или иначе си оставаше под въпрос.

В такива моменти не ти трябва точност. Трябва да довършиш противника. Стерис би се гордяла с него.

Той продължи да стреля хаотично и изпразни двете оръжия. Възползва се от стъписването на Кървящата, като пусна двата пистолета и извади другия си стерион от кобура под мишницата, с който продължи да стреля. Последва го рязаната пушка от кобура на бедрото. От дулото и изригваха изстрели и отблясъци, докато Уакс крачка по крачка приближаваше периферията на завързващата сфера.

Когато достигаха края и, куршумите се отклоняваха в нормалното време и се движеха болезнено бавно. Но между Кървящата и края на забързващата сфера на Уейн имаше по-малко от стъпка. Уакс пусна пушката, пак извади една от спринцовките и Тласна метала към Кървящата, като противно на всякакви изгледи се надяваше, че — зашеметена от изстрелите — няма да я забележи.

Щом кандрата се обърна, за да побегне, първият куршум премина. Останалите го последваха като буря. Пропуснаха замалко, но Уакс беше изстрелял поне двайсет куршума. Много от тях се забиха в Кървящата, която почти незабавно намали ферохимичната си скорост. Вече се движеше като в летаргия и опитваше да се измъкне от градушката куршуми, докато в същото време изблици кръв избухваха във въздуха като семената на глухарчета.

Тя се препъна на вратата и един от куршумите на пушката я порази в тила. Маската и се счупи от експлодиралата дупка в лицето и. Тя се отпусна, уловена за рамката на вратата, все така в червеното си наметало.

Иглата прелетя благодарение на Тласването на Уакс и се превъртя във въздуха, но — също като куршумите — се подчини на рефракцията по периферията на забързващата сфера. Заби се дълбоко в дървената рамка само на сантиметри от Кървящата.

Секунда по-късно тя се бе изправила и тичаше напред, а раните и изчезваха. Дори не го погледна, щом гърбът и се изправи и тя пристъпи през вратата. Но помете с ръка спринцовката от рамката, за да я запрати в забавено превъртане на пода.

Уакс извади шепа патрони от кесията на колана си и изскочи от забързващата сфера. Почувства незабавно дръпване — сякаш светът се бе преобърнал, — и чу слабо припукване. Призляването го удари като юмрук в лицето, но беше готов за всичко това. И преди беше излизал от забързващи сфери.

Откъм паник стаята прозвуча един-единствен изстрел.

Той прекоси светкавично разстоянието до вратата, като хвърляше патрони пред себе си, готов да Тласне онези, с които може да порази Кървящата. Щом се озова вътре обаче, позволи на патроните да изпадат по пода. Кървящата не беше в стаята; една отворена врата водеше вън от нея, вероятно през тунел към имота горе.

Тапицираната с плюш обезопасена стая — овална и с книжни лавици по стените — си имаше бар в единия край и бе осветена от изискани лампи за четене. Губернаторът бе коленичил на пода, държеше в ръцете си кървящия Дрим и трескаво опитваше да спре кръвта, която се изливаше от шията на телохранителя.

Уакс претича през стаята и спря на входа на изходния тунел.

— Блюстителю! — извика Инейт. — Помощ. Моля… О, Хармонийо. Помощ!

Уакс се поколеба, като се вглеждаше в празния, тъмен тунел. Напомняше му за един подобен тунел, прашен и укрепен с греди от двете страни. Едновременно гробница и сцена…

Зад него Уейн влезе със залитане в стаята и побърза да се притече на помощ на Инейт. Уакс остана на входа на тунела, като въртеше няколко патрона между пръстите си.

— Той ме спаси — проплака Инейт. Вече беше подгизнал от кръвта на Дрим. Съблече ризата и опита да спре кръвта с нея. — Скочи пред мен, точно когато убиецът стреля — каза той. — Кажете ми, че ще успеете да… Моля ви…

— Свършил е, приятел — отвърна Уейн като се отпусна назад.

— На горния етаж има и други жертви, Уейн — обади се Уакс. После с огромна вътрешна съпротива затвори вратата към тунела. Не можеше да се впусне в преследване — не и ако това значеше, че ще остави съвсем сам губернатора.

Уейн изтича от стаята, за да провери състоянието на мъжете, които бяха простреляни на горния етаж. Уакс приближи губернатора, който все така стоеше на колене пред трупа на телохранителя си. Никога досега не беше виждал Инейт в такава човешка светлина, с отпуснати рамене, сведена глава. Изтощен, изстискан. Някой можеше ли да имитира нещо подобно?

Въпреки това реши да провери:

— Квас на пясък — произнесе той.

Инейт го погледна с разфокусирани очи. Сърцето на Уакс прескочи един удар, но след това губернаторът въздъхна:

— Кости без супа.

Знаеше паролата. Наистина беше Инейт. Уакс се отпусна на едно коляно до губернатора и се вгледа в трупа на Дрим. Колкото и да беше досаден понякога този човек, с нищо не бе заслужил участта си.

— Съжалявам.

— Появи се като замъглен призрак — каза Инейт. — Появи се, с извадено оръжие, но изглеждаше разгневена от нещо. Дрим скочи пред мен точно преди тя да стреля. Секунда по-късно беше изчезнала. Не зная защо просто не се забави, за да ме довърши, вместо да побегне.

— Сдобила се е с ферохимични способности само преди две седмици — каза Уакс. — Този отрязък от време силно ограничава скоростта, която може да е спестила. И движението с такава бързина няма начин да не е изразходило металоема й. Трябвало е да се измъкне, преди да се изтощи напълно.

Разбира се, можеше да има друга причина. Просто да е искала да изплаши него и губернатора. Да го принуди да направи нещо. Но какво? Спомена, че възнамерява да го убие, но не и докато не е настъпило времето затова.

Защо? Какъв беше планът?

— Значи има слабости — каза Инейт. — Може да бъде победена.

— Разбира се, че може — каза Уакс. — Той сведе очи към трупа и потъналия в кръв под. „Но на каква цена?“, добави наум и си пое дълбоко въздух. — Искам да напуснете града.

— Не.

— Това е глупаво — отсече Уакс. — Тя ще се върне.

— Поглеждал ли си навън, блюстителю? — каза Инейт, като махна в неопределена посока с окървавена ръка. — Видял ли си какво се случва в този град?

— Тази вечер не можете да направите нищо по този въпрос.

— Определено мога — Инейт се изправи. — Аз съм водачът на този град; няма да избягам. Ако не друго, трябва да бъда забелязан… трябва да се срещна с главните виновници на това движение, ако такива могат да бъдат открити. Трябва да се обърна към тълпите, да подготвя речта си… Трябва да свикам кабинета си и с негова помощ да се уверя, че на сутринта тук все още ще има град — той посочи Уакс. — Спри това създание, Ладриан. Вече нямам телохранител. В твоите ръце съм.

След което излезе от помещението. Каквото и да беше мнението му за този човек, Уакс нямаше как да не уважи решимостта му.

Спри това създание…

Уакс хвърли поглед към спринцовката, която все още лежеше на пода до рамката на вратата. Толкова близо. Ако беше поразила целта си, може би щеше да успее да натисне докрай металното бутало и да запрати течността във вените й. Изпълнен с безсилие, той вдигна спринцовката и се върна с нея при трупа на Дрим, покосен от куршум в шията. Уакс заби спринцовката в ръката на трупа и я изпразни в плътта му.

Не последва нищо. Не го и очакваше. Изглеждаше крайно невероятно Кървящата да е успяла да се сдобие и с лицето на Дрим, и едновременно с това да заблуди губернатора. Но все пак Уакс се поотпусна малко.

Олюля се. Поквара, беше уморен. Защо не беше убила губернатора? Във всичко това имаше нещо повече.

Уейн надникна вътре:

— Двама от охранителите може и да оживеят. Имаме хирург, който се занимава с тях.

— Хубаво — отвърна Уакс. — Изчакай ме горе.

Уейн кимна и изчезна обратно през вратата. Уакс прекоси стаята и отвори вратата за тунела в другия и край. Запали свещ и тръгна по стръмния под, предпазливо, с ръка на пистолета. Какво общо имаха губернаторът, насъскването на хората срещу Пътеследващите и личната „свобода“ на Уакс? Какво пропускаше?

Не откри Кървящата в тунела, но на половината път нагоре намери червената й пелерина. Беше я захвърлила, отчасти окървавена. А сетне видя, издраскана в дървената стена с нокът, груба рисунка с формата на човек.

Петънца изсъхнала кръв оформяха очите на човека, а така също и устата му. Издрасканите с кръв думи под него смразиха Уакс: Изтръгвам езика му, за да престанат лъжите.

Избождам очите му, за да замъгля погледа.

Ще бъдеш свободен.

17

Около половин час след, нападението на Кървящата Уейн влезе в изисканата тоалетна на губернатора. Само че в главата му това не беше тоалетна. Просто знаеше, че така трябва да се нарича това място.

Разбирате ли, Уейн беше разгадал кода.

Богаташите си имаха код. На всички им беше известен и го използваха като нов език, за да отсеят всеки, който не принадлежи към тях.

Обикновеният човечец наричаше нещата с истинските им имена.

Човек казваше: „Какво е туй, Кел?“

И му отговаряха: „Това? Ами че клекало.“

Човек питаше: „Какво се прави с него?“

А те отвръщаха: „Ами, Уейн, там клякаш, за да си свършиш работата.“

Имаше смисъл. Но пък богаташите, те имаха различна дума за клекалото. Наричаха го „клозета“ или „тоалетната“. По този начин, когато някой попиташе къде е кенефът, си знаеха, че е човек, когото трябва да подтискат.

Уейн си свърши работата и изплю дъвката си в тоалетната чиния, преди да пусне водата. Определено се чувстваше по-добре, че отново носи собствената си шапка, а фехтоваческите бастунчета са на кръста му. Беше прекарал поне час или два, пременен във фалшивите дрехи и физиономия на един от охранителите на Инейт. Ужасно неудобно.

Избърса течащия си нос и изми ръце, след което ги подсуши в една кърпа с инициалите на Инейт. Толкова ли се притесняваше, че хората ще избягат с хавлиите му? Е, шегата беше за негова сметка. Уейн нямаше никакъв проблем да избърше ръцете си с името на губернатора. Пъхна кърпата в джоба си и остави в замяна две ментови бонбончета, които беше взел от бара.

Оттам се замота и надникна в една стая, където губернаторът провеждаше среща с всякакъв важен народ, от онзи вид, който наричаше клекалото „тоалетна чиния“.

Може би, помисли си той, гледам на нещата по грешен начин. Може би не е код. Може би са толкова добре запознати с онова, което излиза от задниците им, че обикновените думи не са достатъчно точни. Също както териският език имаше седем различни думи за желязо.

Той кимна. Нова теория. Уакс щеше да я хареса. Уейн влезе в помещението с диваните, където бяха разстреляли охранителите. Уакс беше вътре с плик в ръцете, в който пусна някаква метална дреболия. Запечата плика и го подаде на млад куриер от персонала на губернатора.

— Бърза доставка — каза той. — Блъскай по вратата. Ако се наложи, я събуди… и не се плаши, ако те наругае или заплаши да те застреля. Всъщност няма да го направи.

Младежът кимна, макар че пребледня.

— Кажи и, че е спешно — каза Уакс. — Не и позволявай да го хвърли настрана, за да го прочете сутринта. Остани там, докато не е прочела написаното от мен, разбрано?

— Да, сър.

— Браво на теб. Да те няма.

Младежът излезе тичешком. Уейн приближи нехайно Уакс, като подмина отворената врата, водеща към паник стаята долу. Телата около нея бяха изнесени, но кръвта си оставаше.

— Ранет? — попита с надежда в гласа Уейн.

Уакс кимна:

— Сетих се за нещо, което може и да помогне.

— И аз можех да доставя плика…

— Теб би застреляла — отвърна Уакс.

— Само защото ме харесва — каза усмихнато Уейн. Би се зарадвал на всяко извинение да отиде да види Ранет. Нощта, изглежда, ставаше все по-мрачна.

— Уейн — каза Уакс. — Нали разбираш, че не те харесва наистина?

— Винаги така говориш, но просто не виждаш истината, Уакс.

— Опитва се да те убие.

— За да ме опази жив — подчерта Уейн. — Известно й е, че водя опасен живот. Така че като ме държи на нокти, ми помага да се навъртам наоколо. Както и да е, Мараси ли видях оттатък, с всички онези важни хора?

Уакс кимна:

— Двете с МеЛаан пристигнаха преди малко. Арадел иска да обяви военно положение.

— А ти не искаш? — попита Уейн, като се настаняваше на едно от хубавите кресла, по което нямаше много плиснала кръв. Наблизо се съвещаваха важни хора. Подозираше, че знае какво ще последва, и възнамеряваше да е наоколо, когато се случи.

За момент Уакс остана неподвижен, след което разтърси глава:

— Кървящата е планирала всичко това, Уейн. През цялото време ни насочваше към този момент. Изтръгвам езика му… Избождам очите му…

— Лично аз като всеки друг гласувам за разчленяването — каза Уейн. — Но е малко брутално по това време на деня.

— Кървящата го беше написала на стената долу. Нещо като стихотворение. Струва ми се, че не е завършено.

— Прикова онзи свещеник през очите — отбеляза Уейн.

— И изтръгна езика на Уинстинг — каза Уакс. — Той порови в джоба си, извади нещо и го подхвърли на Уейн.

— Какво е това? — попита Уейн, като го преобръщаше в пръстите си. Беше парче боядисано дърво.

— Остатъците от маската на Стрелеца. Кървящата я носеше.

— Според теб тя е била той през цялото време? — произнесе Уейн.

— Може би — отвърна Уакс. — Би послужило на целите и, да разбуди хората от копторите, да им напомни колко са богати домовете. С действията си срещу него се изправих директно срещу обикновените хора.

— Неприятно ми е да ти го кажа, приятел — каза Уейн, — но и така не си им точно любимец.

— Аз съм герой от Дивите земи — отговори Уакс.

— Ти си полицай — рече Уейн — и лорд, приятел. Без да споменаваме факта, че не можеш, нали се сещаш, да летиш. Не можеш да решаваш проблема като във Ветрино. Не можеш да убедиш някой, че си на негова страна, като го хвърлиш в затвора за една вечер, а след това играеш на карти с него, докато не започне да гледа на теб като на обикновен човек.

Уакс въздъхна:

— Прав си, разбира се.

— Обикновено съм прав.

— Освен за онзи път на рождения ден на Леси.

— Винаги трябва да ми го натякваш, нали? — Уейн се облегна назад, като бутна шапката над очите си. — Човешка грешка.

— Сложи динамит във фурната, Уейн.

— Ами подаръците се крият там, където никой няма да ги потърси.

— Трябва да събера парчетата — заяви Уакс, като започна да крачи напред-назад. — Да ги скицирам, да ги изложа в писмен вид. Пропускаме нещо много важно.

Уейн кимна, но почти не го слушаше. Уакс щеше да подреди работата. Уейн просто трябваше да поспи малко, преди да е станало безсмислено да се спи.

Чу как вратата се отваря. Той захвърли шапката си и секунда по-късно беше на крака и се хвърляше към вратата. Уакс изруга, като вадеше един от пистолетите си и тръгваше след Уейн, който вече тичаше по коридора и пресичаше пътя на прислужница с поднос хапки.

— Аха! — заяви Уейн. — Мислеше си, че ще се промъкнеш покрай мен, а?

Кухненската прислужница го гледаше ужасено, докато Уейн си взимаше по три от всеки вид хапки. Уакс спря на вратата и свали пистолет:

— О, в името на Хармония.

— Хармония може да си вземе сам — каза Уейн, като подхвърляше малко кексче в устата си. Той се обърна към Уакс, а прислужницата използва възможността да се спаси тичешком по посока на съвещанието.

Точно това чакаше Уейн. Когато важният народ се съвещаваше, неизменно имаше хапване. Или канапета, ако си запознат с кодовите названия. Уейн хвърли едно в уста, захаросан бекон, глазиран с орехи.

— Как са? — попита Уакс.

— Като захарен памук — каза Уейн, наслаждавайки се на вкуса, — направен от бебе.

— Това не исках да го чувам — рече Уакс, като пъхаше пистолета обратно в кобура си. — Трябва отново да изляза, за да опитам да проумея плана на Кървящата. Пак се налага да останеш, за да защитаваш губернатора.

Уейн кимна:

— Ще направя всичко възможно, но поръчката е сложна, приятел.

— Уредил съм ти малко помощ — каза Уакс, като го поведе към дамското клекало. Той почука на вратата.

— Още се преобличам — разнесе се гласът на МеЛаан отвътре.

— Колко време ти трябва? — попита Уакс.

Вратата се открехна и през пролуката надникна едно женско лице, което по никакъв начин не напомняше за това на МеЛаан.

— Не много — каза тя с гласа на МеЛаан. — Косата на тази дама беше ужасно трудна. — Тя затвори вратата.

— Това лице ми е познато — каза Уейн, като скръсти ръце и се облегна на стената.

— Един от телохранителите — обясни Уакс, — когото застреляха по-рано.

— А, вярно — кимна Уейн с чувството, че внезапно потъва. — Не беше ли една от онези, които се опитах да спася?

— Малко по-късно почина — отвърна Уакс. — МеЛаан ще държи ръката си в превръзка… там са я улучили първо, но куршумът е проникнал в белия дроб на жената. Ще я внедрим в персонала на губернатора и да се надяваме, че Кървящата ще е толкова заета да наблюдава за теб и мен, че ще пропусне МеЛаан.

— Дано оценявате какво върша за вас — каза гласът на кандрата от вътрешността на кенефа. — Мразя да съм ниска. И между нас казано, жената имаше ужасен вкус. Твърде суха и жилава — вратата отново се открехна и разкри лицето й. — Следващия път подберете тяло, което е престояло малко, става ли? Хубаво отлежало; тогава има най-добър вкус за…

Тя замълча, вгледана в Уейн и Уакс, най-после забелязала израженията им.

— О, вярно — каза. — Простосмъртни. Все забравям колко гнусливи можете да бъдете.

— Моля те — каза Уакс с болка в гласа, — покажи малко уважение към мъртвата жена. И без това беше трудно решение да ти позволим да използваш трупа й по този начин.

МеЛаан завъртя очи… поквара, беше странно да я гледаш да се държи като преди, но в съвсем различно тяло.

— Или аз, или червеите, деца. Не смятате ли, че би се радвала да си замине наведнъж, сдъвкана за половин час, вместо да лежи в земята и да се разлага в продължение на…

— Твърде много описателност, МеЛаан — прекъсна я напрегнато Уакс.

— Хубаво де, почти съм готова. Остава само да донаглася дрехите. Как ми е косата?

— Добре — обади се Уейн. — Според мен обаче си забравила едната вежда.

МеЛаан опипа лицето си.

— Проклятие — каза тя. — Така се случва, като ме принуждавате да работя толкова бързо. — Тя отново се скри в тоалетната.

— Като заговорихме за бързина — каза през вратата Уакс, — това ли трябва да очаквам от Кървящата? Промяна на тялото в рамките на половин час?

Уейн кимна. Информацията би била полезна.

— За нещастие, не — каза МеЛаан от другата страна. Гласът й беше приглушен. Оставаше си същият като в предишното и тяло. Щеше ли да промени и него? — Паалм е от старото поколение, изключително умела. Според мен никой не е по-добър от ТенСуун, обърнете внимание. Но Паалм е бърза… особено когато взима тяло, което е употребявала и преди. Познавам някои от ранните поколения, които могат да сменят телата си за по-малко от десет минути, и говорим за промяна на сляпо.

— Не е ли трудна работа? — попита Уейн. — Искам да кажа, веднъж заради бас ми се наложи да изям двайсет наденички. Спечелих пет пари, но после прекарах дял час в пъшкане като някой, който се опитва да прокара манго през деликатната си поничка, ако разбираш накъде бия.

Уакс изпъшка тихо, но малко по-късно МеЛаан отново отвори вратата. Този път беше облечена в черен костюм като останалите охранители. Освен това се усмихваше.

— Сладур — отбеляза към Уейн. — Как ми е веждата?

— Ъъ, добре си е. Сладур? Но съм зает.

— В отговор на въпроса ти — каза МеЛаан, — е трудно, но не поради причината, за която намекваш. Можем да преяждаме и да изхвърляме излишъка и е удобно, когато извършваш трансформацията в близост до канал като този тук. Далеч по-сложно е да запаметиш мускулните схеми, докато ги поглъщаш. Това, както и да уцелиш косата. Практически се давите в това чудо. За щастие, при бързи промени като тази, мога да пренебрегна окосмяването под дрехите.

— Ама я почакай — каза Уейн, като потърка брадичка. — Твърдиш, че можем да проверим, дали някой е кандра, като…

— Като проверите дали е прибавила окосмяване на ръцете и краката? — попита МеЛаан. — Всъщност това може и да свърши работа, но само ако кандрата се е променила бързо.

— Окосмяване на ръцете — рече Уейн. — Точно. Мислех си за окосмяването на ръцете.

— Това е най-трудната част при бърза работа — обясни МеЛаан. Не можем да произвеждаме коса, така че трябва да използваме нашата и да слагаме всеки косъм в съответната пора. Ръцете и краката си имат хиляди такива. Голяма грижа. Далеч по-зле от перчем на главата и така нататък.

— МеЛаан — каза Уакс, като порови в джоба на палтото си и извади нещо: — Разпознаваш ли това?

— Не предлагаш много, шефе, но бих казала, че е празна стъкленица.

— Вземи я със себе си вътре и изключи лампата — каза Уакс, като и подхвърли стъкленицата, докато в същото време Уейн се приближаваше да погледне. Тази работа изглеждаше интересна.

МеЛаан се оттегли и секунда по-късно блъсна вратата. Тя сграбчи Уакс за мъглопелерината — по някакъв начин все така заплашителна, въпреки факта, че беше по-ниска и от двамата.

— Откъде я имаш?

— От подгъва на робата на Кървящата — обясни Уакс. — Онази, която е носила, когато се е представила за свещеник.

— Това е светлоплесен — каза МеЛаан. — Биолуминесцентно гъбично образувание. Расте само на едно място.

— Къде? — попита Уакс.

— Родната земя на кандрите.

Уакс придоби разочарован вид:

— О. Значи можем да очакваме, че ще отиде там, нали?

— Не — каза МеЛаан. — Кандрите вече не са заточени там. Движим се сред обществото. Имаме домове, личен живот. Ако искаме да се срещнем с други като нас, си уговаряме среща в кръчмата. Родната земя е монумент. Светилище. Място, където се съхраняват реликви. Фактът, че наскоро го е посещавала, облякла тялото на някой, когото е убила… — МеЛаан потръпна видимо и пусна Уакс. — Призлява ми.

— Трябва да проверя — каза той. — Може да отсяда там.

МеЛаан скръсти ръце и го изгледа от горе до долу:

— Хармония казва, че всичко е наред — произнесе тя. — Можеш да влезеш през гробниците; следи за признаци от атиум и използвай другите си очи. Не използваме този вход много често, но вероятно за теб ще бъде по-удобен. Само не чупи нищо, блюстителю.

— Ще се постарая — каза Уакс и се обърна, щом един лакей надникна в коридора и се приближи със сребърен поднос, на който имаше визитка.

— Лорд Ладриан? — попита лакеят, като му поднесе визитката. — Каретата ви пристигна.

— Карета? — попита Уейн. По време на преследвания Уакс обикновено беше изцяло в режим „полет през града като покварен лешояд“. Защо му беше притрябвала карета?

Уакс взе визитката от подноса, след което кимна и си пое дълбоко дъх:

— Благодаря — той се обърна към Уейн и МеЛаан: — Пазете живота на губернатора. Ако открия нещо, ще ви изпратя вест.

— Какво има в каретата? — попита Уейн.

— Веднага щом пристигнах в имението, изпратих запитване — каза Уакс. — В града има един човек, който може и да знае какво е намислила Кървящата — лицето на Уакс беше замръзнало в мрачно изражение.

А, разбира се, помисли си Уейн. Той потупа Уакс по рамото. Срещата нямаше да бъде приятна.

— Кой? — попита МеЛаан, като гледаше ту Уейн, ту Уакс. — За какво говорите?

— Чувала ли си някога — произнесе Уакс — за група, наречена Котерията?

Уакс откри, че чичо му го очаква, удобно настанен във вътрешността на каретата. Нямаше телохранители. Кочияшът дори не поиска оръжията на Уакс, когато спря пред вратата. Да влезе във връзка с чичо си беше лесно; тефтерчето с часове за срещи изброяваше няколко от банковите кутии на Едуорн, регистрирани под фалшиви имена. След като назначи охрана при една от кутиите в продължение на седмица, Уакс беше открил вътре писмо с предложението да опита нещо друго.

Беше оставил вътре свое писмо. Което беше последвано от още едно, адресирано до него. В писмата никога не се казваше нещо полезно и Уакс за малко да се побърка, докато се опитваше да отгатне как се появяват. Но Едуорн сякаш знаеше съвсем точно кога пристигат новите от Уакс.

Уакс си пое дълбоко дъх и се покатери в каретата. Едуорн беше набит мъж, с подчертана, добре подстригана брада, костюм с чудесна кройка и толкова тънко и тясно шалче, че изглеждаше като разхлабена в края на дълга нощ папийонка. Ръцете на мъжа бяха отпуснати небрежно върху орнаментираната топка на бастун, а на лицето му имаше широка усмивка.

— Племеннико! — възкликна той, докато Уакс се настаняваше на мястото си. — Не можеш да си представиш радостта ми, когато получих бележката от теб, а и заради обещанието в нея, че няма да правиш опити да ме арестуваш. Колко мило! Веднага дойдох; имам чувството, че напоследък сме се отчуждили.

— Отчуждили? Опита да ме убиеш.

— А ти опита да върнеш услугата! — каза Едуорн и почука с бастуна си по тавана, за да накара каретата да се раздвижи. — И все пак — ето че и двамата седим сега тук, живи и здрави. Не виждам причина да се държим враждебно. Вярно е, че сме съперници, но си оставаме семейство.

— Ти си престъпник, чичо — каза Уакс. — Като се имат предвид нещата, които си сторил, не изпитвам особено голяма семейна съпричастност.

Едуорн въздъхна и извади лулата от джоба си.

— Не можеш ли поне да се постараеш да се държиш възпитано?

— Ще се постарая — истината беше, че Уакс искаше информация от този човек. Нямаше да е много умно да го предизвиква.

Повозиха се в мълчание за известно време, докато Едуорн палеше лулата си, а Уакс опитваше да сложи в ред мислите си. Как следваше да подходи?

— Опасна нощ — отбеляза Едуорн и кимна към прозореца, докато подминаваха група мъже и жени, вдигнали фенери и факли. Слушаха жена, покачена на куп сандъци. Тя крещеше в мъглата гневни думи, които Уакс не успя да различи добре. Поквара, групата им беше близо до имението на губернатора. Надяваше се Инейт и констаблите да овладеят положението.

— Питам се — произнесе Едуорн и пуфна с лулата си — дали онази далечна нощ ти напомня за сегашната… нощта, когато се разигра Гамбитът на Оцеленците. Падането на режима. Началото на един нов свят.

— Не можеш да сравняваш двете — каза Уакс. — Царуването на Лорд-Владетеля се основаваше на терор и подтисничество. Да, тези хора са разгневени, но сега светът е много по-различен.

— Различен? — попита Едуорн и от устата му се издигна пушек. — Може би. Но човешките емоции са едни и същи. Колкото и да е хубав сандъкът, напъхаш ли човек вътре, веднага ще се опита да излезе. Ще се бори. Ще ругае.

— А ти твърдиш, че си на страната на обикновения човек — каза сухо Уакс.

— Съвсем не. Искам власт. Богатство. Влияние. Всъщност точно като хората около Оцелелия.

— Те са били герои.

— И крадци.

— Били са онова, което е трябвало да бъдат.

— А самият Келсайър? — попита Едуорн. — В годините преди големия му гамбит? Ами Издигащия се воин, която живеела на улицата и се е занимавала с измами на благородници и свещеници, за да се прехранва? Чел ли си Словата на Основателите, племеннико? Хисторика говори откровено за амбициите им. Оцелелия не просто е искал да свали от власт Лорд-Владетеля; искал е да открадне богатствата на империята. Да управлява света, който се е появил в резултат от падането на Лорд-Владетеля. Искал е власт. Влияние. Богатство.

— Не смятам да продължавам по този път, чичо — каза Уакс.

— Питал ли си се някога — рече замислено Едуорн, като пренебрегна думите на Уакс — дали би се спогодил с тях? Ако живееше в онези времена, какво щеше да видиш в тях? Група негодници? Закононарушители? Би ли сложил белезниците на Издигащия се воин, за да я хвърлиш в килията? Законът не е нещо свято, синко. Просто отражение на идеалите на онези, които са изкарали късмета да се озоват начело.

— Не познавам нито един констабъл — каза Уакс, — който да си мисли, че законът е идеален и че съдилищата не допускат грешки. Но те са най-доброто проклето нещо, с което разполагаме точно сега, и дори за секунда няма да допусна идеята, че си някакъв вид таен следовник на справедливостта. Не си по-малко пропаднал, чичо.

— Колко приятно — каза Едуорн. — И това ли заслужавам, задето се отзовах на поканата ти? Обиди и жлъч. А после човек се пита защо домът ни е станал за посмешище в последно време. Както чувам, те канят по празненства, само за да видят как се перчиш.

— Поисках да дойдеш — каза през стиснати зъби Уакс, — защото според мен имаме общ враг. Известно ми е, че искаш да управляваш този град. Е, аз искам да помислиш малко. Разговарях със създанието. Ако не я спрем, може и повече да няма град, който да управляваш.

Едуорн не отговори, като продължаваше да пуши лулата си и да се взира през прозореца на каретата към кълбящата се мъгла и мрака отвън.

— Какво ти е известно? — попита Уакс. Беше почти молба. — Сигурен съм, че от Котерията наблюдават събитията с интерес. Опитът ти да ме убиеш по-рано… кажи ми, че просто си се възползвал от удобната възможност. Кажи ми, че не работиш с нея? Тя ще направи така, че всичко да изчезне в пламъци, чичо. Помогни ми да я заловя.

Едуорн остана замислен и мълчалив за известно време, като се наслаждаваше на лулата си.

— Осъзнаваш ли какво постигна с прекалено напористата си кампания срещу нас, племеннико? — попита най-накрая. — Половината град е прекалено изплашен да работи с Котерията от страх, че ще се появиш на прага им и ще застреляш майка им. Парите, които иззе, не ни липсват, нито сме съсипани, но някои от членовете ни са много, много ядосани.

— Хубаво — произнесе Уакс.

— Казваш го поради невежество — изплю Едуорн. — Аз съм консерваторът сред членовете на Котерията. Говоря против безразсъдството, срещу насилието. Колкото повече натискаш обаче, толкова повече намалява влиянието ни, а гласовете, които настояват за промени, стават все по-силни. На всяка цена.

— О, Хармонийо — прошепна Уакс. — Ти работиш с нея.

— По-скоро сме яхнали бурята — каза Едуорн. — Лично аз с удоволствие бих погледал как залавяш създанието. Това може да повали някои от съперниците ми и ще ми даде шанс да предложа на Котерията нещо нечувано и от моя страна. Но няма да ти помогна, племеннико. Може би така трябва да се развият събитията.

— Как можеш да постъпваш така? — попита Уакс. — Просто ще си стоиш и ще гледаш пожарищата?

— Пепелта е отлична тор — каза Едуорн.

— Освен ако не се натрупа толкова високо, че да задуши всичко.

Устните на Едуорн се превърнаха в плътна черта:

— Ти си късоглед и самонадеян. Още като млад си беше такъв. Но все пак те обичам, племеннико. Смятам за признак на тази своя любов, че досега не съм наредил да те убият. Все още се надявам да видиш, че ние не сме твой враг. Ние сме крадците и негодниците на съвремието, които един ден ще бъдат славени като герои. Мъжете и жените, които ще променят света, защото… как го каза?… такива трябва да бъдем, за да оцелеем.

— А сестра ми? — попита Уакс. — Нима е част от плана ти за оцеляване това, че я държиш в плен?

— Всъщност да — заяви Едуорн, като го погледна право в очите. — Защото не се съмнявам, че един ден ще трябва да я използвам срещу теб. Убий ме и сестра ти умира, Уаксилий — той отново почука по тавана под кочияша. Каретата забави и спря. — Бягай сега — каза Едуорн. — Върви да си играеш на войниче и се преструвай, че нямаше да избиеш цялото обкръжение на Оцелелия, ако живееше под управлението на Лорд-Владетеля. Преструвай се, че замина за Дивите земи, за да откриеш там справедливостта, а не защото осъзна, че животът в града е прекалено труден за теб.

Седяха в смълчаната, неподвижна карета. Уакс не мърдаше, макар че очите на Едуорн отскочиха към кобура на рамото му, сякаш очакваше от него да извади оръжието. Можеше. Можеше да застреля този човек още сега. И преди беше нарушавал дадени обещания, пред по-добри хора от чичо си.

Убий ме и сестра ти умира…

Уакс изрита вратата.

— Ще отида да се разправя с тази кандра, но знай, че няма да забравя за теб, чичо. Някой ден ще откриеш, че стоя зад теб, опрял пистолет в главата ти, и внезапно, и ужасено ще осъзнаеш, че не е останало нищо, което да те опази.

— Нямам търпение! — обяви Едуорн. — Ако този ден не настъпи преди идното лято, можеш да ми гостуваш на вечеря за Мейруедър. Ще приготвим пълнено прасе в твоя чест.

Уакс изръмжа тихо, но излезе от каретата и затръшна вратата.

18

Мараси беше прекарала голяма част от съзнателния си живот в подготовка да стане адвокат, а майка и имаше желанието някой ден дъщеря и да намери пътя си и в политиката. Мараси изостави желанието да се реализира в политиката още като съвсем млада и наскоро беше изоставила адвокатите. Работата бе там, че тези професии имаха един важен недостатък: бяха изцяло населени с адвокати и политици.

Въпреки най-доброто си желание, откриваше, че сега е попаднала в стая, пълна със същите тези хора. Губернатор Инейт стоеше до камината в частния си кабинет, отпуснал ръка върху полицата над нея. Пред него бяха подредени мъжете и жените от изпълнителния му състав, надъхана група, която не изглеждаше чак толкова посърнала от работа, колкото констаблите и телохранителите, призовани да се явят на служба в средата на нощта.

Всъщност демонстрираха енергичност, докато обсъждаха кризата. Думите им се изсипваха една след друга в надпреварата да изкажат мнение като деца, жадуващи родителско одобрение. Мараси стоеше до прозореца — където я бе сложил губернаторът, с обещанието, че после ще поговори с нея. Така че чакаше, слушаше и внимателно си водеше бележки. Ако кандрата беше сред тях, Мараси се съмняваше, че случайно изпусната дума би била достатъчна да разпознаят

Кървящата, но това изглеждаше като най-подходящата употреба на времето и, тъй като така или иначе не можеше да мърда никъде.

— Всичко ще се размине — повтори градският санитарен директор. Беше адвокат, преминал програмата, завършена и от нея, но преди доста години. Мараси не беше сигурна защо му е юридическа степен, за да управлява градската канализация. — Реп, взимаш нещата твърде на сериозно.

— Взимам твърде на сериозно покушението срещу живота ми? — попита Инейт. — Нападение, което отне живота на един от дългогодишните ми приятели?

Това накара стаята да се смълчи, а санитарният директор отстъпи назад с изчервено лице. Инейт беше сменил окървавената си риза, но Мараси знаеше, че всички са го видели в нея, преди да го направи. По-скоро си мислеше, че е отложил преобличането, докато не са го огледали добре.

— Не говорех за опита за покушение — каза санитарният директор. — Имах предвид врявата навън. Ще отмине бързо.

— Вече плячкосват — отбеляза министърът на търговията, очилата жена, която бе довела със себе си двама асистенти, които да си водят бележки. Не им беше предложила да седнат.

— Винаги ще има плячкосване — каза санитарният директор. — Случва се. Покриваме се и оставяме на онова, което има, да изгори, да стане на пепел.

— Глупаво отношение — каза секретарят на образованието, въздебела жена, която беше седнала с вдигнати крака към припукващия огън. — Време е за решителни мерки, милорд губернатор. Трябва да демонстрирате на съперниците си, че не се плашите лесно. Известно ви е, че семейство Лекал набират популярност напоследък, а скандалът с брат ви само ще разпали амбициите им. Запомнете ми думите, ще излъчат силен кандидат, който да се изправи срещу вас на следващите избори, и за да ви дискредитират: точно тогава ще използват събитията от тази вечер.

— Да — обади се министърът по публичните въпроси, — Възможно ли е тъкмо те да стоят зад опита за покушение?

Губернаторът хвърли поглед на Мараси — първия път, откакто беше показал, че я забелязва от началото на съвещанието. Вече му беше известно за МеЛаан; малко преди това кандрата му бе разкрила истинската си природа. Вярваше в изпуснатата от контрол Кървяща и беше започнал да разяснява ситуацията с нея на изпълнителния си състав. Останалите очевидно го считаха за глупост и, както обикновено се случваше с хора като тях, просто игнорираха думите му.

Мараси срещна спокойно погледа му. Някога, много отдавна, си мечтаеше да участва в такива съвещания. Събрания, на които се взимат важни решения, където се коват закони и се чертаят политически стратегии. Сега откриваше, че губи търпение при всички тези приказки. Уаксилий и влияеше; и може би не точно по начините, които тя намираше за благотворни.

— Не, не — каза санитарният инспектор. — Семейство Лекал не е зад всичко това. Убиец? Полудявате ли, Донтън? Никога не биха се оставили да ги хванат в нещо толкова пагубно за реномето им.

— Съгласна — каза секретарят на образованието. — Идва от някой далеч по-отчаян. Повтарям милорд-губернаторе. Решителни действия. Водачество. Попитахте за военно положение? Е, това е минимумът, който трябва да наложите, казвам аз. Изпратете въоръжени констабли. Стъпчете мародерите, пръснете размирниците, позволете на хората да видят, че защитавате града.

И други надигнаха гласове с мнение по последното, а губернаторът ги накара да замълчат:

— Ще го взема предвид. Ще го взема предвид — тонът му бе остър, по-остър, отколкото Мараси го беше чувала да говори досега. — Напуснете всички. Трябва да помисля.

В този миг вече й се стори изпит. Съветниците му се умълчаха и потърсиха вратата на излизане. Мараси колебливо понечи да се присъедини към тях.

— Мис Колмс — каза губернаторът, като приближаваше бюрото си, — само минутка.

Мараси се подчини и приближи бюрото, докато той сядаше зад него. Губернаторът посегна към пода и отметна ъгълчето на килима, където беше укрит малък сейф, който той отсъстващо отвори с един ключ от бюрото. Бръкна в сейфа, извади печата на кабинета си и се зае да пише.

— Предайте на констабъл-генерал Арадел, че има разрешителното си за военно положение — произнесе уморено губернаторът. — Засега той е единственият констабъл-генерал, който се е свързал с мен, и намирам този факт за тревожен. Определям му изпълнителни правомощия на лорд старши констабъл, директор на всички сили на реда в града, докато кризата не отмине. Останалите констабъл-генерали на октантите ще докладват на него.

Мараси не отговори. На останалите нямаше никак да им хареса. Официално съперничеството между участъците на различните октанти се окачествяваше като дружеско, но в действителност в него имаше прекалено голяма острота за вкуса и.

— А нарежданията ви, що се отнася до гражданите? — попита тихо Мараси, докато той пишеше. — Констаблите да изпълнят ли препоръките на вашия секретар по образованието?

Инейт приключи с писането. Той я погледна и сякаш за момент я претегли наум.

— Вярвам, че сте нова в жандармерията? Братовчедка… на годеницата на лорд Ладриан?

— Не подозирах, че съм привлякла вниманието ви — каза Мараси.

— Не сте. Той го привлече. Истински проклетник.

Мараси запази мълчание, изпитала неудобство под осъдителния му поглед.

— Тези стълпотворения рано или късно ще приключат, нали разбирате — каза губернаторът, като почука с писалката си по бюрото. — Ще дойдат и ще настояват за отговори. Трябва да поговоря с тях, да обърна посоката на събитията.

Да поговориш с тях? — помисли си Мараси. Както направи по-рано? Онази реч не беше показала особено съчувствие.

Поквара, нима се беше случило едва този следобед? Тя хвърли поглед на орнаментирания настолен часовник на губернатора и откри, че е почти два часът — така че технически речта на губернатора се бе състояла вчера. Вероятно не трябваше да проверява времето; точният час само и напомни колко е изтощена. Беше като разгневен кредитор, който тропа по вратата ти; нямаше как да го пренебрегва задълго.

— Предайте на Арадел да не спира хората да се събират тук при имението, но да вкара в ред мародерите из другите части на града. Да ги накара да се осъзнаят. Разбира се, тук ще се нуждая от отряд констабли, които да овладяват масите, но искам да говоря с тях. Тази вечер ще творим история.

— Сър — каза Мараси. — Запозната съм с някои аспекти на манталитета при тълпите, ако искате да…

Някой отвън повика Инейт и той се изправи посредата на изречението на Мараси. Плъзна нареждането към нея — подпечатано с печата му — и излезе да се разправя с други въпроси.

Мараси с въздишка проследи как той се отдалечава. Надяваше се, че Уейн и онази женска кандра ще успеят да подсигурят безопасността му. С радост някой ден би видяла Инейт в затвора, но не му желаеше смъртта. Убийството му, наред с други неща, щеше да се отрази ужасно на гражданския морал.

Пъхна нареждането в чантата си до пистолета, след което излезе от помещението и си проправи път през коридора, където много от членовете на кабинета даваха заповеди на асистентите си и приемаха чаши димящ черен чай от домашната прислуга. Уейн се излежаваше в един ъгъл, вдигнал крака на една масичка, и въртеше между пръстите си скъпа писалка от злато и махагон. Една Хармония знаеше откъде е откраднал това.

За нещастие, трябваше да зареди гориво в колата си, така че са наложи да използва по-всекидневен начин да достави нареждането до Арадел. Откри лакея и поръча да й извикат карета.

Умореният лакей обаче поклати глава:

— Ще ми трябват няколко минути, докато изнамеря карета, мис. Изпълнителният състав е наел половината градски карети, за да разпращат бележките им, и то в такава нощ… — той хвърли многозначителен поглед към отворената врата.

Навън светлините при портала едва пронизваха мъглата. Изпаренията се въртяха и танцуваха едва ли не боязливо. Тънките им езици се промъкваха в преддверието и почти незабавно изчезваха като пара над нагорещена печка.

— Ще почакам — каза Мараси. — Благодаря.

Изглеждаше доволен от отговора и; може би други не бяха проявили толкова голямо разбиране. Когато го привикаха, Мараси започна да се разхожда безцелно пред преддверието, като се взираше в мъглите. Тази оранжева омара над града не беше нормална. Някъде там горяха огньове. Ако имаха късмет, пламъците щяха да са само от струпани фенери и факли, не от сгради.

Това място силно и напомняше за нещо, което не можеше да определи напълно. Разтърси глава и влезе обратно в имението, наполовина взела решението да открие Уейн и да разбере какво мисли за скорошните събития. В голямата всекидневна, отвъд преддверието, подмина изтощен слуга, който търкаше дървения под. Изглежда, кървавите петна не излизаха лесно. Мъжът вече дискретно беше навил килима до стената, готов за изхвърляне.

Мараси го подмина, но — променила решението си за откриването на Уейн — слезе по стълбите към тайната стая. Град на ръба на разрухата, помисли си тя, щом стигна дъното. Случвало се е преди.

В тясното пространство въздухът все още миришеше на сапуна, използван за измиване на кръвта. Празната паник стая имаше смълчан, педантичен вид с всички тези книги по стените. По тавана нямаше осветление — само лампите, хвърлящи меко, червено-оранжево сияние. Тя се разходи из стаята и забеляза събраните Слова на Основателите. Подвързаните с кожа книги изглеждаха недокоснати и подтикната от нещо, тя посегна към първата и я разтвори. Страниците не бяха изрязани, както понякога се случва при новите книги. Очевидно този том никога не беше четен.

Някога, много отдавна, Оцелелия бе довел града до ръба на унищожението, а след това бе насочил цялата му ярост до бунт, който да събори една хилядолетна диктатура. Всеки студент изучаваше онези времена, но Мараси бе прочела подробните хроники, включително за нощта, когато всичко беше избухнало. Представяше си онази нощ по същия начин като тази.

Само дето вместо от Оцелелия, този път всичко беше предизвикано от убиец психопат.

Трябва да го прави нарочно, помисли си тя, като се разхождаше из стаята. Опитва се да имитира онази нощ, когато са свалили Лорд-Владетеля. Народ на ръба на въстанието. Благородни домове, хванати за гушите. А сега…

А сега — реч. Губернаторът щеше да преживее звездния си миг пред тълпата, а тълпата щеше да долови резонанса, дори и да не разбира напълно какво се случва. Бяха учили за онази нощ още от малки. Ще го изслушат с очакването да е като Последния император, който бе говорил пред хората преди толкова време в нощта на смъртта на Лорд-Владетеля. Последния император се бе издигнал на власт заради прочувствените си думи.

Но губернатор Инейт не беше Елънд Венчър. В много отношения.

Мараси внезапно спря и отстъпи няколко крачки. Разхождаше се покрай вградените лавици и почти не им обръщаше внимание, но пък достатъчно, за да забележи нещо нередно. Тук, на тази дълга полица от недокосвани книги, три поредни бяха с изтрити в долната си част гърбове. Какво ги правеше различни? Бяха част от седемтомна колекция със суховати политически трактати, писани много отдавна от Съветника на боговете.

Взе едната и я разлисти, без да открие нещо интересно. Може би в последно време Инейт беше правил проучвания. Но… защо само третият, четвъртият и петият том бяха протрити? Взе друг и го отвори… и откри причината. В центъра на страниците беше изрязана дупка, която съдържаше ключ. Инейт не беше чел старите есета на Бриз. Просто забравяше в кой том е ключът.

Мараси извади ключа и погледна към самотното бюро в помещението. Имаше ли смелостта?

Разбира се, че я имам, помисли си тя, като прекоси стаята с развети поли. Пълномощията и на констабъл, заедно със загрижеността на Арадел за губернатора, и даваха законното основание да направи бързо претърсване. Познаваше закона не по-зле от всеки друг.

Освен това и беше известно, че законът е обект на интерпретация от страна на градските съдии, повечето от които бяха с благородническа кръв и нямаше да погледнат благосклонно на шпионирането срещу губернатора. Ето защо пръстите и трепереха, докато бързо опитваше ключа в чекмеджето на бюрото. Не влизаше. Тя помисли малко и опита едно място на пода, като онова на горния етаж, откъдето губернаторът беше извадил печата.

И естествено, под килима имаше скрит сейф. Завъртя ключа в него и беше удовлетворена от щракване. Отвори сейфа и бързо огледа съдържанието му.

Пистолет.

Пури. Не разпознаваше марката.

Пачка банкноти, привързана с канап. Достатъчно, за да бъде купена къща. Очите на Мараси се разшириха леко, но продължи да търси.

Връзка писма. Тях извади на бюрото с очакването да открие подробности за незаконна романтична връзка или нещо подобно.

Прегледа ги, а сетне се зачете по-внимателно и най-накрая седна в креслото пред бюрото и вдигна пръсти към устните си.

Писмата наистина съдържаха подробности за връзка — или по-скоро за много такива. Това бяха лични кореспонденции с водачите на домове из целия град. Макар и да използваха евфемизми и заобиколни названия, съвсем ясно и говореха за корупция.

Мараси чувстваше как изстива, докато преглеждаше писмо по писмо. Написаното беше непроницаемо. Съгласяваме се, че определени услуги ще бъдат извършени или Условията са приемливи, съгласно предишното ни споразумение. Но имаха дати и умът й бързо правеше връзките с бележките й в участъка. Това вече беше доказателство. Прегледа още от писмата. Да, съвпадаха със собствените и статистически анализи. Това бяха обещанията на Инейт за политически услуги в замяна на подкупи.

Заради завоалирания език не можеше да се нарече димящ пистолет — но най-малкото беше горещ. Още по-хубаво — Инейт бе добавял бележки към повечето писма, за да не забрави важни подточки. Ето например това, в което вероятно ставаше дума за обещание от Инейт да настоява за по-високи тарифи при импортирането на стомана, идваща извън града, в замяна на благоприятна сделка при закупуването на земя от член на собственото му семейство. Друго, по-скорошно, се отнасяше до съдийска длъжност, на която Инейт бе назначил издънка от семейство Хамъндес.

И досега беше подозирала корупция, но това беше разтърсващо — да го види, обсъждано по този начин, черно на бяло. Продължи да рови във връзката. Нямаше писма до семейство Лекал, основните му съперници. Нито до Уаксилий, видя с облекчение Мараси, нито по-стари, до предшественика му Едуорн Ладриан, чичото на Уаксилий.

Под писмата имаше счетоводна книга и според Мараси щеше да съдържа онова, което Инейт смяташе, че му дължат, както и състоянието на личните му сметки. Бързият преглед не и съобщи достатъчно, за да е напълно сигурна, но изглеждаше разумно предположение.

Тя седна, стиснала всичко това в ръце с чувството, че я залива вълна. Поквара. Хората с право се бунтуват. Това ли беше първопричината за плана на Кървящата? Да изблъска Инейт в светлината на прожекторите, а след това да го подкопае и да информира общественото внимание колко е корумпиран — а всъщност и колко корумпирани са буквално всички благороднически семейства в града? Ако разкриеше тези писма, Мараси можеше да се впише идеално в плановете на създанието. От това й призляваше. Ако наистина бе толкова корумпиран, не беше ли редно да бъде посочен и свален от длъжност?

Тя пъхна бързешком писмата в чантата си. Капитан Арадел трябваше да ги види. Мараси затвори и заключи сейфа, върна обратно ключа и тръгна нагоре по стълбите. Не искаше да я открият в мазето, когато лакеят се върне, за да я извести, че е намерил карета.

Инейт ще се закълне, че са били подхвърлени от Кървящата, помисли си Мараси, когато достигна горния етаж. Ще се измъкне с лекота. Но като се оставеше това настрана, щом забележи, че писмата ги няма, доста бързо щеше да се ориентира кой ги е взел. Същият прислужник продължаваше да чисти. И вече беше видял Мараси да слиза и да се връща.

Но, Гибел и Поквара, не възнамеряваше просто да пренебрегне нещо подобно.

Летенето в нощта позволяваше на Уакс да огледа по-добре отчетливото присъствие на човечество, маркирано от стриктни граници. Където живееха хора, имаше светлина. Светлинки, мъже и жени, които предявяваха претенции за собственост върху нощта. Светлините се протягаха като корените на дърво.

Чичо му го беше оставил надалеч от мястото, където искаше да се намира в този момент. За щастие, за един Монетомет дори обширните граници на Елъндел не бяха проблем. Но не се насочи незабавно към вътрешността, за да посети Родната земя на кандрите. Думите на чичо му не го оставяха на мира, а преди неговите — подигравателните подмятания на Кървящата. Нападаха го от две различни посоки, като шипове, пронизващи едновременно и двете му слепоочия.

Имаше нужда да размисли, да остане сам. Може би тогава щеше да открие някакъв изход и да проумее цялата каша. Приземи се на покрив с изглед към широк килим от светлина в ниското. От една саксия наблизо го наблюдаваше котка с пламтящи очи. Долу се простираше поредната серия от кръчми. Шумни, неспокойни. Минаваше два сутринта и все пак с нищо не демонстрираха, че скоро ще утихнат.

Поквара, как само мразеше това, че в града човек никога не може да се почувства истински сам. Дори и в уединението на имението му тишината се нарушаваше от непрестанното подминаване на карети отвън.

Той скочи в нощта и подплаши котка. Издигна се високо в голяма дъга, като опитваше да се отдалечи толкова, че да не чува пиянските викове на мъжете в редицата от кръчми. Претърсването го отведе в източна посока, към покрайнините на града. Докато наближаваше, нещо започна да се надига от мъглите като избелял гръбнак на древно чудовище. Източния мост, чиято масивна конструкция на това място прехвърляше реката Железни врата.

От една страна изпитваше почуда, че човечеството е успяло да създаде нещо подобно — чудовищно чудо от нитове, достатъчно голямо, че да позволява по него да минават коли и влакове. От друга страна мъглата поглъщаше напълно моста и му придаваше още по-скелетоподобен вид. Човечеството създаваше и се гордееше с такива постижения, но присъствието на Хармония правеше всичко незначително.

Знаел ли е? Уакс се приземи на една от колоните на моста и ботушите му издрънчаха в метала. Можел ли е да спаси Аеси?

Отговорът беше прост. Разбира се, че Хармония беше знаел. Вярата в Бог означаваше да приемаш, че Той или Тя няма да те спаси от всеки един проблем. Не беше нещо, върху което Уакс разсъждаваше често. В живота из Дивите земи просто приемаше, че понякога се налага да се справяш сам. Понякога помощта не идва навреме. Такъв е животът. Посрещаш предизвикателствата му.

Но сега имаше нещо по-различно. Беше разговарял с Хармония. По дяволите, точно сега Уакс беше тук по заръка на самия Бог. Всичко това правеше нещата още по-лични. Бог нито беше спасил Леси, нито бе предупредил Уакс. А сега очакваше Уакс просто да скочи и да изпълни поръчението Му?

А ти какво би направил? — попита себе си Уакс, като тръгна по високото било на моста. Били позволил градът да изгори? Би ли позволил на Кървящата да убива?

Разбира се, че не би могъл да го направи. И Хармония го знаеше. Беше уловил Уакс за гърлото.

„Тамли си?“— изпрати мисълта си под формата на въпрос Уакс. „Хармония?“

Докосна ухо, преди да си спомни, че е свалил обицата. По необходимост, да, но точно сега беше доволен, че не я носи. Това нямаше да позволи на Бог да надникне в ума му — мислите му не бяха особено набожни.

Уакс крачеше в мъглата, докато някъде долу самотен автомобил пълзеше по моста. Кървягцата си играеше с него. Усещаше как пръстите и се прокрадват и пронизват черепа му, как бъркат из ума му. Виждаше съвсем точно какво прави тя и все пак не можеше да прогони въпросите, които тя повдига.

Уакс поспря в единия край на кулата. От тук виждаше края на града, където светлините се предаваха пред мрака на провинцията. Зад него градът беше озарен като огнен въртоп, хиляди и хиляди светлини, но електрическите жици все още не бяха прекосили моста. В покрайнините на Елъндел светлините спираха. Последните няколко висяха на моста като морски фарове, взиращи се в черния океан.

Копнееше за този мрак. Да скочи в него, да избяга от цялата отговорност, да престане да се тревожи за стотиците хиляди хора, които нямаше как да опознае, да се върне, за да помогне на малцината, на които може.

Свобода. Свободата, за Уакс, не бе отсъствие на отговорност. Не се съмняваше, че ако отново си тръгне, пак ще стане блюстител на реда. Не, свободата не беше липса на отговорност — а способността да постъпваш правилно, без да ти се налага да се тревожиш дали едновременно с това е грешно.

Не мислеше сериозно за този скок. Но известно време постоя, вгледан в тази тъмнина. Опитваше да надникне отвъд хората и смрачените предградия, за да види отново простотата. Поквара. Какво не би дал, за да се раздели с всички политици, игри и тайни в замяна на това един открит убиец да го предизвика на улицата.

Страхливец.

Негова собствена мисъл. Не идваше нито от Хармония, нито от Кървящата. От това още повече го заболя, като от удар в стомаха, защото знаеше, че е истина. Уакс си пое дълбоко дъх и отново се изправи, за да поеме личното си бреме. Обърна гръб на мрака и скочи от моста, след което отново се Тласна в нощта. Беше дошъл тук за миг самота, за да помисли.

Оказваше се, че не му се нрави накъде водят тези мисли.

19

Колкото и да му харесваха на Уейн всички интересни вкусотии, които губернаторът предлага, трябваше да признае, че не изпитва голямо съчувствие към бедата му. В края на краищата целият смисъл някой да е начело — като губернатора — беше в това хората да знаят кого трябва да убиват.

Нали заради това се провеждаха избори? На Инейт се падаше да е начело и да заповядва на всички и всеки, но когато на атентаторите им доскучае, не отиваха да очистят продавача на риба на пазара, нали? Отиваха при човека начело. Налагаше се да приемаш доброто с лошото. От една страна си имаше луксозните сладкиши по всяко време на деня. От друга можеше и да го издебне някой убиец в клозета. Така стояха нещата.

А на Инейт явно наистина му се искаше да се запознае с Железни очи. Да не побегнеш в провинцията, когато ти е известно, че по дирите ти е психопат, променчик и супер-аломант? Да, даваше си сметка, че е под прицел. Докато Уейн се влачеше след него и пътем взимаше подноса от една прислужничка, която правеше опит да се измъкне с недоядените вкуснотии, губернаторът спря на вратата за кабинета си.

— Нуждая се от няколко минути да помисля, да подготвя бележките си — каза той на Уейн и останалите охранители. — Благодаря ви.

— Но, сър! — настоя МеЛаан. — Не можете да оставате сам. Трябва да ви защитаваме!

— И какво ще направи който и да е от вас — попита Инейт — срещу някой, който се движи със скоростта на гръм от мълния? Просто трябва да се доверим на късмета си и да се надяваме, че констаблите ще успеят да се справят с това… създание.

— Не мисля, че… — започна МеЛаан, но губернаторът затвори вратата, за да остави нея, Уейн и двама други охранители в коридора.

Уейн завъртя очи и се облегна на стената:

— Вие двамата — обърна се към другите охранители, — вървете да наблюдавате прозореца под тази как-се-наричаше стая? Ние ще останем тук.

Двамата се помаяха. За момент изглеждаха така, сякаш се канят да възразят, но побързаха да се измъкнат по коридора. Питам се, помисли си Уейн, като сядаше на пода до вратата, дали вече не преосмислят избора си на кариера. Като се има предвид, че повечето охранители на губернатора вече са мъртви.

— Вие, простосмъртни — обади се МеЛаан и махна към вратата, — сте изненадващо щедри по отношение на ограничения си жизнен цикъл.

— Аха — каза Уейн. — Вероятно просто иска да ми създаде неприятности.

— Как? — попита с развеселен тон тя. — Като се остави да го убият?

— Ама разбира се — съгласи се Уейн. — Идиотът ми забрани да отида на шикозното му празненство, а след това се отърва от мен. Взел ме е на мушка. Ще се остави да го очистят и ще трябва да се обяснявам с Уакс. „Съжалявам, приятел, позволих да скъсат на две любимия ти политик.“ А после Уакс ще ми се намръщи сериозно, въпреки че ще му е съвсем ясно, че вината не е моя.

МеЛаан седна срещу него и се усмихна широко:

— Това ли се случи с коня му?

— Защо ти е притрябвало пак да подхващаш тази тема? — попита Уейн, като се завърташе няколко пъти, за да се настани по-удобно и спускаше шапка над очи. — Онова наистина не беше по моя вина. Имах си отпрепятстващо нараняване, когато се случи.

— Отпре…

— Аха — рече Уейн, — от него ругаеш и пиеш като луд — той се облегна назад, вслушан със затворени очи.

Слугите се движеха из сградата. Куриерите следваха своите маршрути. Важните клечки обсъждаха мненията си само на стая разстояние.

Всички говореха. Всички трябваше да приказват. На хората не им стигаше просто да си помислят нещо, но трябваше и да го разясняват. Уейн беше същият. В крайна сметка и той беше като хората.

Този убиец, тази кандра — същата като хората. Беше разговаряла с Уакс. Не се бе сдържала да не си поговори с него.

Уакс вероятно щеше да я спипа. Обикновено правеше такива неща, невъзможни неща, които никой не вярва, че могат да бъдат извършени. Но само за в случай, че не го направи, Уейн се вслушваше. Можеш да разбереш много за хората от начина, по който приказват. Виждаш миналото, възпитанието, стремленията им… всичко това в думите, които употребяват. Тази кандра… рано или късно щеше да изпусне грешните думи. Най-малко една дума, толкова очевидна, колкото човек, който поръчва чаша мляко в шумна таверна.

Не чу каквото и да е веднага, но странното беше, че все пак забеляза, че МеЛаан шепти на себе си. Заслуша се и установи, че тя променя гласа си — интонацията и се задълбочи… макар да си остана женствена. Повтаряше си няколко думи.

— Трябва да е била двойка — отбеляза Уейн, все така със затворени очи.

— Хм? — попита МеЛаан.

— Костите ти — каза Уейн. — Жената, която носиш сега. Двойка. Втори октант. Отраснала в покрайнините.

— И откъде си сигурен? — каза МеЛаан.

— Чух я да ругае, докато й помагах — рече Уейн и внезапно почувства съжаление. Жената просто си вършеше работата, опитваше да не позволи да убият някого.

Все пак още си върши работата, помисли си той, като открехна едно око по посока на МеЛаан. Поне костите й. Ако имаше някакъв избор, ако се споминеше, докато опитва да свърши нещо важно, би гласувал костите му да се изправят и да се погрижат да го направи като хората. По дяволите, с помощта на някои от приятелите си кандри можеше да вбесява Стерис и от отвъдното.

— Нещо такова? — обади се МеЛаан. — Втори октант, отглеждала съм агава?

— Много добре — каза Уейн. — Провлачвай завършека на изречението, говори по-гърлено. Покажи най-доброто от една двойка в гласа си.

— Така по-добре ли е?

— Всъщност да — каза Уейн, като се изправи. — Дяволски добре.

— ТенСуун би се гордял с мен — каза МеЛаан. — Все още мога да докарам труден акцент, стига да се наложи.

— Труден? Акцентът на двойките?

— С малко от този на фермер на агава.

— Обикновена смеска — каза Уейн. — Веднъж ми се наложи да имитирам един тип от северозападния бряг, отгледан от глухи родители. Беше говорил съвсем малко… а след това се преместил да живее с териските фундаменталисти в планините.

МеЛаан се намръщи, щом една прислужница ги подмина тичешком, понесла чаршафи. Някои от членовете на изпълнителния състав щяха да пренощуват… поне за времето, което оставаше от нощта… и трябваше да им приготвят стаите за гости.

— Не съм сигурна, че бих успяла — произнесе МеЛаан, като говореше преднамерено бавно, с намек за териски и силно провлачено. — Но изглежда забавно.

— Ха! — рече Уейн, като превключи на акцента, който всъщност съдържаше повече изядени окончания, отколкото успяваше да предаде МеЛаан. — Добре, но се престараваш. Това, че някой е отгледан от глухи родители, не го прави глупав. Просто гледа на света по различен начин, чуваш ли?

— Не е зле — каза МеЛаан.

Следващата прислужница, която ги подмина, им хвърли строг поглед, докато опитваше да прескочи протегнатите им крака в коридора.

— По-добре се получава, ако съм с шапка — каза Уейн.

— Шапка…?

— Ми да — каза Уейн. — Шапките са дегизировка за мозъка. Помагат ти да мислиш като човека, който ги е носил за последно. Ако искаш да опознаеш някой, нахлупи си шапката му.

— Някой казвал ли ти е, че си изненадващо мъдър? — попита МеЛаан.

— През цялото проклето време.

— Значи е бил идиот. Не си мъдър. Просто го мамиш. Правиш го нарочно — тя се усмихна още по-широко. — Харесва ми.

Уейн бутна шапката си нагоре, усмихна се и отново се облегна назад:

— Не те занасям за шапките обаче. Наистина помагат.

— Разбира се — съгласи се МеЛаан. — Като костите.

Той отново открехна око към нея:

— Някога… притеснява ли те? Да знаеш, че може би ще живееш вечно?

— Да ме притеснява? Че защо? Безсмъртието е дяволски удобна работа.

— Не съм много сигурен — каза Уейн. — Струва ми се, че би било хубаво да си знаеш, че най-накрая ще приключиш, нали разбираш? Все едно… все едно да участваш в състезание, но не си много сигурен кога ще приключи, обаче имаш някаква идея. И от теб се иска да стигнеш само дотам. Мисля си, че с това бих се справил. Ти обаче? За теб няма край.

— Звучиш ми така, сякаш искаш да умреш.

— Някой ден — каза Уейн. — Хм. Може би трябва да вляза в политиката.

МеЛаан поклати глава към него. Изглеждаше слисана.

— Може и да е обезкуражаващо — призна след кратко мълчание. — Като се замислиш за вечността, както вероятно я вижда Хармония. Но всеки път, когато се отегча, мога да заживея нов живот.

— Да си сложиш нова шапка — каза Уейн. — Да се превърнеш в някой друг.

— Да променя нещата. Да проявя храброст там, където някога съм била плаха. Да съм дръзка, вместо уважителна. Прави живота интересен, динамичен — тя замълча. — А има и друго. Можем да умрем, стига да поискаме.

Какво? Просто така?

— Донякъде — каза МеЛаан. — Не съм сигурна дали си чел хрониките. И без това са неясни по тази тема, но към края на Света от Сажди, Гибел опитва да поеме управлението над кандрите. Да ги контролира директно. Е, ТенСуун, и другите начело, наистина са се ужасили от това. Така че са начертали планове и всички сме провели разговор. И около век след Катацендъра сме намерили начин да спираме живота си. Отнема известна концентрация, но запраща тялото в спирала, в чийто край просто… свършваме.

— Интересно — кимна удовлетворено Уейн. — В това има доста смисъл. Винаги разполагате с план за бягство. А, и а-тата ти все още не ги бива; пренасяш ги от последния си акцент. Не са достатъчно носови. Удължавай ги, ако искаш да звучиш като истинска двойка.

Тя наведе глава настрани към него:

— Ти си пропилян като човешко същество.

— Нее — отвърна Уейн, — днес почти не съм слагал капка в уста — той посегна към джоба си и провери манерката. — Е, може би малко повечко.

— Не, исках да кажа…

Той се ухили, така че тя млъкна и му се усмихна широко на свой ред.

Уейн докосна периферията на шапката си за поздрав, след което затвори очи и продължи да се вслушва. След малко тя се изправи и започна да се разхожда из коридора и Уейн чу как упражнява а-тата си. Продължи да слуша още дълго време, без да долавя нещо извън нормалното, макар да бе относително сигурен, че онзи тип, санитарният министър, лъжеше за образованието си. Този човек никога не беше посещавал университет… или ако беше, не се бе задържал достатъчно, за да усвои правилните думи. Уейн обмисляше последното, когато чу нещо навън. Глас, слаб, но не можеше да има грешка.

Той се изправи забързано, с което накара МеЛаан да подскочи:

— Трявървя — каза той. — Наглеждайготояидиот.

— Но…

— Сегасевръщам — каза Уейн, като се улови за шапката си и затича по коридора, а дългият му шлифер в стил Дивите земи пърхаше след него.

Заобиколи бързо ъгъла и се хвърли към предната част на имението.

— Казаха ми, че трябва да му го доставя тук — казваше на иконома жената. — Така че го донесох. Беше обикновена задача… просто му трябвало. Не зная защо изобщо ме събуди…

Тя се обърна към него. Лъчиста, великолепна жена, с телосложение на ограда от Дивите земи… висока колкото трябва, слаба, но и силна. Имаше тъмни коси, които на няколко пъти бе сравнявал с гривата на кон — и беше наистина нечестно, че сравнението я вбесяваше, защото ги връзваше на опашка и така нататък. Носеше панталони, защото полите бяха глупави, и ботуши, защото имаше неща за сритване.

Целият свят можеше да е на път да се провали, но видът и го накара да забрави за всичко това. Той се усмихна широко.

Тя му отвърна със специалното си смръщване, онова само за него. По това разбираше, че я е грижа. Както и от това, че когато стреляше по него, обикновено се прицелваше в места, където не боли много.

— Тя е с мен — каза Уейн, като приближаваше тичешком.

— Друг път съм с теб — каза Ранет, но му позволи да я отведе настрани от иконома.

— А после човек се чуди — каза зад тях икономът — как животът на Негова светлост може да е под заплаха, след като пускаме всеки плъх от Дивите земи в града да се шляе наоколо.

Млъкна рязко, щом Ранет се завъртя с изваден пистолет. Уейн я улови навреме за ръката, за да предотврати произвеждането на изстрел.

— Плъх от Дивите земи? — промърмори тя.

— Кога за последно се изкъпа? — попита Уейн. После се присви. — Просто… нали разбираш, от любопитство.

— Оръжията не се интересуват дали намирисвам, Уейн. Имам си работа за вършене. И не ми харесва да ми заповядват какво да правя — тя изръси една малка платнена кесия в лявата си ръка. Зад нея икономът пребледня напълно.

Уейн я накара да влязат във всекидневната. Не намирисваше, въпреки казаното от нея — миришеше на смазка и барут. Хубав мирис. Мирисът на Ранет.

— Какво е това? — попита той, като грабна кесията, веднага щом се скриха от погледа на иконома.

— Нещо, което Уакс е помолил да направя — обясни тя. — Кого са убили там? — Ранет посочи към все още отворената тайна врата към паник стаята.

Убийствата винаги привличаха вниманието й, дори и само защото искаше да види телата и да отсъди колко добре куршумите са пронизали плътта.

Уейн изхлузи в дланта си малък метален предмет от кесията.

Патрон.

Ръката му се разтрепери.

— О, в името на Хармония — каза Ранет, като взе бързо патрона от ръката му, преди да е успял да го изпусне. — Не е оръжие, идиот такъв.

— Но е част от такова — рече Уейн, като пъхна ръка в джоба си и опита да овладее дъха си. Можеше да държи патрон. Често го правеше за Уакс. Треперенето му спираше. Нещо в този патрон обаче изглеждаше странно.

— Значи ако ти дам дървена треска и ти кажа, че някога е била част от приклад, пак ще изпаднеш в ужас?

— Де да зная — каза Уейн. — Според теб разбирам ли как работи мозъкът ми?

— Бих казала, че в това изказване има една неистина — каза Ранет. — Може би две. — Тя върна патрона в кесията. — Уакс тук ли е?

— Не. Запиля се по дедукции.

— Тогава ти трябва да го вземеш — каза тя и му подаде кесията. — В бележката му се настояваше, че е важно. Половин заряд, точно както искаше, остър връх, отлят така, че да не се разпада на парчета.

Можеше да държи в себе си патрона. Взе кесията и незабавно я мушна под шлифера си. Видя ли?

— Е, ами… Искаш ли да пийнем по нещо? — попита Уейн. — Сещаш се, когато градът е в безопасност. Или пък преди да е в безопасност? Нямам нищо против кръчмата да е малко позапалена, докато пийваме.

— Известно ти е, че по-скоро бих се застреляла, Уейн — каза с въздишка тя. — А Мисра ще ме застреля, ако… по някаква случайност… идеята въобще изобщо ми хрумне.

Уейн се намръщи. Това дори не се доближаваше до обичайната язвителност от нейна страна.

— Какво има? — попита той.

Тя поклати глава, като хвърли глава обратно към изхода:

— Положението там е лошо, Уейн. Хората все още са из улиците, събират се заедно, крещят. И в Дивите земи съм виждала такива тълпи. Обикновено точно преди някой да увисне на въжето, с или без помощта на закона. В онези градове живееха по 500 човека. Какво ще стане, когато пет милиона души започнат да се държат като тях?

— Вероятно ще се върне Светът от Сажди — каза Уейн. — Какъв по-добър момент да обявиш дълго несподелената си любов към красавец, който няма нищо против, ако понамирисваш на вътрешността на бъчва със сяра?

Тя отново го изгледа кръвнишки. Той се ухили. Но след това тя не го застреля. Дори не го цапардоса. Проклятие. Лоша работа.

— Започнали са да се събират навън — каза отсъстващо Ранет. — Скандират по адрес на губернатора.

— Трябва да проверя какво става — заяви Уейн. Ако губернаторът не възнамеряваше да му позволи да го наблюдава изкъсо, може би щеше да успее да научи нещо за плановете на Кървящата от самата тълпа. — Връщай се в дома си, заключи вратите и дръж оръжието си наблизо.

Фактът, че тя не възрази ни най-малко, беше знаменателен. Ранет закрачи към вратата и изчезна в мъглата навън.

Капитан Арадел оглеждаше нареждането на губернатора, все едно държеше в ръцете си последната воля и завещание на любим член на семейството: уважително и с очевидно неудобство.

— Назначава ме за лорд старши констабъл — каза Арадел. — Но… поквара, не съм никакъв лорд. — Погледна към Реди и останалите си лейтенанти.

— Може би — обади се Реди — нареждането означава и титла, сър.

— Губернаторът не може просто така да връчва благороднически титли — каза Мараси. — Такива титли могат да бъдат одобрявани на съвет при кворум от представители на главните домове в града — прехапа устни веднага щом го произнесе. Не искаше да възразява.

Очевидно Арадел нямаше нищо против. Той сгъна внимателно нареждането и го пъхна в джоба на сакото си. Беше се присъединила към него, докато Арадел сформираше значителна полицейска сила в щаба си в подготовка за овладяване на размирниците и биене на констабълските камбани, за да знаят живеещите наблизо хора, че поне някой патрулира из улиците през тази нощ. Из мъглите се носеха призрачни звуци. Далечни викове. Дрънчене. Писъци. Сякаш ги заобикаляше самият ад, забулен в мрак и изпарения.

— Сър — заяви тя. — Губернаторът каза, че иска от вас две неща. Първо, да изпратите полицейски части, които силом да потушат бунтовете из града. Второ, да изпратите по-малка част, която да го охранява, докато прави обръщение пред хората при имението му. Там не трябва да разгонвате протестиращите, но на други места из града… сър, съветът му е действате с твърда ръка. Много твърда.

— Покварените му идиоти го заслужават — каза лейтенант Мерелийн, жена с къса руса коса.

— Не е нужно да ставаме кръвожадни, лейтенант — каза Арадел. — Доколкото си спомням, проклинаше със същата жар и семейство Хейстинг.

— Това не означава, че опожарявам града — отвърна Мерелийн. — Това, че в благородническите домове живеят негодници, не означава, че и ние сме такива. Сър.

— Е, имението изглежда добър център за операции — рече Арадел. — Чип, вие с куриерите изтичайте до останалите констабъл-генерали и ги помолете да се срещнат с мен в имението на губернатора заедно с офицерите си. Ще координираме блокадата на града оттам. Всички останали: бегом според нареждането. Щом Негова светлост иска да говори пред хората, аз искам една хубава, дебела бариера от полицаи между него и подопечните му, разбрано?

Групата се хвърли към действие. Биячите на камбани застанаха начело, а куриерите се пръснаха — един дори литна в небето; Чип беше от Металометите. Останалите констабли започнаха да маршируват. Неравно — не бяха войници, — но не по-малко решително.

— Сър — каза Мараси, като приближи бързо Арадел, — има още нещо, което трябва да ви кажа, стига да разполагате с минутка.

— Колко е важно? — попита Арадел, като спря до отминаващата група.

— Много.

Зад тях Реди се покашля:

— Може би е най-добре да го обсъдите по пътя за имението, сър. Ако губернаторът наистина планира да направи обръщение към тълпата…

— Да — съгласи се Арадел. — Инейт внезапно ме назначи за лорд старши констабъл; това незабавно би следвало да ме разтревожи какви ли други импулсивни решения смята да вземе тази нощ. Да приключваме в движение, Колмс. Реди, доведи останалите констабли, колкото е възможно по-организирано. Ще ви чакам в имението.

Мараси кимна. Така или иначе искаше да обсъдят въпрос, който беше най-добре да се разисква в уединението на каретата.

Само дето…

Идиот, помисли си тя, щом Арадел изтича до няколко коня в констабълската конюшня и взе от един ефрейтор подадените му юзди. Каретата, за която Мараси си мислеше, се отдалечи, вероятно натоварена с екипировка. Реди й се ухили самодоволно.

Тя въздъхна. А толкова искаше да запази достойнство през тази нощ. Е, както и да е. Тя се приближи и също взе подадените й юзди.

Арадел вече беше на седлото. Той и хвърли поглед, след което вдигна ръка към главата си:

— О, разбира се. Не помислих…

Мараси се метна на седлото, като набра пола между краката си и седна върху нея, с което щедро изложи на показ крак.

— Сега ми хрумва, сър — заяви тя, — че дамските униформи за констабли могат да бъдат и по-практични.

— Ще си го… отбележим, лейтенант Колмс — той погледна към отдалечаващата се карета. — Ако искаш да…

— Сър — каза Мараси, — струва ми се, че градът гори. Може би е най-добре да обсъдим дамското благоприличие в по-подходящ момент?

— Разбира се — той кимна и двамата потеглиха сред звука от чаткащи копита, следвани от двама ефрейтори с пушки и саби, също на коне.

Четирите коня бързо изпревариха по-голямата група от констабли и дори каретата, щом навлязоха през мъглите.

Мараси беше благодарна за спусналия се мрак, защото прикриваше силното и изчервяване. В замяна на това се чувстваше възнаградена от спомена за смаяното изражение на Реди, останал напълно шокиран от стореното от нея.

Е, и защо да не показва краката си? Историческите прецеденти и обикновената практичност налагаха допускането на жени във всяка една професия. Що за лорд би върнал Главорез или Кръвотворец, само защото има гърди? Що за констабълски участък би подминал възможността да се добере до всяко свободно Калаено око или всеки Монетомет? Що за банка не би скочила при удалите се изгледи да вземе на работа териска жена или медноем?

Работата бе там, че от жените констабли освен това се очакваше да са модел за женствено поведение. Остатък от старите времена, подсилен от речите на лейди Арлиане Ладриан веднага след Катацендъра. Съществуваше това прямо очакване, че ще се стремиш да останеш женствена, също както и че ще си вършиш работата. Труден за спазване двоен стандарт. На моменти Мараси нямаше нищо против. Обичаше роклите и хубавите прически, както и разрешаването на проблеми с грижовна дума вместо с юмрук в лицето. Звучеше и напълно разумно да бъде едновременно женствена и констабъл. Но на мъжете налагаше ли им се да внимават да са мъжествени, докато си вършат задълженията?

Социален проблем по социален проблем, Мараси, укори се тя, като яздеше редом с Арадел. Макар че щеше да си купи покварени панталони. Човек изстиваше, когато язди по този начин.

— Яздиш добре — обади се Арадел, след като забавиха подир първоначалното главоломно препускане надалеч от останалите.

Той ги поведе през един мост над канала, който прорязваше през средата на Трети октант и водеше към Втори.

— Имам богат опит — отговори Мараси.

— В последно време това не е често срещано в града — отбеляза Арадел. — Хоби?

— Може да се каже — каза тя и се изчерви при спомена за момичешкото си увлечение по Дивите земи, блюстителите на реда и разказите за Аломантът Джак. Докато нейните приятелки — е, познати — получаваха нови палта за рождените дни, тя умоляваше за шлифер и шапка като на обитател на Дивите земи.

Пълна глупост, разбира се. Напълно го беше преживяла.

— Какво искаше да ми кажеш? — повика Арадел.

— Може ли за момент да забавим?

Той кимна и се подчини, след което двата коня намалиха до относително бърза крачка. Мараси отвори чантата си, която бе метнала на рамо, и подаде писмата на Арадел. Не осъзнаваше колко нетърпелива е била да ги предаде на някой друг, за да не може отговорността да лежи изцяло върху нея.

Арадел ги взе.

— Какво е това? — попита тихо.

— Помните ли, че ми казахте да разгледам из имението на губернатора, ако ми се удаде възможност?

— Помня, че ти казах… изключително предпазливо… да си държиш очите отворени, лейтенант.

— Така и направих, сър. Ръцете ми също бяха отворени. В случай че нещо уличаващо случайно попадне в тях.

— Хармонийо. Какво откри.

— Писма — каза Мараси — от Инейт до различни дами и лордове из града, в които писма се уреждат покупки на политически услуги и избягване на неудобни за тях закони. Сър, в писмата има бележки, нанесени от собствената му ръка, и всичко отговаря на записките ми около подозрителните събития по време на мандата му като губернатор. Докато пътувах, за да ви донеса нареждането, ги прегледах подробно и съм убедена, че е също толкова корумпиран, колкото беше брат му.

Арадел не издаде по никакъв външен начин изненадата или гнева си. Продължи да язди мълчаливо, стиснал писмата, с вперени напред очи.

— Сър? — обади се най-накрая Мараси.

— Поставяш ме в трудно положение, лейтенант.

— Сър, бих казала, че губернаторът, а не аз, ви поставя в това положение.

— Колко законно беше сдобиването ти с тези писма?

— Това зависи — отговори Мараси — от начина, по който съдът ще разтълкува пълномощията ви да разследвате в случай на оправдани подозрения по закононарушение, и дали сте имали основания да упълномощите мен да предприема нещо.

— С други думи си ги откраднала.

— Да, сър.

Арадел ги прибра.

— Което не означава, че не трябва да го защитавате, сър — предложи мнението си Мараси. — Докато вината му не се докаже в съда, все още е законният водач на града. Не сме в Дивите земи, където просто така можем да отидем при някой и да го застреляме, а след това да даваме обяснения.

— Самият факт, че според теб е уместно да го посочиш — каза Арадел, — означава, че прекарваш прекалено много време в компанията на твоя приятел Монетомет, Колмс. Не обмислям как да избегна задълженията си. Просто мисля за всички тези хора и бунтовните им настроения. А са прави да се бунтуват. Системата ги обира. Гибел… от нас се очаква да сме по-добри от това. Какво би казал лорд Мъглороден, ако ни видеше сега?

— Подозирам — каза Мараси, — че би ни препоръчал да направим нещо около създалата се ситуация.

Арадел кимна късо. Когато не коментира повече, Мараси смушка коня си в тръс, а лорд старши констабълът я последва.

Традицията твърдеше, че Градина на Прераждането изглежда точно по същия начин, както и когато човечеството е изпълзяло от каменните утроби, създадени от Хармония. Макар градът да бе завладял околностите, този централен пръстен от приятна трева и ниски хълмове беше оставен като паметник на отдавнашните времена.

Венчелистчетата на мейриите галеха мъглопелерината на Уакс, докато крачеше през запролетилата земя. Традиционното вярване, че тази местност не се е променила, беше пълна глупост. Разбира се, че когато Бриз и Хамънд се бяха изкатерили към светлината, не бяха открили тук съвършено подрязана трева или цветя, растящи в прави лехи. Нима хората, които настояваха за тази традиция, просто пренебрегваха пейките и пътеките? Сградите? Със сигурност нямаше начин след Хамънд да са останали тоалетните, пръснати тук-там за удобство на посетителите.

В средата най-високият хълм бе увенчан с полумузей, полумавзолей, в който се помещаваха гробниците на Последния император и Издигащия се воин. Гигантските им статуи доминираха над цялата околност. Когато Уакс приближи, с изненада откри, че ниската сграда има лампи, които пръскаха светлина по тревата и цветята. Вратата се охраняваше от двойка констабли.

— Просто се обърни и се отдалечи, не искаш неприятности — повика един от тях към Уакс.

Той пренебрегна заповедта, излезе от мъглата и приближи мъжете.

— Пазачите са ви помолили за помощ, предполагам?

Двамата констабли го изгледаха, след което отдадоха чест колебливо. Репутацията му им беше известна, макар че тези констабли бяха от силите на реда в Първи октант. Не беше посещавал често техния участък, но кой друг се разхождаше в нощта в мъглопелерина и рязана пушка на бедрото?

— Тревожат се за мародери — каза единият, възнисък мъж с къса брадичка около устата. — Ъъ, сър.

— Мъдро — каза Уакс, като ги подмина и влезе в мавзолея.

— Ъъ, сър? — повика другият. — Казаха да не пускаме… Сър?

Уакс затвори след себе си вратата, докато двамата констабли

подхващаха спор дали да го спрат, или не. Той огледа откритото фоайе и стенописите му с Основателите. Хамънд, лорд Мъглороден, Лейди Истина, както и прародителя на Уакс, лорд Едгард Ладриан. Пълен и самодоволен, той държеше чаша вино. Винаги му беше изглеждал като човек, когото Уакс би ударил по носа. От онзи тип, който трябваше да е виновен в нещо.

Уакс игнорира изложените реликви от Света на Саждите и не влезе в камерата, където лежаха тленните останки на Издигащия се воин и нейния съпруг, макар че вдигна пистолет и завъртя барабана му към тях за поздрав. Традиция от Дивите земи в знак на уважение към падналите.

— Какво е това? — една жена с уморени очи излезе от вратата наблизо, която очевидно водеше към малък апартамент за пазачите. — Влизането е забранено!

— Рутинна инспекция — каза Уакс, без да погледне.

— Рутинна? В средата на нощта?

— Искали сте подкрепления от констабли — посочи Уакс. — Процедурите изискват, когато искате охрана от участъка, да направим инспекция, за да потвърдим, че не укривате контрабанда.

— Контрабанда? — попита жената. — Това е Гробницата на Основателя!

— Просто си върша работата — каза Уакс. — Ако искате, можете да отнесете оплакването до началниците ми навън.

Тя хукна към входната врата, а Уакс достигна малко помещение без украса от реликви и табелки. Единственото тук беше една дупка в пода.

Яма, оградена с парапет, за да предпазва любопитните деца от падане. Имаше стълба, но Уакс пусна гилза, скочи и прелетя за кратко, преди да се забави и да стъпи на тъмния, лъскав каменен под на дъното.

От тавана висяха няколко лампи като стичаща се меласа. Той Тласна един ключ наблизо, с което накара светлините да премигнат и да осветят огромната каверна. Като младеж беше посещавал това място; всеки учител водеше тук учениците си и доколкото знаеше, практиката беше обичайна и в обществените училища. Сега усещането бе различно, да стоиш съвсем сам в обширната камера с нисък таван. Наоколо нямаше дърдорещи туристи, които да нарушават спокойствието и да прогонват виденията на отминалото. Чуваше по-добре и водата, която шурти в далечината, където течеше реката. Говореше се, че части от пещерите са се наводнили. Съвсем смътно си спомняше обясненията по време на обиколките защо други части са останали сухи.

Тръгна през пещерата, като опитваше да си представи какво ли е било да се спотайваш на това място, докато светът навън умира, и да се питаш дали ще прекараш остатъка от живота си в капана на мрака. Прокарваше пръсти по стената, когато завиваше. Мястото беше голямо и открито, но съдържаше и поредица от по-малки, овални камери отстрани. Повечето бяха част от музея и съдържаха метални табелки с цитати от Основателите. В други имаше сцени от повторното построяване на света или други реликви като копия на Гривните на Хармония и Гривните на скръбта.

Една цяла камера беше посветена на Словата на Основателите, книгите на Хармония, преданията, познанието и собствените му свети спомени за случилото се със Света от Сажди. Поредната камера съдържаше томове от други основатели, някои от които смятани за свят канон от различни секти, докато трети, като „Докситий“, определено си бяха апокрифи. Уакс беше правил опити да изчете това чудо. Справочниците с информация за авторски права бяха по-интересни.

Помая се в една камера, посветена на Оцелелия, в която имаше стотици негови визуални интерпретации от различни художници, някои съвременни, други древни. Сред хората от последните дни бе съществувало трескаво очарование около посмъртните му

„привидения“, макар че самият Хармония ги отдаваше на Безликите безсмъртни.

Отекващите гласове го накараха да продължи напред. Уейн вероятно щеше да му проглуши ушите, задето е объркал горките хора, вместо просто да им каже какво прави тук. Разбира се, Уейн вероятно щеше да ги убеди, че е самият Лорд-Владетел, а след това да ги накара да му приготвят нещо за хапване, така че реши да не тревожи решенията си с моралните ценности на Уейн.

Уакс отброи камерите, посветени на всеки един от металите, докато не приближи знака за атиум. Тази малка камера съдържаше документация и слухове, отнасящи се до митичния метал; Уакс не губи време да ги чете. Вместо това проследи сините линии на металните източници. Сочеха към една странична стена, където успя да откърти декоративно парче от дървен панел и да натисне лост, който отвори врата, зад която се разкри друга каверна.

Вмъкна се вътре, откачи стар маслен фенер от стената, след което затвори вратата и коленичи в пълния мрак, като търсеше кибритени клечки в оръжейния си колан. Когато извади клечка, в тъмнината отекна ръмжащ глас:

— Очаквах те.

20

Уакс замръзна неподвижно в мрака. Разпали стомана в опит да открие онзи вътрешен огън в себе си. Сините линии сочеха изцяло зад него; излизаха от скритата врата и пироните в стените. Нямаше нищо друго.

С тази разлика… Дали не виждаше нещо едва различимо? Две тънки линии, миниатюрни като нишките на паяжина. Той разпали метал и се напрегна, Тласна. Линиите потрепваха в тъмнината. А после ги нямаше.

Уакс извади светкавично стериона си, насочи го надолу по коридора, по посока, обратна на линиите, и произведе три бързи изстрела. Отблясъкът на барута огря помещението като светкавици, докато насочваше другия си пистолет към сините линии и източника на звука.

В тези отблясъци успя да различи нещо в мрака, приклекнало наблизо. Беше нечовешко, с животински очи и стряскащо бели зъби. Гибел и Поквара. Стиснал пистолета с изпотени пръсти, Уакс отстъпи от нещото, готов да стреля.

Не дръпна спусъка. Човек не стреля по неща, защото са го заговорили.

— Определено си от неспокойните — изръмжа гласът.

— Кой си ти? — Какво си?

— Запали фенера, човеко — каза гласът. — И заключи онази врата. Да се махаме оттук, преди някой да е дошъл, за да разбере какви са тези изстрели.

Уакс се поколеба, за да възстанови дишането си и да овладее нерви, но в крайна сметка плъзна пистолетите обратно в кобурите. Каквото и да беше, можеше да го нападне, вместо да му проговаря. Не го искаше мъртъв.

Запали малкия фенер, но когато го вдигна, създанието се бе оттеглило по коридора и сега беше просто сянка. С все така изопнати нерви Уакс щракна резетата, които откри на стената, с което заключи вратата отвътре.

— Ела — произнесе гласът.

— Ти си един от тях — прошепна Уакс, като издигна фенера и тръгна след сенчестата фигура, която ходеше на четири крака. — Ти си кандра.

— Да.

Уакс претича, за да го настигне, с което фенерът най-после му позволи да огледа по-добре спътника си. Хрътка, почти сигурно най-едрата, която беше виждал — петнисто сива на цвят. Кожата и му напомняше за мъглите.

— Чел съм за теб — каза Уакс.

— Вълнуващо — изръмжа кандрата. — Толкова се радвам, че Сейзед ме е включил в малката си книга, за да могат пияниците да кълнат от мое име.

— Правят… ли го?

— Да — хрътката изръмжа тихо от дъното на гърлото си. — Има и… плюшени играчки.

— А, да — каза Уакс. — Суунита. Виждал съм ги тук-там.

Ръмженето стана по-високо и Уакс отново изпита нервност.

Най-добре беше да не дразни безсмъртната хрътка. Не беше сигурен колко от легендите за това създание са верни, но дори и известен процент, който се основава на фактите…

— Е — каза Уакс. — Пазителю. Очаквал си ме?

— Беше решено — каза кандрата, — че да се позволи на човек да се скита сам из тези пещери не е умно. Дойдох лично. Останалите са заети.

— Преследват Кървящата?

— Противодействат й — обясни кандрата, като го поведе към една пресечка и пое по дясното разклонение.

Известно време вървяха в мълчание преди Уакс да се покашля:

— Ъъ… Нещо против да обясниш какво искаше да кажеш?

Кучето въздъхна, което си беше тревожен звук. И говорещото куче беше странно, но въздишката вече бе човешка.

— Напоследък не говоря много — каза кандрата. — Явно… не се упражнявам достатъчно. Паалм опитва да разпали революция, като използва уменията, научени от самия Лорд-Владетел. Но е само една кандра. Презира останалите от нас и следователно също толкова силно ни подценява. Способни сме на същото като нея, да имитираме хора, да се разхождаме по улиците. За всеки „свещеник“, който е накарала да изглежда като звяр, можем да отговорим с десет, които да проповядват умереност и мир, да умоляват хората да не се вслушват в слухове.

— Мъдро — кимна Уакс. Не беше мислил от тази страна на нещата, какво биха могли да предприемат другите кандри. Просто смътни предположения, че се опитват да я проследят. В това имаше смисъл. Дали не можеше да го използва по някакъв начин в разследването си?

Докато навлизаха все по-надълбоко в пещерите, Уакс забеляза вкоравена бяла субстанция, която растеше по скалите, източника на пудрата, която беше открил по облеклото на Кървящата. Следователно, ако изгасеше фенера, щеше да види сиянието и. Вероятно дори не се нуждаеше от фенера, но като се замислеше за всички тези камъни около себе си — които го разделяха от мъглите горе, — не изпитваше никакво желание да го гаси.

Мрежата от тунели беше далеч по-обширна, отколкото очакваше. Винаги си беше представял мястото като една голяма пещера под гробницата… но изобщо не беше така. При повторната направа на света Хармония беше събрал различни бежански народности, за да ги разположи на една и съща територия, която в днешно време се наричаше Елъндел. Под каква част от града се простираха тунелите? Подминаха някои, които бяха наводнени; каква беше разликата между тях и сухите?

Най-после преминаха през отвор и се озоваха в по-различна, голяма каверна. Той издигна фенера, за да огледа и замръзна на място. Вместо още естествен, груб камък светлината огря прашни плочки и колони. Части от пода бяха изтръгнати. Отвъд всичко това най-неочаквано се издигаше малка колиба.

— ТенСуун? — попита той, когато тръгнаха отново.

— Не изоставай, човеко.

— Това да не е…

— Да. Много хора се укриваха в подземията на Кредик Шау, палата на Лорд-Владетеля. Сейзед ги премести тук, както постъпи с всички останали каверни и убежища.

Уакс не можеше да откъсне поглед, зяпнал пред оживялата история — не, митология. Палатът на Лорд-Владетеля. Място, където бяха пристъпвали Оцелелия и следовниците му.

Поквара… самият Кладенец на Възнесението трябваше да е там вътре.

— Човеко — произнесе настоятелно кандрата. — Има нещо, което искам да видиш. Ела.

Някой друг път, помисли си Уакс, обърна гръб на изгубения Кледик Шау и последва ТенСуун.

— МеЛаан спомена, че кандрите не идват често тук. Защо? Това не е ли домът ви?

— Тук е свято място — отвърна хрътката. — Да, това е домът ни, но е и затвор… и още толкова много неща. Под управлението на Лорд-Владетеля се нуждаехме от личната си свобода, да бъдем себе си. Навън ни контролираха, хората ни бяха превърнали в роби.

Горчивина, помисли си Уакс. Дори и след стотици години създанието изпитваше болка от миналото си. Винеше ли човечеството? Кървящата винеше ли човечеството?

— Идваме тук — каза ТенСуун, — когато изпаднем в меланхолия. Обикновено сами и никога редовно. Там горе съществуват места, където можем да общуваме помежду си, да сме такива, каквито сме. Имаме домове. Личен живот. По-младите поколения почти никога не идват тук. Предпочитат живота си, какъвто е сега, и не желаят да си спомнят миналото. Предполагам, че аз съм същият, но по различни причини.

Уакс отново кимна, като крачеше редом с кандрата. Двамата навлизаха все по-навътре из виещите се тунели на Родната земя. Подминаваха много празни камери, но в някои имаше и странности, като например две стари кошници и малко пръснати кости по пода.

Уакс беше посещавал достатъчно тунели из Дивите земи, но повечето бяха създадени от човешки ръце, често из мини. Тези каверни бяха различни — бяха издавали мирис на прах и пръст още по времето, когато мястото е било живо. На вода и плесен. На търпение.

Тунелите бяха неравни и все пак гладки като восък, разтеглен под дълго горяла свещ. Света земя. Доколкото му беше известно, по време на Катацендъра всичко останало на света беше изцяло претворено. Но тези пещери се простираха обратно във вечността, стари като човешката памет. По-стари.

Накрая достигнаха малка камера, която не изглеждаше толкова органична като останалите. Да не би по някакъв начин да беше оформена от ръка на кандра? ТенСуун седна на входа на помещението. Светлината от фенера на Уакс блещукаше в настилката от гладък, объл камък по пода, която се отдалечаваше в поредица от ями. Може би по около метър широки, ямите изглеждаха като дупки, изкопани от златотърсачи с наивни надежди да открият метал из Дивите земи.

Уакс хвърли поглед на ТенСуун.

— Минах от тук на идване да те посрещна — произнесе кандрата с ръмжащия си, получовешки глас. — Подуших нещо нередно.

Подушил? Уакс не долавяше никакви странни миризми… но пък цялото място миришеше странно. Пристъпи в помещението и тогава забеляза нещо. Една от ямите беше пълна. Да не би това да бяха хартиени листове?

Да, бяха. Щом Уакс коленичи на ръба на ямата, с изненада откри, че това са стотици листове с нагънати ръбове, сякаш откъснати от книга. Съдържаха ситно писмо с номерирани стихове. Словата на Основателите.

Освен обичайните думи, върху тях някой бе издраскал всичко с кафеникаво-червено мастило.

Кръв, помисли си Уакс. Това е кръв. Той остави фенера на пода, посегна и взе една от страниците. Книга осемдесета, стихове от двадесет и седми до петдесети. Стихове за похода на Хармония към Истина.

Някой, най-вероятно Кървящата, бе изписал върху тях думите лъжи, лъжи, лъжи.

Уакс изрови други страници. По доста от тях бяха издраскани дума или фраза, макар че повечето просто бяха омазани в кръв. Нещо във всичко това притесняваше Уакс. Нещо, което караше окото му да потрепва.

Бях там, пишеше на една от страниците. Никой, казваше се на друга. Беше, съобщаваше трета. Започна да ги подрежда една до друга. ТенСуун, за когото почти бе забравил, подуши въздуха от мястото си при входа.

Уакс хвърли поглед назад:

— Видя ли ги?

— Да — отговори ТенСуун.

— Какво означават според теб?

— Аз… не останах дълго — каза кандрата, след което отмести поглед. — Не прекарвам много в тази стая, човеко. Не я харесвам.

Тази стая… Уакс почувства хлад. Тук ли бяха хванали в капан ТенСуун, заключен, без кости, в очакване да го екзекутират?

Поквара. Беше коленичил на мястото, определило съдбата на света.

Той се протегна и взе още страници. Изглежда, Кървящата бе накъсала всички томове на Словата на Основателите — пълната версия. А и на старо издание, ако се съдеше по факта, че е писана на ръка, вместо отпечатана.

— Наистина си я познавал, нали? — попита Уакс. — Издигащия се воин?

— Познавах я — произнесе меко ТенСуун. — Към края прекарах повече от час без клиновете си, така че спомените ми отслабнаха. Но повечето от изгубеното беше от времето точно преди падението ми. Повечето ми спомени за нея са неопетнени.

Уакс се поколеба, стиснал листовете в ръцете си:

— Каква беше тя? Имам предвид, като личност?

— Беше силна и ранима, едновременно — прошепна ТенСуун. Беше моят последен и най-велик господар. Имаше умението да излива всичко от себе си в своите дела. Когато се бореше, беше острието. Когато обичаше… беше целувката. В това отношение бе далеч по-истински… човек, от всеки, когото съм познавал.

Уакс откри, че кима, докато подреждаше страниците около себе си — на купчини, според това дали по тях има драсканици, или не.

Онези с отпечатъци от пръсти трупаше на отделна купчина. Може би щяха да са от полза. По-вероятно нямаше. Все пак Кървящата можеше да се променя.

Накрая ТенСуун приближи до него.

— Изглеждат така — каза той, като огледа страниците, — сякаш биха означавали нещо, като ги подредиш заедно.

— Да — каза неудовлетворено Уакс.

— Какво има?

— Прекалено много е — отговори Уакс, като махна с ръка към всичко. — Твърде объркано, твърде сензационно. Защо й е да изпише всички тези страници, а после да ги изтръгне и остави тук?

— Защото е луда.

— Не — каза Уакс. — Не е от този вид лудост. Работила е твърде преднамерено, фокусирано. Мотивите и може да са налудничави, но методът е премерен — Как можеше да го обясни? Този случай караше инстинктите му да се изправят един срещу друг. Опита отново: — Когато някой остави нещо подобно, това означава едно от две неща. Немарливост или престараване. Не е немарлива, но и не смятам, че опитва да се прави на сладка, да размахва пред нас улики и да играе игрички. Когато разговарях с нея…

— Говорил си с Паалм? — попита настоятелно ТенСуун с наострени уши. — Кога?

— По-рано тази вечер — отвърна Уакс. — Усетих някакво съжаление в нея. Твърди, че не си играе, но това изглежда като игра. Хиляда разхвърляни страници, оставени така, че да бъдат събрани и да се превърнат в улика? — той поклати глава. — Не го вярвам. Лудост или не, трябва да е знаела, че в крайна сметка някоя кандра ще ги открие.

— Много добре — каза ТенСуун, като отново се отпусна на задните си лапи. — И си разговарял със самата нея, не с някоя имитация?

— Да. Странно ли е? И ти го правиш сега. МеЛаан сякаш също не играе определена роля.

— Ние не сме Паалм — произнесе ТенСуун. — Откакто я познавам, е отдадена на изпълнението. Бях като нея преди години. Не знаех кой съм, ако не имитирам някого.

Уакс огледа страниците. През една беше издраскано Свобода. Ще ти дам свобода, независимо дали, казваше се на друга в половинчата мисъл.

— А тя каква беше? — попита Уакс. — Коя е тя, Пазителю?

— Трудно е да се каже — отговори ТенСуун. — Паалм беше любимката кандра на Лорд-Владетеля. Робиня на волята му и на договора, който сключихме с него. Тя не обърна внимание на събитията, които съпътстваха края на Света на Саждите; изчезна, не се върна в Родната земя. Допусках, че е мъртва, докато не се появи сред оцелелите. Дори и тогава странеше от нас, макар че, като всички, служеше на Хармония. Докато… нищо. Отсъствие.

— Свобода — произнесе Уакс и почука по страницата. — Каза същото и на мен. Какво значи?

— Не зная — каза ТенСуун и в сравнение с преди гласът още по-силно наподобяваше на ръмжене. — Тя предаде всичко, което сме. Но пък и аз сторих същото. Така че може би сме заедно във всичко това, двамата с нея. Две от най-старите чудовища, останали на тази планета, след като сега мнозина от Вторите са предпочели бягството и са отнели живота си.

— Свобода — прошепна Уакс. — Някой друг ни движи… Остави бележка за мен в имението на губернатора. Отърва политик от езика му, за да преустанови лъжите му. Уби свещеник, като избоде очите му, за да го накара да спре да гледа. Да вижда. Кого? Какво?

Тя бе живяла като кандрата на Лорд-Владетеля, подскачала и танцувала според прищевките му. А после… слуга на Хармония? Живееше с гласа в главата си и през цялото време е знаела, че ще овладее свободата. Какво ли би било чувството?

Би ли те накарало да извадиш един от клиновете си? Дали не би направил опит да отнесеш тази свобода на всички? Подведен, в собствената си лудост, сигурен, че светът се нуждае от спасение?

Уакс се изправи бавно.

— Всичко е заради Хармония.

— Блюстителю?

— Опитва се да свали Самия Бог.

— Това е лудост.

— Да — каза Уакс, като се обръщаше към кандрата. — Така е — той започна да крачи напред-назад из малкото помещение. — Разговаряй с Хармония, за да научиш нещо, което искам да знам. Първия път Кървящата напуснала ли е, защото Хармония е опитал да поеме контрола върху нея? Това ли е дало началото?

Моментно мълчание.

— Да — отговори ТенСуун. — Хармония казва, че не е опитвал да я контролира директно. Но я е притиснал силно да извърши нещо, което не е искала да направи.

— Тя не спира да настоява на тази своя идея, че всички хора са контролирани — Хармонийо… да не би тя да е била Тан Проклетия? Да не би да е носила тялото му още тогава? Била ли е там, когато застрелях Ле си? — Вижда всички като марионетки на Хармония… в очите й политиците са неговата уста. Поради тази причина иска да свали правителството. Религията? Тя е очите на Хармония, за да следи хората. Бори се с това, като създава размирици между религиозните секти.

— Да… — каза ТенСуун. — В известен смисъл може да се схваща като продължение на Първия договор. Служи на Лорд-Владетеля. Повали силата, която с много труд той е победил. Хармония е част от това.

— Но какво съм аз? — продължи Уакс, като слушаше наполовина ТенСуун. — Защо аз? Защо се е фокусирала върху…

Не, грешен въпрос.

Какво щеше да направи след това? Очи, език… може би уши? Представи си, че е на крачка пред теб, помисли си той. Подготви се за най-лошото.

Отново сведе очи към страниците по пода. Тя искаше да отстрани Уакс от пътя си. Сложна загадка? Беше начин да му изгуби времето, да отклони вниманието му. Беше накъсала тези листа не за да си поиграе с него, а за да го отстрани от разследването за достатъчно дълго, че да приключи следващият етап от плана и. Беше го довела тук с онази прах по робата си. Тъкмо затова я беше подхвърлила.

— Тя знае — произнесе Уакс. — Знае какво ще направиш, ТенСуун. Какво си направил — почувства студ и срещна нечовешките очи на кандрата: — Планирала е да изпратиш кандрите да спечелят обратно сърцата и умовете на хората. Това те оставя открит. Следващата и стъпка е да ги доведе долу.

Уейн се мотаеше между два огъня. В единия краката от маси и столове чертаеха остри линии и приличаха на призрачни крайници на трупове. Мъглите не приближаваха много до огньовете, макар че пушекът ги имитираше добре. Като просяк, облечен толкова спретнато, че го разпознаваш като такъв едва когато се приближи достатъчно и го подушиш като хората.

Уейн поспря до един от огньовете, за да запали пурата си от него. Последното го принуди бързо да изгаси ръката си, защото едва не пламна. Подуши собствените си опърлени косми и мириса на огъня. Лакираните мебели не горяха чисто. Усещането за горещина му харесваше обаче. От него се чувстваше жив.

Беше престанал да пълни металоемите си с надеждата, че разполага с достатъчно здраве за онова, което се задава. Точно сега не можеше да си позволи да е слаб или болнав. Не и с всичко, което се случваше наоколо.

Отстъпи от пламъците и пъхна пурата между зъбите си. Беше от хубавките, от тайните резерви на самия губернатор. Уейн всмука дълбоко, преди да си спомни, че мрази проклетите му неща. Е, какво пък. Не беше разменил нещо ценно за нея. Само една от вилиците на Уакс.

Събраната на площада тълпа бе от най-големите, които беше срещал през тази вечер. Притискаха се към огъня като ято гарвани, привлечени от убито животно. Уейн се запиля зад тълпата и подаде пурата си на някой там. Остави жената да си стои озадачена, когато се гмурна обратно в тълпата.

През такава тълпа човек не можеше да се движи през хората, но се получаваше да ходиш с тях. Трябваше да си облечеш тълпата като добро палто, плътно и тясно, а сетне да оставиш на плата да ти даде някаква посока. Уейн влачеше крака, когато хората влачат крака, и крещеше на всички правилни места, придавайки необходимото пиянско заекване на думите си. Сръчка приятелски някого, когато друг го блъсна и не след дълго приближи предните редици. Тук, над всички останали, стоеше мъж без риза, облечен в панталони с тиранти. Беше стъпил в най-горната част на една статуя във фонтана, държеше се за равновесие за копието на Оцелелия, а другият му юмрук бе издигнат към тълпата.

— Обират ни! — крещеше мъжът.

Вярно, самата истина, помисли си Уейн, докато крещеше в знак на съгласие заедно с тълпата.

— Очакват да работим по цял ден, но после, когато не им е угодно, просто ни захвърлят и не ги е грижа дали гладуваме!

Да, така правят, помисли си Уейн и се присъедини към ругатните и виковете.

— Правят си услуги едни на други — изрева мъжът. — Изстискват ни до последната капка, а после отиват на някое от техните разточителни празненства.

Бил съм на тези празненства, помисли Уейн. Чудесни сандвичи.

— Оцелелия би ли търпял всичко това?

Вероятно не, призна Уейн. Докато тълпата се люлееше около него, той скръсти ръце и се замисли. Разбира се, беше важно да заловят кадрата с убийствени наклонности и така нататък, но пък, покваро, май не беше точното време да се размотаваш наоколо в компанията на мошеници и благородници. Като слушаше речта на мъжа, наполовина му идваше да се обеси, което беше тревожно, защото по правило имаше самоубийствени желания само сутрин.

Канеше се да се обърне и да отплава обратно към имението, за да поговори с МеЛаан по въпроса, когато нещо се промени. На статуята се покатери нова фигура: по-възрастен, оплешивяващ мъж, който беше натрупал малко повечко материал около кръста, но по приятелския начин. Носеше богато украсена роба, която се нищеше на подгъвите като мъглопелерина. Свещеник на Оцеленците?

По-възрастният свещеник вдигна умолително ръка, а крещящият мъж сведе глава уважително и отстъпи. Под гигантския образ на Оцелелия неговият свещенослужител щеше да бъде изслушан. Уейн почувства вълнение около себе си, сякаш стомахът му току-що е открил, че се е натъпкал с гнили ябълки. Религията го притесняваше. Понякога изискваше от хората неща, които иначе никога не биха извършили.

— Идвам при вас — започна в нощта свещеникът — с разбиране и симпатии. Но ви умолявам да не призовавате името на Оцелелия в грабежи и унищожение. Има начин да отвърнете и ще се присъединя към вас в него, но не живеем в дните на тиранията на Лорд-Владетеля. Можете да ги накарате да чуят гласовете ви. Можете да изпратите свои представители при правителството.

Тълпата се смълча. Няколко мъже изкрещяха ругатни, които разясняваха съвсем точно какво точно искат да причинят на губернатора, но повечето запазиха мълчание.

— Оцелелия казваше, че иска да се усмихваме — умоляваше свещеникът. — Учеше ни, че не бива да позволяваме на тъгата да ни покруси, независимо колко зле върви животът.

Настроението на тълпата се променяше. Блъскаха се, вместо да викат. Уейн се поотпусна. Е, може би религията ставаше и за нещо повече освен за изискани дрешки и странни шапки. Ако свещеникът успееше да пръсне тълпата, Уейн на драго сърце би му купил питие. А купуването на питиета за свещеници беше страхотно, защото обикновено не ги пиеха, така че човек се озоваваше с две…

Един момент. Защо онзи приятел с тирантите — същият, който говореше по-рано, — защо се промъкваше зад свещеника? И вдигаше ръка, сякаш се кани да…

— Не! — извика Уейн, като разблъскваше тълпата на път за фонтана.

Замрази времето, което предизвика доста голямо объркване сред хората около него, но и това не помогна много. Единственото, което му оставаше, бе да стои безпомощно, докато свещеникът си оставаше прекалено надалеч, за да бъде спасен. Мъжът с тирантите стоеше точно зад внимателния старец, с вдигната ръка, в която под светлината на огъня, лъщеше нож.

Само дето не беше нож. А игла.

Уейн отстрани завързващата си сфера. Иглата се заби в гърба на свещеника. Мъжът със закръглено лице потрепери изправено, а после плътта му започна да се топи. Стана прозрачна, очите му изтекоха от орбитите, а кристалните му кости заискриха под светлината на огньовете.

— Гледайте! — каза гологърдият мъж. — Виждате ли какво са изпратили, за да ви усмирят? Безликите безсмъртни служат на благородниците! Това не беше свещеник, а един от слугите им. Искат да вярвате, че сте свободни, че демокрацията им работи за вас, но всичко, което ви заобикаля, е лъжа!

Уейн зяпаше втрещено как свещеникът — не, кандрата — се опитва да остане прав и да проговори, но това само влоши нещата. Протестиращите закрещяха с подновена злоба, като се изключеха онези около Уейн, които все още бяха озадачени как така времето около тях е спряло да се движи.

Една жена в мръсна пола го огледа подозрително:

— Ей, ти не си ли онзи тип от Дивите земи?

Уейн направи гримаса, като отстъпваше. Водачът на фонтана го забеляза и прекъсна изобличителната си реч. Той посочи Уейн:

— Един от тях е тук! — извика той. — Изпращат констабли сред нас! Навсякъде са! Контролират ви!

На практика цялата тълпа се обърна и погледна Уейн.

Е, по дяволите.

21

— Саждопади! — каза ТенСуун, докато тичаше редом с Уакс през тунелите на Родната земя на кандрите. — Казах на Хармония да предаде новините на моите другари. Ще преустановим усилията си незабавно, но Той твърди, че вече може да е прекалено късно.

Уакс кимна, без да изпуска фенера, задъхан от изтощение.

— Ние сме ушите на Хармония — изръмжа ТенСуун. — Това съвпада с темата и, нали? Вслушваме се, движим се сред вас, докладваме обратно на Бог. Тя ще опита да го оглуши.

Уакс отново кимна.

— Безсмислено е! — каза ТенСуун. — Тя не може да спре Хармония. Дори при това положение е просто дете, което опитва да помести планина, като хвърля камъни по нея.

— Да — съгласи се Уакс, като преодоля купчина чакъл. Някои части от Родната земя на кандрите очевидно бяха пострадали от разместването по време на Катацендъра. На места стените просто бяха рухнали, а след това — останали да лежат там в продължение на стотици години. — Но всъщност не се опитва да убие Бог. Просто иска да освободи хората от Него, по свой собствен извратен начин.

— Да ги освободи? — повтори ТенСуун. Той замълча за момент. — Емоция. Това е, нали? Вин освободи колосите, като ги накара да чувстват могъщи чувства. Това й е отворило път към душите им, позволило й е да ги контролира, за да улови създанията в капан.

— Така твърдят старите разкази — каза Уакс. — Хубаво е, че чувам потвърждението.

— Хората не са хемалургични създания като колосите. Могъщите емоции няма да ги „освободят“ от Хармония.

— Разбира се, че ще ги освободят — каза Уакс. — Поне в очите на Кървящата. Ако си изпаднал в ярост, не следваш внимателно начертаните от Хармония планове. Извън контрол си. Ще доведе този град до пълна лудост в побъркания си опит да го освободи.

— Гибел! — изръмжа ТенСуун. — Може да се наложи да те изпреваря, блюстителю. Трябва да се добера бързо до хората си и да разговарям с тях за случилото се.

— Добре — съгласи се Уакс. — Но може и да не изостана толкова, колкото си мислиш, стига да имам…

В коридора отекна остър вой, толкова смразяващ, че Уакс се закова на място. Той извади Възмездие, вдигнал високо фенера със свободната си ръка. Към воя се присъединиха и други, ужасна какофония — всеки един блъскащ в останалите.

ТенСуун се приведе ниско и изръмжа, докато воят затихваше.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита Уакс.

— Никога досега не съм чувал нещо подобно, човеко.

— Не си ли на повече от хиляда години?

— Нещо такова — отвърна ТенСуун.

— Пресвети пъкъл — каза Уакс. — Има ли друг изход?

Кандрата побягна и го поведе по обратния път. Воят отново започна, по-висок. Тесните тунели и неравните камъни изведнъж изглеждаха още по-притискащи.

Уакс тичаше, но независимо от самохвалството си по-рано откриваше, че с огромни трудности не изостава от ТенСуун. Скалата около тях не съдържаше метали, поне не в чист вид, за да се Тласне от тях. Освен това тунелите твърде често завиваха, за да използва дълги Тласвания.

Така че тичаше, стиснал фенера в изпотени пръсти, и се вслушваше. Нещата зад тях сякаш ставаха все по-развълнувани. Улисан в това, едва не се блъсна в ТенСуун, щом го застигна. Хрътката беше спряла в тунела.

— Какво? — попита Уакс, като опитваше да си поеме дъх от бягането.

— Напред не мирише както трябва — каза ТенСуун. — Причакват ни.

— Страхотно — обади се Уакс. — Какво са?

— Миришат на хора — каза ТенСуун.

Иззад тях се разнесе още вой.

— Това — каза Уакс — са хора?

— Ела — подкани го ТенСуун, като се обърна и побягна с драскащи по камъка лапи.

Уакс го последва.

— Друг път навън? — попита отново.

ТенСуун не отговори и вместо това ги поведе в спринт през малки каверни, иззад ъгли, през тунели. Спряха на едно разклонение. ТенСуун обмисляше накъде да поемат, а Уакс опипваше нервно оръжие. Можеше да се закълне, че мярна нещо в тунела, който бяха оставили зад гърба си, онзи, в който ТенСуун бе споменал, че усеща засада.

— ТенСуун… — каза нервно той.

— Насам — каза кандрата и отново се хвърли напред.

Уакс го последва, за да навлязат в по-дълъг тунел. Идеално. Позволи си да изостане и вдигна фенера, като опитваше да зърне нещо от онова, което ги следваше.

Светлината се отрази в очи сред сенките. Фигури, ниско приведени, притичващи на четири крака. Движеха се по определено нечовешки начин. Облян в пот, Уакс пусна гилза и я ритна с крак така, че да се вклини в една скална цепнатина. Тласна и се хвърли по коридора, за да настигне ТенСуун. Приземи се точно преди да завият на скорост покрай един коридор.

— Не са хора — каза Уакс. — Не точно.

— Хемалургия — каза ТенСуун. — Това е ужасно. Паалм… стигнала е по-далеч, отколкото предполагах. Не просто убива. Сее Гибел.

— Почти са ни настигнали — произнесе Уакс, стиснал фенера и пистолета. — Как ще се измъкнем от тук?

— Няма да се измъкнем — отвърна ТенСуун, като влезе в една малка камера. — Ще се сражаваме.

Уакс го последва, но спря на входа с приготвено оръжие. Вече бяха подминали това помещение или някое подобно на него. Беше пълно с малки кошници — и след като сега имаше възможност да им хвърли по-продължителен поглед, видя, че са пълни с кости.

Нещата, които ги следваха, бяха започнали да издават джавкащи звуци. Чуваше как драскат по камъка, как дишат развълнувано… и приближават все повече.

Във вътрешността на стаята ТенСуун се трансформира.

Случи се като избухване. Кожата на кандрата се обели от кучешките му кости и плисна по пода като съдържанието на кофа помия, хвърлено през задната врата на кухнята. Мускулите и топящата се кожа пляснаха една от кошниците, наклониха я и разсипаха костите от нея.

МеЛаан беше споменала, че е бърз, но тази дума дори не започваше да описва внезапното движение, с което ТенСуун започна да абсорбира костите. Встрани от тялото му поникнаха ръце, а сетне цялото тяло се понесе нагоре, докато под него израстваха крака, дебели като на борец. Черепът се надигна като балон в бълбукаща меласа, а челюстта му се намести, като едновременно се покриваше с мускулатура.

Само за секунди в камерата стоеше ниска, мощна фигура. Лицето с опъната кожа напомняше на Уакс за колосец, но тези предмишници бяха като чукове, а гръдният кош — свръхчовешки могъщ. Тялото беше голо, но на чатала му липсваха гениталии от какъвто и да е вид.

Уакс погледна в коридора навън и се прицели. По лицето му се стичаше пот. Нещата загребваха с крака и ръце все по-наблизо. От мрака изникнаха глави, лица, които изопачаваха човешките черти в нещо по-скоро кучешко. Преброи общо пет. Тези създания вече не бяха двукраки, но следите от човечност все още се забелязваха по телата им — прекалено дълги пръсти, ръце с противостоящи палци. Ставите им се прегъваха в неправилната посока на лактите и колената, а очите… очите бяха мъртви. Чисто черни.

— Какво е сторила с вас? — прошепна Уакс към тях.

Създанията не отговориха. Или не можеха да мислят и да говорят, или не се и опитваха. Уакс стреля нагоре, като наполовина възлагаше надежда, че звукът ще подплаши създанията, че ще ги отпрати обратно в нощта.

По-голяма част от него се надяваше да останат, за да довърши и последния от бедните негодници.

Еднократният изстрел отекна високо в тунела, но зверовете не избягаха. Вместо това се хвърлиха напред, изоставили колебания за сметка на внезапен бяс. Уакс се прицели с Възмездие и започна да стреля в черепите на първите създания. Отблясъците от изстрелите огряваха тунела. Куршумите разкъсваха кожа и подхвърляха парчета кървящи мускули, но нито едно от нещата не падаше.

Уакс отстъпи в стаята, прибра Възмездие в кобура и остави фенера на една издатина.

— Черепите им са усилени — извика към ТенСуун, като посягаше за стериона.

Кандрата го подмина, едновременно гъвкав и могъщ. Уакс почти чуваше как мускулите се свиват и задвижват мисълта под кожата. Щом първото създание влезе, ТенСуун стовари ръка странично по главата му и го прикова в стената. След това отстъпи и вдигна крак, за да строши черепа му в скалата.

Останалите наскачаха върху ТенСуун и го повлякоха надолу, впили зъби в плътта му. Той сграбчи едното за задните крака, откъсна го от себе си и го захвърли. Уакс стреля, като се целеше в очите.

— Създали са ги, за да се сражават с теб — изръмжа ТенСуун от земята, където се бореше с едно от създанията, докато останалите опитваха да го разкъсат. — Бягай. Модерните ти оръжия са безполезни, човеко.

Друг път безполезни, помисли си Уакс, като пусна стериона и посегна към големия кобур на бедрото си. Вдигна пушката с рязана цев. Извади шепа патрони и ги хвърли по пода, където заваляха като дъжд. После пристъпи напред и нанесе удар с пушката през лицето на първото създание. То се присви, а после нададе вой — оголило редове неравни зъби.

Уакс тикна пушката в устата му и стреля.

Части от него се лепнаха по стената и докато падаше — в конвулсии, — разблъска част от кошниците. По каменния под затракаха кости. Смъртта на едно от създанията привлече вниманието на останалите. Те се обърнаха от кървящия ТенСуун и атакуваха Уакс.

Обикновено Уакс предпочиташе пистолетите. Този вид оръжия бяха естествено удължение на личния ти център, прецизни инструменти — като хвърлената монета в дните на предузряването. Душата на монетомета, проява на волята му.

Пушката беше нещо различно; не беше продължение на личния ти център или воля, но пък вършеше добра работа, когато трябваше да изразава яростта му.

Уакс изкрещя, когато стовари пушката в лицето на един от зверовете и Тласна цевта, с което придаде невероятна засилка на замаха. Ударът отметна създанието настрана, докато Уакс се завърташе, презареждаше, отнасяше крака на следващото и го откъсваше от раменната става. Звярът срещна камъка с муцуна.

Скочи към следващото, което се хвърли към него, като се Тласна от един от падналите патрони. Изстреля куршум от пушката в гърба на чудовището, за да го зашемети, а после умножи теглото си и се приземи с изхрущяване.

Нещото още се бореше и гърчеше под него, докато друго скачаше към гърлото му. Презареди и стреля в главата му, след което Тласна куршума. Теглото му все още бе увеличено — и изтощаваше с бесни темпове металоема му, — така че този куршум не беше спрян от черепа като останалите. Разцепи костта и превърна мозъка в каша.

Уакс отстъпи от пътя на трупа, за да му позволи да се тръшне покрай него, и заби пушката нагоре, към главата на следващия звяр, който го атакува. Звярът отлетя назад и разкри стомаха си.

Уакс стреля три пъти и изпразни пушката. Както се надяваше, стомахът бе мек. Нещото рухна.

Стоеше и дишаше тежко. Ритъмът на сражението го бе изтощил. Наблизо ТенСуун се претърколи. Раните по ръцете и хълбоците му започваха да заздравяват. Беше убил друго от чудовищата, разкъсвайки го на две. Когато огледа Уакс, очите му бяха разширени. Окървавеното му лице изглеждаше също толкова нечовешко, колкото на създанията, които бяха победили.

ТенСуун се изправи на крака и огледа пораженията. Фенерът все още гореше спокойно и огряваше пръснатите по пода кости и телата, които някога — по ужасяващ начин — бяха принадлежали на човешки същества, но сега само потрепваха конвулсивно. Уакс почувства, че му призлява. В главата си ги бе наричал „неща“, но това бяха хора. ТенСуун бе прав. Стореното от Кървящата тук по някакъв начин беше още по-лошо дори в сравнение с извършените от нея убийства.

— Ще трябва да попитам Хармония — каза ТенСуун, — дали днес съм го предал с убийствата. — Гласът му имаше същия ръмжащ тембър като преди, когато все още обитаваше тялото на хрътката.

— Защо да го е грижа? — попита Уакс. Все още имаше чувството, че му се повдига. — През цялото време използва мен за убийства.

— Ти си Неговата Гибел — каза ТенСуун. — Аз съм Неговото Съхранение.

Уакс стоеше мълчаливо сред мъртвите и умиращите. Той наведе пушката, като опитваше да потисне внезапното усещане на възмущение. Само това ли беше за Хармония? Убиец? Унищожител?

— И все пак — каза ТенСуун, като подбираше къде стъпва из помещението, без да осъзнава обидата, която бе изрекъл току-що. — Не мисля, че Хармония би възразил срещу стореното от мен. Тези бедни души… — той коленичи и порови в едно от телата, което Уакс бе убил.

ТенСуун извади парче метал, сребрист, дълъг колкото пръст. Имаше ли червеникав оттенък, или това беше просто кръв? Уакс погледна металните линии и откри, че макар да виждаше клина, линията е по-мътна, отколкото трябва. Хемалургия.

— Един клин — произнесе ТенСуун, като го преобръщаше и оглеждаше. — Още един и Хармония би могъл да овладее тези зверове. Как е възможно такава промяна да настъпи само от един-единствен клин? Това е хемалургия, която далеч надвишава познанията ми, блюстителю.

Уакс поклати глава и също огледа създанията. Не за да види дали все още представляват заплаха, а за да се увери, че няма да оставят някое от тях да умира с часове от раните си. Откри, че една жена е все още жива, парализирана от изстрела в гърба. Гледаше го с тези човешки оформени, но все пак чуждоземно тъмни очи. Каквото и да се бе случило на тези хора, поне трябваше да запазят очите си.

Уакс опря дулото на пушката в окото й и стреля нагоре към мозъка. След това затвори собствените си очи и отправи… какво? Молитва към Хармония? Хармония не беше помогнал на тези хора.

Направих нещо, за да помогна… Думите, прошепнати му в миналото. Спомен от последния път, когато Хармония му бе проговорил. Изпратих теб.

Уакс не беше сигурен дали това е достатъчно, не и този път.

— Кажи ми, че ще се погрижиш тези хора да бъдат погребани — каза Уакс.

— Ще го направя — каза ТенСуун. В същия момент някъде отдалеч се разнесе вой. — Идват още от тях. Тук ли ще ги посрещнем, или ще бягаме?

— Можеш ли да ни измъкнеш? — попита Уакс, като презареждаше пушката.

— Може би. Не по традиционния начин, но има начин.

— Да вървим тогава — взе решение Уакс. — Това е поредното отвличане на внимание, ТенСуун. Тези създания тръгнаха след нас едва след като напуснахме предишната камера.

ТенСуун кимна, като изпусна тялото си на земята и отново абсорбира костите на хрътката. Изминаха няколко секунди, преди отново да се е възстановил, като се изключи козината. Тя започна да никне от кожата, докато ТенСуун тръгваше към вратата. Козината се изливаше на вълни, докато тялото на кандрата я подреждаше и изтласкваше навън.

Уакс грабна фенера си и двамата затичаха. ТенСуун отново водеше.

— Ето натам тръгна, момчета! — извика Уейн, като сочеше в тъмното. — Мръсният му измамник. Вие тръгнете насам, а аз в другата посока и ще го сгащим между нас, така да знаете!

Малкият отряд от мъже с него — въоръжени с гаечни ключове и метли — се отцепи в радостна, дрънчаща тълпа от проклятия и отмъстителност. Уейн продължи да ги окуражава, докато тичаше с всички сили назад, в другата посока. Най-накрая забави крачка, най-сетне останал сам, и поклати глава. Не бяха лоши момчета, въпреки факта, че общият им акъл беше колкото този на тухла.

Уейн завъртя бастуна за дуелиране между пръстите си, заобиколи през една странична уличка и излезе близо до имението на губернатора. Не отиде на предната врата — там се събираха все повече ядосани хора и някои от тях можеше да го разпознаят от преди. На главата си беше сложил каскет на вестникар. Другата си шапка бе укрил грижливо в едни храсти по пътя. Тази си я биваше; харесваше новата си шапка, но се чувстваше оголен по друг начин — нямаше повече хроносплав. Напълно беше пресъхнал.

Което беше лошо. Вече нямаше да може да спира времето, освен ако Уакс не носеше допълнителна стъкленица в себе си. Най-често му се намираше.

Уейн се прокрадна около имението с намерението да мине през задната врата, където се надяваше охраната да го пусне. Беше пропилял прекалено много ценно време в бягството си от тази тълпа. Гледката на бедната кандра, която се бе разтопила пред всички, не го оставяше на мира.

Поквара. Не знаеше от коя страна на спора стои, но поне не обикаляше наоколо, за да стопява хора пред публика. Освен това поне този път беше решил да избере страната, която не се опитва да го убие с всички средства.

Пъхна нова топка дъвка в уста. После се поколеба. Мъглите се кълбяха около него, а имението се надигаше от тях като скалисто плато в Дивите земи, цялото огряно в бяло. До него долетя звукът от нечий глас.

Произношението беше грешно. Съвсем леко погрешно, но по превратен начин.

И изведнъж вече знаеше за кого се представя Кървящата.

Воят беше надалеч от Уакс, но му въздействаше още по-зле в сравнение с първото преследване, защото сега знаеше от какво идва. Ако преживееше всичко това, трябваше да се погрижи за тези създания.

ТенСуун го преведе през вътрешностите на Родната земя, докато най-накрая не достигнаха до силно напукана стена. Уакс вдигна фенера и я огледа. Хрътката до него все още беше с леко олисяла козина.

— Е? — попита Уакс, загледан в задънения проход.

— Наблюдаваме от дълго това място — каза ТенСуун. — Пукнатините се появиха преди много време и през годините сякаш ставаха все по-широки. Ако се отвори, ще осигури още един път към Родната земя, а искаме да държим под око всеки от тях.

Уакс прокара пръсти през пукнатините в каменната стена. Помисли си, че през тях преминава течение, и в същия миг долови някакъв дъх… на гнило. Напомняше му на града, който познаваше. Едновременно познат и отвратителен.

Почерпи от металоема си и увеличи собственото си тегло. Сетне удари стената с рамо. Беше деликатна работа, защото силата му не се бе увеличила, освен в способността да вдига крайниците му и да манипулира по-тежките им мускули. Това му предоставяше някои умения, но в по-голямата част му оставаше да засилва така себе си, че да пада в стената, вместо да я блъска.

Най-сетне намери правилната опора, проправи си път през напуканата стена и я накара да рухне шумно. Успя да се промъкне през тясна пукнатина, подобна на някой от тънките каньони в Дивите земи. Стените бяха мокри от влага и буцести, също като в подземното царство зад тях.

— А сега какво? — попита той.

— Сега започваме да се катерим, човеко — отговори ТенСуун.

Той отново се разтопи, като стовари костите и кожата си на земята и от него останаха само скупчени мускули. Тук, сред теснините, това беше преимущество. ТенСуун успя да се опре на двете стени и да започне да се плъзга нагоре по цепнатината. Запълваше дупки и пукнатини с масата си, а после използваше мускулатурата си, за да се изстреля нагоре. Около костите на хрътката се беше оформила торба, подобна на стомах, за да може да ги влачи след себе си.

Беше уродливо, но омайващо. Такова бе естественото състояние на кандрата — подобна на гол охлюв колекция от мускули, която понякога се държеше като човек.

Разбира се, помисли си Уакс, като започна да се изкачва. Какво съм аз освен купчина кръв и месо, които стоят на два крака и се разхождат наоколо?

Изкачването не беше лесно, особено с фенер, но след като намали теглото си, това значително улесни нещата. Не след дълго чу, че създанията стигат под тях, където започнаха да вият и да дращят. Сърцето му ускори пулс, но изглежда, нямаха голям успех в катеренето. Продължи да се изкачва мъчително бавно нагоре, докато — в бързината да се улови на едно място — не изпусна фенера.

Фенерът се удари няколко пъти в каменните стени, преди да се разбие някъде долу. Светлината изчезна.

В този миг Уакс си даде сметка, че е погребан в земята, увиснал на скала. Стените сякаш го притискаха, а някъде долу изопачени чудовища виеха и жадуваха кръвта му. Усети, че внезапната паника затруднява дъха му.

Сетне очите му се нагодиха и една мека синя светлина му разкри околния свят. Не беше в капан. Имаше път нагоре и навън. Виждаше го по патината от синя плесен, която растеше по стените и огряваше всичко в лек светлик.

— Хармония се погрижи да се разпространи и тук — каза над него гласът на ТенСуун. — Искаше да се увери, че никой повече няма да бъде уловен в капана на мрака.

Уакс се насили да продължи нагоре. Вече разпознаваше къде се намира, от старите истории. Дупките в стените, които използваше за катерене, някога бяха оставали скрити от кристали, а в самите дупки бе имало геоди, съдържащи зрънце от изгубения метал. Легендарния атиум.

Катереше се през самите Хатсински ями.

— Мир, блюстителю — каза ТенСуун от горе. — Продължавай да се катериш.

Дали беше дочул учестеното дишане на Уакс? Той се стегна и Продължи. Това място вече не беше затвор. Вече не прорязваше и късаше ръцете на Оцелелия. И с всички тези дупки катеренето всъщност беше по-лесно. Звуците от долу започнаха да отслабват.

Най-накрая изпълзя от процепа в тунел, направен от човешки ръце. Един от градските отходни канали; цепнатината зад него беше просто отвор в скалата, който по никакъв начин не издаваше древния си произход. Уакс потръпна, щом вдиша ужасната смрад на каналите, но все пак бе доволен, че е на свобода. ТенСуун беше пулсираща маса наблизо, която скоро отново се превърна в хрътка.

— Разбирам защо Паалм би искала да отвлече вниманието ми и да не ми позволи да попреча на хората си да попаднат в нейния капан — каза той. — Но онова, което се случи долу, не беше заради мен, а за теб, човеко. От какво се опитваше да отвлече вниманието ти?

Уакс не отговори, но се сещаше само за една причина. Щом веднъж Кървящата се разправеше с кандрите, планът и щеше да е готов за последната стъпка. Трябваше да разпали лудостта на хората от града още повече, да ги освободи, както го схващаше тя, а сетне да ги изпрати напред като тълпа от ярост и омраза, които да унищожат Елъндел.

Губернаторът смяташе да говори пред гражданите. Кървящата все още не бе успяла да го убие и Уакс подозираше, че знае защо.

Защото искаше хората да гледат, когато отнема живота му.

Част трета

22

Мъглата сякаш гореше в нощта като облаци преди изгрев. Уакс пропадна през нея и се стовари, изненадващо за охраната, на стъпалата пред имението на губернатора. Констабли, ако се съдеше по униформите им, а не обикновени телохранители. Хубаво. В последно време изпитваха недостиг от последните.

Уакс се изправи, обърна се и огледа тълпата, събрана пред имението на губернатора. Между нея и имението констаблите бяха образували неравна бариера. Наблизо работници издигаха на стълбището малка сцена. Арадел ги надзираваше, макар че ако се съдеше по киселото му изражение, беше по-скоро недоволен от плана на губернатора.

Уакс беше съгласен с него. Обръщението към тълпата щеше да се впише идеално в пиесата на Кървящата. Той хвана един от констаблите:

— Предполагам, че не е имало Друг опит за покушение срещу живота на губернатора?

— Не, сър — отговори констабълът. — В кабинета си е, сър.

Уакс кимна и влезе без церемонии в имението, като влачеше след себе си струйки мъгла. Тръгна към задната част. Мараси му пресече пътя в коридора и го улови за ръката:

— Колоска кръв — произнесе тя. Паролата, с която да докаже, че не е кандрата.

— Нощно лято — отвърна Уакс на свой ред, за да се легитимира. — Трябва да направите нещо за тази тълпа, Мараси. Ще разкъсат града на парчета.

— Работим по въпроса. Виждал ли си Уейн?

— Не. Защо?

— МеЛаан твърди, че е отишъл да нагледа протестиращите. Било е преди повече от половин час. От тогава никой не го е виждал.

— Ще изникне отнякъде — каза Уакс. — Трябва да поговоря с губернатора.

Мараси кимна, но задържа ръката му, щом той направи опит да се отдалечи към кабинета.

— Уакс — произнесе тихо. — Той е корумпиран. Наистина корумпиран. Открих доказателство.

Уакс си пое дълбоко дъх:

— Нека първо преживеем и тази нощ. След това ще направим нещо по въпроса.

— И аз така мисля — каза Мараси. — Но смятам, че Кървящата се опитва да ни постави в трудно положение… може би иска да ни застави да позволим губернаторът да умре.

— Няма да се случи — каза Уакс. — Ще го предадем на съда, но не и на тълпата. Провери ли дали сестра ти е добре?

— Не — отвърна Мараси, — но мислех да го направя.

— Направи го — каза Уакс. — Аз ще проверя баща ти, след като разговарям с губернатора. Не искам който и да е от двамата да се окаже неочакван заложник.

— Стига поне веднъж заложникът да не съм аз — каза Мараси намръщено. — МеЛаан носи тялото на телохранителя с превръзка на ръката. Бясна е, че губернаторът не желае да пусне вътре нея или останалите. Ще отида да видя дали ще успея да хвана дирите на Уейн; няма да се учудя, ако го открия по първите редици на тълпата.

Тя пусна ръката му и се насочи към изхода.

— Мараси — каза Уакс след нея.

— Хм?

— Униформата — обясни той. — Отива ти. Не зная дали имах случай да го спомена.

Тя се изчерви — значи наистина беше Мараси, — преди да се отдалечи. Уакс се обърна и закрачи надолу по коридора към вратата за кабинета на губернатора. МеЛаан безделничеше заедно с група от трима други охранители.

— Никой не може да влиза, блюстителю — каза раздразнено един от тях. — През последния час е вътре и съставя речта си. Няма да…

Уакс ги подмина и опита вратата, но откри, че е заключена. Чуваше гласа на Инейт отвътре. Губернаторът репетираше речта си. Уакс увеличи теглото си и разтвори вратата с аломантия, при което рамката и стана на трески. Инейт беше вътре. Държеше бележник и се разхождаше напред-назад. Спря насред крачката си и се завъртя към Уакс, след което видимо се отпусна:

— Можеше да почукате — каза губернаторът.

— А вие можехте да пренебрегнете почукването — отговори Уакс, като влизаше вътре и затръшваше вратата след себе си. Разбира се, след действията му, вече си нямаше брава. — Какво си мислите, че правите, Инейт? Можеха да ви убият тук, тихомълком, съвсем сам и без никой да може да ви се притече на помощ.

— И какво щяха да направят? — попита настоятелно Инейт, като захвърли бележника си. Той се приближи и каза малко по-меко: — Шепот от вятър.

— Пияна пара — отвърна Уакс, за да завършат размяната на последните си пароли. Инейт беше истински. — Глупаво е да не допускате охранителите си. Щяха да се бият заради вас, да ви защитят. Веднъж вече успяхме да я прогоним.

— Вие я прогонихте — каза Инейт, като се върна при бюрото си и взе бележника. — Останалите бяха безполезни. Дори горкият Дрим — той отново се зае да крачи, като си мърмореше части от речта и упражняваше по няколко пъти къде да набляга на думите.

Уакс почувства гняв от очевидния намек, че са го освободили. Това ли беше човекът, когото опитваха да опазят? Той приближи прозореца. Изненадващо беше отворен и през него нахлуваха изпаренията на мъглите. Не стигаха много навътре. Беше чувал да се разправят легенди как мъглите изпълват цяла стая, но това се случваше рядко.

Наведе се през прозореца и се вгледа в мрака, като слушаше речта на Инейт с половин ухо. Беше подстрекателна и изпълнена с презрение. Твърдеше, че разбира проблемите на хората, но ги наричаше селяци.

Това само щеше да влоши нещата. Тя иска да се случи, помисли си Уакс. Иска да освободи света от Хармония, като разгневи всички.

Тя знаеше какво ще каже Инейт. Разбира се, че знаеше. През цялото време ги водеше към този момент. Всяка улика, открита до този момент от Уакс, беше заложена внимателно, за да бъде открита от него. Така че как трябваше да постъпи той? Да предотврати речта на Инейт? Ами ако тя искаше точно това.

Той започна да почуква с пръст по рамката на прозореца. Чук. Чук.

Шляп.

Той сведе очи и премигна. Там беше залепена стара дъвка. Уакс вдигна пръст и — докато го оглеждаше — нещо започна да си идва на мястото. Нещо, което пропускаше. Кървящата беше подготвила всичко това още от самото начало.

Подозренията на Уакс бяха започнали, защото тя умишлено ги бе възбудила, като облече лицето на Тан Проклетия. Това беше съзнателна игра от нейна страна, начин да даде началото на празненството. Всичко се развиваше по нейния график.

С идването на нощта Кървящата вече бе подредила всички карти. Планирала го беше от дълго време. По-дълго, отколкото той предполагаше.

Така че къде беше най-доброто място за криеница?

Поквара.

Уакс посегна към пистолета си и се завъртя.

Откри, че е изправен лице в лице с губернатор Инейт, който се бе въоръжил с пистолет — в този момент насочен към него.

— По дяволите, Уакс — произнесе губернаторът. — Само още няколко минути и щях да приключа. Прозираш твърде надалеч. Винаги успяваш да прозреш малко по-надалеч.

Уакс беше замръзнал с ръка на дръжката на пистолета си. Той срещна очите на губернатора и изпусна тихо дъх.

— Знаеше паролата — прошепна той, — но разбира се, че я знаеше. Аз ти я дадох. Кога го уби? От колко дълго този град е управляван от самозванец?

— Достатъчно дълго.

— Губернаторът не е бил целта ти. Мислиш по-мащабно… Трябваше да го предвидя. Но Дрим… Той беше в паник стаята, когато ти влезе в нея. Затова ли го уби? Не. Щеше да знае, че си изчезнала.

— Той знаеше през цялото време — каза Кървящата. — Беше мой. Но тази нощ го убих заради теб, Уакс. Ти ме беше прострелял…

— Носила си дрехите на губернатора под онази роба — каза Уакс. — Поквара! Бях те окървавил. Така че ти е трябвало извинение губернаторът да е окървавен, извинение да свалиш ризата си и да затиснеш раната му.

Тя държеше пистолета неподвижен, насочен към него. Аломантичните му способности не регистрираха оръжието. Алуминий. Разбира се, че беше подготвена. Но изглежда, нещо я разкъсваше. Не искаше да го убие. Поради някаква причина никога не бе желала смъртта му.

Така че Уакс изкрещя за помощ.

Рисковано, но пък нищо никога не се развиваше на добре, ако се подчиняваш на човек, който е насочил пистолет към теб. И точно както подозираше, Кървящата не стреля по него, щом вратата се разтвори с трясък. Уакс извади пистолета си и откри стрелба по Кървящата, за да й отвлече вниманието, докато ровеше в оръжейния си колан за последната спринцовка, дадена му от МеЛаан.

Охранителите обърнаха оръжия към Уакс и също откриха огън.

Глупак, помисли си той, като се хвърляше за прикритие към бюрото на губернатора. Разбира се, че щяха да постъпят така.

— Чакайте! — изкрещя той. — Губернаторът е обладан. Не…

Кървящата застреля охранителите. Уакс се претърколи зад бюрото, но успя да чуе изненаданите им викове от това, че собственият им губернатор — поне доколкото им беше известно — стреля по тях. Уакс изруга. Смъртта им лежеше на съвестта му.

— Предполагам, че скоро останалите констабли също ще ни връхлетят — каза Кървящата. — Все още не са свободни. Нито пък ти, въпреки всичките ми опити…

Уакс надникна иззад бюрото, но бързо потърси укритието му, щом тя завъртя оръжие към него. Лицето на губернатора се бе превърнало в изкривена маска от гняв и раздразнение.

— Защо не можа да ми дадеш малко повече време? — попита настоятелно тя. — Толкова бях близо. Сега трябва да те убия. Да кажа на всички, че ти си бил кандрата, и да те обвиня за смъртта на телохранителите си. По този начин все пак ще успея да направя обръщение към тълпата. Да освободя тях…

И все пак не идваше да го убие. Все още изглеждаше разстроена. Най-добре беше да се възползва.

— МеЛаан, сега! — извика Уакс, след което Тласна в пироните на пода и се изхвърли във въздуха.

Един от труповете до Кървящата обви ръце около краката и.

Уакс Тласна в стената и скочи към Кървящата. Тя изръмжа и го удари през ръката, докато той се приземяваше, с което изби спринцовката от нея. Поквара, силна беше. Тя изрита от себе си МеЛаан. В същото време Уакс се наведе за падналата спринцовка.

Кървящата се превърна в размазано петно. Докато той опитваше да сграбчи спринцовката, тя я грабна и се завъртя, за да я забие с всичка сила в рамото на МеЛаан. Всичко се случи за едно мигване на окото.

След което внезапно се поклати и спря. Изглеждаше разтърсена от движението. Металоемните и резерви, най-сетне, се бяха изтощили.

Уакс извади пистолета си и стреля, както си стоеше легнал по гръб на пода. Куршумите разкъсаха кожата й, но не постигнаха нещо повече. Междувременно очертанията на МеЛаан се разкривиха. Лицето и увисна, а кожата й стана прозрачна.

Уакс лежеше на пода, насочил изпразнения пистолет към Кървящата, чиято кожа тъкмо се затваряше над раните. Двамата се вторачиха един в друг за един продължителен миг, преди звукът от ботуши в коридора отвън да накара Кървящата да изругае и незабавно да се хвърли към прозореца. Уакс грабна другия си пистолет, последва я, но залегна, точно когато навън отекнаха изстрели.

Изчака малко, след което хвърли поглед през перваза, без да успее да я зърне в кълбящите се мъгли. Уакс също изруга, като завъртя ръка в ставата си. Поквара. Раната от куршум, която беше получил по-рано вечерта, отново кървеше и болката се завръщаше. А мислеше, че е сдъвкал достатъчно обезболяващи, за да я заглуши.

— Добре ли си? — попита към МеЛаан, която бе успяла да се седне изправено.

— Да — произнесе тя, но думата излезе изопачено от разтопеното и лице. — Накарах ги да ме инжектират веднъж, за да го изпробваме. След няколко минути ще се оправя.

— Благодаря, че ме спаси — каза Уакс, като трескаво оглеждаше стаята със специалното си зрение за скрити отделения.

Трептящи линии в килера. Възможно ли беше да има такъв късмет? Той се завтече натам и го отвори.

Уейн — овързан добре и със запушена уста — се изтърколи навън и тупна звучно на пода. Слава на Хармонията, беше жив. Уакс се отпусна на едно коляно, въздъхна облекчено и разхлаби превръзката на устата му. Изглежда, Уейн беше намушкан в крака и някой беше отнел металоемите му, за да не може да се самоизлекува, но все още беше жив.

— Уакс! — произнесе Уейн. — Губернаторът е. Проклетникът произнася „а“ по същия начин като МеЛаан!

— Зная — каза Уакс. — Имаш късмет. Вероятно е искала да извлече металородните ти способности за клинове, иначе щеше да те убие незабавно. Защо не предупреди някого?

— Възнамерявах, но първо трябваше да се уверя. Приближих се твърде много до прозореца и поквареното му чудо ми се нахвърли. Цапардоса ме по главата, отне ми металоемите и ме метна на рамо, преди да съм успял да гъкна. След това ме упои тук, съвсем тихичко. Пипна ли я?

— Не — отвърна Уакс, като развързваше въжетата около Уейн. — Избяга.

Навън се разнесоха изстрели.

— И не си я погнал?

— Трябваше да проверя дали си добре.

— Наред съм си — каза Уейн. — Престани да ме развързваш и погледни в джоба ми.

Уакс потупа джоба на Уейн и извади от него малка кесия.

— От Ранет — каза Уейн.

Уакс извади от нея един-единствен патрон. Вдигна го към очите си, точно когато разтревожените констабли, водени от Мараси, се изсипаха в стаята.

Новодошлите настояха за обяснение. Уакс ги остави да разпитват Уейн и вместо това отново се гмурна в мъглите.

23

Уакс беше куршум в нощта, носеше се през мъглите и оставяше вихрушки след себе си. Беше ловецът, а не жертвата, макар че преходът може и да му бе отнел прекалено много време. Издигна се на достатъчна височина, за да огледа района. Нарастващата тълпа обграждаше имението на губернатора. Носеше се рев. Настояваха за промени или може би просто за кръв.

Нима щеше да залови Кървящата, само за да открие, че все пак е победила, а градът е унищожен?

Сега не можеше да се тревожи за това. Вместо това търсеше знаци, улики, парчета от историята. Дори нощем никой не отиваше някъде, без да остави дири. Може би нямаше да са добре забележими и би ги пропуснал, но ги имаше.

Там. Група хора, които се отдалечаваха от имението, вместо да се стичат към него. Уакс се приземи като вихър, с развята мъглопелерина. Това беше градината на имението, недалеч от голяма барака за работниците. Уакс опита да открие някаква систематичност в отдалечаващата се група хора.

Стрелбата преди малко, помисли си той. Не стреляха на месо, а за да прогонят тълпата. Кървящата вече не разполагаше с ферохимична скорост и опитваше да се измъкне с всички възможни средства, така че беше стреляла във въздуха, за да пръсне хората. Вслуша се и различи объркани викове. Някои хора твърдяха, че констаблите са открили огън по тълпата. Други — че са видели самия губернатор да бяга, да прави опит да се измъкне от имението.

Уакс зареди във Възмездие патрона, който Ранет бе изпратила. Сложи го в една от специалните камери, които бързо можеше да завърти в готовност. След това открехна на няколко сантиметра вратата на бараката, като приклекна до рамката, за да не се очертае силуетът му. Тази нощ мъглата беше озарена от светлината на факлите, но нищо не успяваше да разпръсне мрака в бараката. Уакс потърси с очи сред сенките, докато не зърна нещо.

Кост? Да, покрита с дрехи. Различи изпуснато шалче, бяла риза… облеклото на губернатора. Кървящата беше скрила поредното тяло и беше минала от тук, за да се размени с него. Колко бърза беше тя? МеЛаан твърдеше, че Кървящата може да се променя по-бързо от нея, но и че никой не е по-бърз от ТенСуун.

Това не му говореше много. На МеЛаан и трябваха минути, на ТенСуун секунди. Уакс вдигна Възмездие до главата си и се плъзна през вратата. Ако хванеше Кървящата посред трансформация…

— Все още мога да те освободя — прошепна един глас от мрака вътре. — Може и да загубих града, но не дойдох тук заради тях. Не и поначало. Дойдох за теб.

— Защо заради мен? — попита Уакс, като търсеше трескаво в тъмнината. Стискаше Възмездие с изпотена длан. — По дяволите, създание, защо аз?

— Оглуших го — прошепна Кървящата. — Отрязах езика му, пронизах очите му, но въпреки всичко не престана да върши. Ти си ръцете му, Уаксилий Ладриан. Може да е оглушал, ослепен и ням… но с теб все още може да мести фигурите си по дъската.

— Имам собствена воля, Кървяща — каза Уакс, най-сетне забелязал нещо като очертания, приклекнали в дъното на прашното помещение до една стойка за лопати. — Може и да служа на Хармония, но го правя по собствено желание.

— Аа — прошепна тя. — Знаеш ли колко дълго те подготвяше той, Уакс? Колко дълго те подмамваше, водеше за носа? Как те изпрати да се калиш в Дивите земи, за да те върне обратно, щом узрееш както трябва, като добре обработена кожа…

Уакс се прицели с Възмездие, но страничната стена на бараката избухна навън и пръсна дървени парчета през моравата. Уакс опита да я вземе на мушка, но не стреля и Кървящата се измъкна приведено навън. Трябваше да внимава извънредно много с този изстрел. Ранет му беше изпратила само един патрон и единствено той имаше значение в тази схватка.

Кървящата избяга в нощта и се изхвърли нагоре във въздуха. Избитата стена можеше да е индикация, но това беше потвърждение. Металоемът й, изтощил съхранената в него скорост, вече беше безполезен. Беше го изоставила на земята до костите на губернатора и вместо това се бе превърнала в Монетомет.

Уакс я последва, Тласна в същите пирони и се изхвърли в небето. Разбираше защо е избрала да стане Монетомет; Тласкането на стомана предлагаше голяма маневреност и скорост и поради тази причина и даваше най-голям шанс за спасение.

Разбира се, имаше един проблем.

Стоманата беше неговата специалност.

Купчината кости на пода в бараката доказваше, че поне един човек си е прекарал нощта по-неприятно от Уейн. Той побутна костите с върха на обувката си и се намръщи от болката в ранения крак. Покваряващо затруднение си беше. Наложи му се да се подпре на стената, за да не падне.

Погледна към Мараси.

— Не мога да преценя — каза той — дали това, че губернаторът вече е бил мъртъв, значи, че сме свършили наистина добра или ужасна работа.

— Как — отвърна Мараси, като коленичеше до трупа — можеш да гледаш на работата по друг начин, освен като ужасна?

— Ами нали разбираш, не ние отговаряхме за живота му, когато е умрял — сви рамене Уейн. — Предполагам, че всеки път, когато се натъкна на труп и вината, че е умрял, не е моя, изпитвам известно облекчение.

В къщурката влезе МеЛаан, все още облечена в тялото на жената охранител — макар че вече говореше със собствения си глас:

— Нещата отвън загрубяват. Може би е най-добре скоро да се прибираме в имението.

Мараси все още стоеше на коляно до костите, които Уейн огряваше с фенера си. Китките му бяха претрити от престоя в килера, а кракът започваше да го боли все по-нетърпимо. Покварената му кандра. Беше го неутрализирала по съвършен начин: внезапен изблик на скорост, овързване на краката му, запушване на устата, кражба на металоемите му — въпреки че нямаше никакво значение колко бързо би могъл да оздравее, щом е завързан.

Естествено, беше забравила да провери ръцете му за дъвка, преди да го завлече в стаята.

— Губернаторът е мъртъв — прошепна Мараси.

— Да — съгласи се Уейн. — Когато ти извадят скелета, обикновено така се получава.

— Какво означава това — произнесе тя, като погледна към стената на бараката, в посоката, накъдето бяха забелязали да изчезва Уакс.

— Ами че вероятно ще закъснява за уроците си по степ в близките…

— Уейн?

— Да?

— Не сега.

— Слушам, мадам.

Мараси затвори очи, а Уейн се подпря на стената, загледан към тълпата навън. Разгневена, в очакване губернаторът да произнесе речта си. Речта, от която се очакваше всичко това да престане да се случва.

— Кървящата е планирала да ги накара да побеснеят — обади се МеЛаан. — Чух част от речта му. Може би има начин да ги накараме да се пръснат?

— Не — отвърна Мараси и се изправи. — Можем да направим нещо повече. Тя се обърна към МеЛаан и подритна с крак черепа на губернатора. — Колко дълго ще ти трябва, за да се престориш на него?

— Не съм смелила трупа му… и не ме поглеждай така. Вината не е моя, че ставате за ядене. Ако е някакво успокоение, сте ужасни на вкус, дори и да сте добре отлежали. Както и да е. Няма да е лесно. ТенСуун е доста добър във възстановяването на лица по черепа им, но аз нямам необходимия богат опит.

Уейн не каза нищо. Знаеше кога не е сега. Дяволски си прав, че знаеше, когато се налага. Дори и някои шегички на практика да умоляваха да бъдат изречени на глас.

— Разполагаш с нас. Ние ще ти помогнем да се справиш — каза Мараси на МеЛаан. — Освен това ще бъде тъмно. Не се налага да заблудиш майката на Инейт, а само тълпа от разгневени граждани, повечето от които дори не са го виждали отблизо.

МеЛаан скръсти ръце и огледа тленните останки.

— Хубаво. Ако измислите какво да кажа на хората, за да ги успокоя, ще го направя.

Уейн стоеше със здраво затворена уста. Никакви шеги за… е, очевидните неща. Освен това току-що бе научил нещо далеч по-лошо. Нещо, което изобщо не беше повод за шеги.

Мараси го погледна и се намръщи:

— Какво има, Уейн.

Той седна и поклати глава.

— Уейн? — Мараси звучеше истински загрижена. — Не исках да ти се сопвам, просто…

— Нямам нищо против онова, което каза — отвърна Уейн.

— Какво има тогава?

— Ами — рече той, като погледна МеЛаан. — Винаги съм допускал… нали разбираш… че хората са с прекрасен вкус.

— Никак не е прекрасен — каза МеЛаан.

— Наистина накърняваш самочувствието ми — продължи той. — Може би аз съм различен. Искаш ли да ми оглозгаш ръката? Ще израсте пак, поне след като открием какво е направило онова чудовище с металоемите ми…

Мараси изпусна силна въздишка:

— МеЛаан, поработи върху тези кости. А аз трябва да ти напиша нова реч…

24

Очевидно Кървящата се бе упражнявала със стомана. Знаеше как да Тласка в подминаваните от нея резета или в уличните фенери, да направлява посоката си. Знаеше как да се спуска ниско, преди да се оттласне в паркираните автомобили, за да си придаде странично ускорение, вместо просто да се Тласка по-високо. Беше умела.

Уакс беше повече от умел. Следваше я като сянка, никога на повече от половин скок разстояние зад нея. Долови нарастващо трескава характеристика в движенията и, докато тя разпалваше стомана, в опит да се Тласне надалеч от обсега му.

Отначало й позволяваше, за да изтощи резервите й… Подскачаха през града, две течения в мъглите, преваляха пътища, претъпкани с гневни размирници, прелитаха край квартали на средната класа със спуснати жалузи и изгасени светлини, над именията на богатите, чиито сили по сигурността патрулираха напрегнато пред портите в очакване адската нощ да се свърши.

Докато летяха, Уакс потвърди за себе си, че Кървящата не е Стрелеца. Преди беше носила една от маските му — и изглежда, носеше такава сега, ако се съдеше по бързия поглед, който успя да хвърли, щом тя подмина една горяща в нощта постройка, — но за да го смая и обърка. По време на бягството си Стрелеца търсеше укритие във вътрешността на помещения, в опит да му устрои засада.

Тя се придържаше към откритите пространства, сякаш се боеше от закритото. Никакво бягане към небостъргачите, никакво предпочитание към тесните пространства на бедняшките квартали. Вместо това от имението на губернатора се насочи право на изток, към свободата на външната градска зона.

Там едва ли щеше да има толкова метал, което би затруднило бягството й, но пък така щеше да отпадне част и от неговото преимущество. Не можеше да го позволи.

Докато подминаваха един късен влак, Уакс удвои усилията си. Предугади намеренията и, преди тя да се откъсне от влака към индустриалния квартал, така че му се удаде възможност да скъси завоя, с което спечели няколко секунди. Щом тя скочи над една ниска, горяща сграда — и подмина протестиращите, които хвърляха камъни по нея от долу, — Уакс се провря за по-пряко между нея и съседната сграда, за да излезе от другата страна в прецизен завой. Премина през врящия пушек и излезе, с изваден пистолет, точно когато тя се спусна в малко по-свободна дъга.

От устата и се откъсна проклятие, щом го видя. Тя се устреми по една улица, като използваше всеки уличен фенер от двете й страни, за да се Тласка, с което увеличи скоростта си. Правеше го сръчно, но Уакс имаше преимущество. Той намали тегло, като напълни металоема си. Както винаги, макар понякога промяната да е едва забележима, това му придаде ускорение. Когато намаляваше теглото си в движение, действието се равняваше на скок в скоростта. Не знаеше защо.

В преследване като това, при отблъскването във всеки фенер, който подминаваха, такива малки предимства се натрупваха. Всеки пряк път, всяка внимателно преценена траектория, всяко внезапно ускорение в полет, след като си се приземил за миг, го приближаваха все повече до нея. До момента, когато щом хвърли поглед зад себе си Кървящата откри, че всеки момент ще я сграбчи за петите.

Извика — женствено възклицание от изненада. Полетя странично и мина над реката, а после се приземи на шосето върху Източен мост, заловена за едно от носещите въжета.

Уакс кацна грациозно пред нея с изваден пистолет.

— Не можеш да избягаш от мен, Кървяща. Позволи ми да махна клина ти и да те задържа. Може би другите ще успеят да намерят начин, някой ден, да излекуват лудостта ти.

— И отново да стана робиня — прошепна тя под маската в червено и бяло. — Би ли сложил белезниците на собствените си ръце?

— Ако съм сторил ужасните неща, извършени от теб, тогава — да. Бих настоявал да ме задържат.

— Ами какво ще стане с бога, комуто служиш? Кога Хармония ще приеме неговите наказания? Ами хората, които оставя да умрат? Хората, които кара да умират?

Уакс насочи пистолета си към нея, но Кървящата се изстреля нагоре.

Уакс я проследи с оръжието, но тя започна да отскача напред-назад между масивните подпори на моста и той не стреля. Вместо това се издигна с Тласък — високо, с плющяща пелерина, — докато не достигна една от главните кули на моста. Кървящата чакаше там, на самия връх, облечена в червените си риза и панталони. Наметалото и се вееше около нея.

Уакс кацна и я взе на мушка.

Кървящата свали маската.

Носеше лицето на Леси.

* * *

Мараси не уведоми другите констабли, дори и Арадел, за истината за Инейт. Какво можеше да им каже? „Съжалявам, но човекът, когото охранявахме, всъщност беше убиец?“ „А, и градът кой знае колко дълго е бил управляван от побъркана кандра“? Щеше да напише доклад веднага щом проумее как да го обясни, но засега нямаше време. Трябваше да спаси града.

Все пак почувства пронизваща вина, докато стоеше край несигурния подиум на предното стълбище, откъдето следеше как капитан Арадел я подминава. Лорд старши констабълът изглеждаше видимо поболян, докато крачеше напред-назад. Положението, в което го бе поставила по отношение на подозренията, че губернаторът е измамник, го тревожеше дълбоко.

МеЛаан пристъпи към подиума, за да направи обръщение към тълпата. Макар че кандрата критикуваше собствените си недостатъци, според Мараси приблизителната и имитация на губернатора беше отлична.

Тълпата се смълча. Мараси се намръщи. Да не би хората на Арадел да го бяха предизвикали по някакъв начин? Не… констаблите стояха в плътен кордон между тълпата и имението, но не правеха нищо, с което да умиряват хората.

Колко необичайно. Макар да се чуха няколко освирквания, в голямата си част всички млъкнаха — гледаха през мъглите, които изглеждаха по-редки от преди, след като светлините бяха подредени около площада пред имението. Доскорошните размирници наистина се интересуваха от думите на губернатора. А и защо не?

Мараси усещаше настроението им — враждебно любопитство. Чувстваше и спокойствие. Речта на МеЛаан щеше да проработи. Всичко беше наред. Защо бе толкова разтревожена? Ако…

Поквара. Усмиряваха я.

Тя се сепна, за да дойде на себе си, внезапно напрегната. Познаваше тълпите. Беше изучавала динамиката на тълпите. Такава бе специалността и — и без съмнение разбираше, че нещо не е наред. Но кой Усмиряваше? Защо? Как?

Костюма, помисли си тя. Уаксилий беше споменал, че е намесена Котерията. Чичо му имаше достъп до аломанти и беше склонен да подпомогне успешното изпълнение на плановете на Кървящата. Нямаше значение какво е написала Мараси в речта на МеЛаан; когато хората на Костюма откриеха, че „губернаторът“ се отклонява от предначертания сценарий, щяха да накарат тълпата да подивее.

Изпаднала във внезапна трескава тревога, Мараси не слушаше началото на речта. Можеше ли да се добере до Арадел? Не, той стоеше на покварената сцена, близо до МеЛаан. Уейн, наложил смело изражение, въпреки раната си, се навърташе около тях, готов да се намеси, ако нещо се обърка.

Мараси трябваше да действа бързо и тихо, за да не предупреди Котерията. Забеляза, че Реди стои в основата на стълбите и наблюдава тълпата със скръстени ръце. Мараси го приближи и улови за лакътя.

— Реди — каза тя. — Някъде в тълпата има Усмирител.

— Какво? — попита отсъстващо той и й хвърли поглед.

— Усмирител — повтори Мараси. — Заглушава емоциите ни. Вероятно наблизо очаква и Размирител, за да разбуни хората, щом изслушат речта.

— Не ставай глупава — прозя се Реди. — Всичко е наред, лейтенант.

— Реди — стисна лакътя му по-здраво тя. — Как се чувстваш?

— Добре.

— Не те ли дразня? — попита тя. — Не си ми ядосан, че изпълнявам твоята длъжност? Изобщо не завиждаш?

Той се вторачи в нея и наклони глава настрана. След което изсъска тихо:

— Проклятие, права си. Обикновено те мразя, но чувствам само лека неприязън. Някой си играе с емоциите ми — той се поколеба. — Без да се обиждаш.

— Не мога да изпитам обида — отвърна Мараси. — Затруднявам се да почувствам каквато и да е силна емоция или усещане за спешност. Но, Реди, трябва да ги спрем.

— Ще събера отделението — каза той. — Как ще ги открием обаче? Могат да бъдат навсякъде.

— Не — каза Мараси, като оглеждаше тълпата. Очите и откриха една карета, спряла дискретно в малка уличка от другата страна на площада на губернатора. — Не навсякъде. Не искат да са сред тълпата, която планират да превърнат в убийствена сган. Прекалено е опасно. Хайде.

25

Когато видя лицето на Аеси, Уакс изръмжа гърлено и първично. Звук от мъж, получил юмрук право в стомаха с добре премерен удар. Не отмести оръжие от Кървящата, но ръката му потрепери и зрението му се замъгли.

Не е тя. Не е тя.

— Пак тези пистолети — каза меко Кървящата. Поквара! Това бе гласът на Леси. — Прекалено много се осланяш на тях, Уакс. Ти си Монетомет. Колко пъти трябва да ти го напомням?

— Изровила си трупа и? — попита умолително Уакс. Опитваше да проясни зрението си. — Чудовище. Изровила си трупа и?

— Иска ми се да не бях принудена да го правя — каза Лес…Кървящата. — Но силните емоции те освобождават от него, Уакс. Това е единственият начин.

Тя погледна открито пистолета. Разбира се, че можеше да го направи. Беше кандра. Наложи му се да си го припомни насила. Оръжието не означаваше нищо за нея.

Леси… колко пъти беше сънувал, че отново чува този глас? Плачеше от желанието още веднъж да й довери любовта си. Да обясни дупката, зейнала като рана от пушка, която беше останала в него след смъртта й.

Да се извини.

Хармонийо. Не мога да я застрелям отново.

В края на краищата Кървящата го бе надхитрила.

— Притеснявах се да използвам тялото на Тан — каза Леси и пристъпи към него. — Че ще се досетиш коя бях всъщност.

— Ти не си Леси.

Тя се усмихна широко:

— Да, предполагам, че е истина. Никога не бях Леси. Винаги Паалм, кандрата. Но исках да бъда Леси. Това брои ли се за нещо?

Поквара… Държеше се съвсем като Леси, до последната подробност. МеЛаан беше казала, че е добра, но изглеждаше толкова истинско, толкова правдоподобно. Откри, че свежда оръжие, докато си пожелаваше. Пожелаваше…

Хармония? — помисли си умолително.

Но не носеше обицата си.

* * *

Мараси и Реди заобиколиха издалеч, на цяла пресечка, преди отново да се появят зад подозрителната карета. Не бяха успели да съберат със себе си достатъчно констабли, колкото и се искаше — не само че се притесняваха Усмирителят да не забележи движението, но и Реди се тревожеше, че ще оставят твърде малко хора, които да наблюдават тълпата.

Гласът на МеЛаан се разнасяше от гласовите усилватели, звучен и силен дори и от мястото в края на уличката, където Мараси и отрядът и спряха. Колко време щеше да измине, преди от Котерията да осъзнаят, че са разкрити? Вероятно не дълго. Мараси беше оставила част от встъплението от истинската реч на Инейт, за да не звучи твърде различно, но съвсем скоро речта щеше да направи остър завой.

Реди свали констабълския си шлем — този на Мараси притискаше косата и, неудобен и тежък, — след което кимна на останалите от отряда в мрака. Без алуминиевия шлем от това място можеше да почувства по-силно докосването на Усмирителя в сравнение с преди, сред тълпата. Каретата наистина беше източникът.

Отново си сложи шлема. В участъка разполагаха само с десетина от тях, до един дарени от Уаксилий. Властта на Реди едва стигаше, за да реквизира отряда, който ги носеше. Привърза шлема здраво, след което спусна ръка встрани и улови бастуна за дуелиране като дълга палка с обла топка в края. Останалите сториха същото. Никаква игра с оръжия в такава близост до цивилни.

— Приближаваме бързо и тихо — прошепна Реди на отряда. — Хармония да ни е на помощ, ако имат Монетомет с тях. Не сваляйте шлемовете. Не искам Усмирителят да получи контрол над когото и да било от вас.

Мараси повдигна вежда. Усмирителите не можеха да контролират хората, макар че малцина погрешно го допускаха. Не помагаше и това, че Словата на Основателите описваха мъгляво, че кандрите и колосите са контролирани посредством аломантия, но Мараси знаеше, че е възможно единствено от някой, който носи хемалургични клинове.

— Колмс — обади се Реди съвсем тихо, — остани в тила. Не си полеви агент. Не искам да пострадаш или нещо по-лошо и да провалиш всичко.

— Както желаеш — отговори тя.

Реди преброи. На десет групата им се впусна през мъгливата уличка. Мараси остана зад тях, като ходеше с ръце зад гърба. Почти веднага щом навлязоха в уличката, констаблите спряха. От една врата се изсипаха мъже в черни дрехи и преградиха пътя към каретата.

Сърцето на Мараси удряше силно, докато двете групи се оглеждаха. Това поне доказваше, че е била права за каретата. Неколцина от новодошлите носеха пистолети, но една лаеща команда откъм единия от тях, ги накара да ги приберат.

Не искат да отвличат вниманието на тълпата от речта, помисли си Мараси. Все още смятат, че думите на губернатора отговарят на плановете им.

И двете страни имаха интерес сражението да протече тихо. Стояха в очакване, напрегнати, след което Реди махна с бастуна за дуелиране.

Двете сили се сблъскаха.

* * *

Кървящата пристъпи по-близо до Уакс сред мъглата. На върха на тази платформа, тази кула над моста, сякаш нищо друго не съществуваше. Сякаш стояха на малък стоманен остров сред морето. Сивота навсякъде около тях, мрак, който се простираше в необятното горе.

— Може би трябваше да те потърся — произнесе гласът на Леси. — И да поискам от теб да помогнеш в плановете ми. Но той наблюдаваше. Той винаги наблюдава. Радвам се, че свали обицата. Поне думите ми означаваха нещо за теб.

— Престани — прошепна Уакс. — Моля те.

— Да престана с какво? — попита Леси, само на сантиметри от него. — Да престана да ходя? Да говоря? Да те обичам? Животът ми щеше да е далеч по-лесен, ако можех да го направя.

Уакс я сграбчи със свободната си ръка, улови я за врата, плъзнал палец по челюстта и. Тя срещна очите му и той видя в тях съжаление.

— Може би — каза тя — причината да не дойда при теб изобщо не беше свързана с Хармония. Знаех, че ще те нараня. Съжалявам.

Не, помисли си Уакс.

— Трябва да направя нещо за теб — каза тя. — Да те опазя по някакъв начин, но без да пречиш. Вероятно съм те наранила, Уакс. За твое добро.

Не, не е истинско.

— Все още не зная какво да правя с Уейн — каза тя. — Не можах да се насиля да го убия, бедния глупак. Последва те тук, в града, за да ти помага. Заради това го обичам. Но все пак си остава собственост на Хармония, така че може би ще е по-добре мъртъв, отколкото какъвто е сега.

НЕ!

Уакс я отблъсна и пак вдигна Възмездие. Пистолетът обаче изскочи от пръстите му — Тласнат от Кървящата. Превъртя се и изчезна в мъглата.

Уакс изръмжа и заби рамо в нея, за да я изблъска от кулата. Докато се удряше в нея, тя го улови и двамата изгубиха равновесие.

Докато падаха едновременно, тя вдигна алуминиевия си пистолет и стреля в крака му.

Той извика. Продължаваха да пропадат в мъглата, все по-надолу. Трескавото Тласване в моста долу забави Уакс, но когато се приземи, кракът го предаде и той изкрещя, падайки на коляно.

Пистолета. Намери пистолета.

Беше изчезнал в тази посока. Поквара. Дали изобщо щеше да работи след такова падане? Не беше чул удара. Дали не бе потънал във водата?

Кървящата се приземи тежко наблизо. Завъртя се към него, озарена от ярките електрически светини, които поръбваха пътя по моста. По него не се движеха карети и коли, а зад нея, над града надвисваше едно по-голямо сияние. Червена, свирепа светлина, която сякаш прогаряше мъглите.

Когато гледаше вън от града, виждаше мрак и покой. Но вътрешно Елъндел гореше.

Мараси се прокрадваше по ръба на бойното поле.

Вярно, беше много малко бойно поле, но злобата в сблъсъка я поразяваше. Усещаше, че може — за пръв път — да си представи какво ли е да си живял по време на отдавнашната Война на Саждите.

Нямаше начин обаче войните тогава да не са били по-премислени, по-преднамерени. Не тази бъркотия от фигури, които се пребиваха едни други, чупеха костите си, ругаеха, настъпваха падналите. От гледката й призляваше, искаше да отстъпи. Тези мъже бяха нейни колеги и отчаяно опитваха да си пробият път през биячите на Котерията. През цялата нощ бяха принудени да наблюдават как градът се разлага около тях, а ситуацията ставаше все по-безнадеждна.

Това беше нещо, за което можеха да се сражават, така че се сражаваха, чупеха глави, събаряха врагове, грухтяха в мръсната, тъмна уличка, за да се доберат до каретата. За щастие, сред хората на Котерията като че ли нямаше Монетомети или Пютриумни юмруци.

Нейните хора обаче си оставаха по-малобройни и независимо от решимостта си не напредваха особено. Тълпата отвъд уличката ставаше неспокойна. Речта на кандрата навлезе в думите, които Мараси беше написала за нея, думи, които обещаваха социална реформа, законопроекти, които да съкратят работното време и да подобрят условията във фабриките. Онова обаче, което Мараси успяваше да чуе от отекващия глас, внушаваше усещане за отчаяние. Звучеше фалшиво, неправдоподобно.

Вината не беше на МеЛаан. Сама беше казала, че няма време да се подготви както трябва за имитацията, а и не беше нейна специалност. Поквара. Тълпата закрещя и заруга лъжите на губернатора. Гласът на МеЛаан се поколеба. Дали Размирителят не подстрекаваше умовете им? Или хората бяха толкова гневни, че надмогваха аломантията?

Във всеки случай Мараси не можеше да овладее отчаянието си, докато хората й се бореха и падаха, а тълпата бе на път да избухне в бунт. Тя се прокрадна встрани по уличката с надеждата, че ако успее да се добере до онази карета, ще промени нещо. Проблемът беше, че уличката бе прекалено тясна и биещите се я изпълваха докрай. Вече половината мъже бяха изпопадали. Онези, които се биеха, изглеждаха като привидения, помръдваха и се гърчеха в мъглата. Сенки, опитващи да погълнат сенки.

Изглежда и двете страни не и обръщаха голямо внимание. Нищо ново. През по-голямата част от живота и собственият й баща си мечтаеше да я няма. Висшето общество също умееше да се преструва, че тя не съществува. Понякога дори Уаксилий сякаш забравяше, че е до него.

Е, така да бъде. Тя си пое дълбоко дъх и закрачи право към сражението. Когато наближи двама вкопчени мъже, се впусна напред, като че опитваше да помогне с нещо, а сетне отскочи настрани, сякаш я бяха ударили. Според нея представлението и беше добро.

Чу Реди да проклина името и някъде от уличката, но никой не се притече на помощ. Продължиха старателно да правят опити да се избият един друг, така че Мараси запълзя по земята, като се придържаше към сенките, додето най-сетне не наближи каретата.

При нея стояха двама пазачи. Проклятие. Трябваше да мине някак покрай тях. Как?

Хвърли поглед към битката. Бяха се преместили по-нагоре по уличката, констаблите — принудени да отстъпят пред превъзхождащия ги по численост враг. Вероятно бяха достатъчно надалеч, за да позволят на Мараси да опита нещо истински отчаяно.

Тя използва аломантията си.

За кратък миг задейства забързваща сфера, която улови нея и двамата пазачи. Изгаси метала си незабавно. Навън бяха изминали само секунди.

Все така си оставаше разтърсващо. Мъглата около тях като че подмина с висока скорост, а движенията на сражаващите се потрепнаха. Двамата пазачи подскочиха изненадано и се огледаха. Мараси се преструваше на труп по възможно най-добрия начин.

А после отново задейства аломантията си.

— Гибел! — каза единият. — Видя ли това?

— Сред тях има металороден — каза другият. И двамата звучаха изнервено.

Мараси отново ги разтърси с изкривено време. Двамата пазачи шепнешком поведоха трескав спор; после почукаха на вратата на каретата и разговаряха с някого през прозореца и. Мараси чакаше, обляна в пот, с изопнати нерви. Хората и нямаха много време…

Двамата пазачи изтичаха надолу по уличката, като изоставиха каретата, за да отнесат заповеди на сражаващите се да внимават за металороден. Мараси се изправи и се прокрадна от другата страна на каретата, която нямаше кочияш. Отвори вратата, влезе вътре и седна.

Дундестата жена вътре беше облечена в разточителна рокля от три копринени пласта. Мъжът до нея седеше с ръка на китката й и не отваряше очи. Костюмът му бе много стилен и с модерна кройка. От друга страна, оръжието, което Мараси насочи към тях, беше по-традиционно. И наистина функционално.

Жената премигна и прекъсна концентрацията си, за да огледа ужасено Мараси. Тя побутна мъжа, който отвори стреснато очи. Единият Усмирител, а другият Размирител, предположи Мараси.

— Имам една теория — каза им тя. — Възпитаната дама никога не трябва да прибягва до насилие и варварство, за да постигне целите си. Не сте ли съгласни?

Двамата кимнаха.

— Да, наистина — продължи Мараси. — Възпитаната дама вместо това използва заплахата от насилие. Толкова по-цивилизовано е — тя запъна ударника. — Накарайте онези Пютриумни юмруци на улицата да престанат да пребиват приятелите ми. А после ще поговорим какво може да се направи с тълпата…

— Престани, Уакс! — изпищя Кървищата. — Престани да му се подчиняваш!

Ето там. Възмездие! Забеляза пистолета близо до Кървящата. Надничаше от канавката на пътя.

Уакс скочи към него, като се претърколи болезнено през ранената си ръка, и използва Тласване, за да се плъзне напред. Кървящата насочи оръжие към него, но не стреля. Може би някъде дълбоко в себе си създанието бе усвоило чувствата на тялото, което носеше. Може би вече не правеше разлика между ума и лицето си.

Уакс грабна Възмездие.

— Моля те — прошепна тя. — Чуй ме.

— Грешиш за мен — каза Уакс, като завъртя барабана и опипа спусъка с надеждата, че пистолетът все още е в изправност. Взе Кървящата на прицел.

Когато погледна над мушката, видя Леси. Стомахът му отново се преобърна.

— И в какво греша? — попита Кървящата.

Поквара, плачеше.

— Не съм ръцете на Хармония — прошепна в отговор Уакс. — Аз съм меча Му.

След което стреля.

Кървящата не се отмести. И защо да го прави? Пистолетите почти не и създаваха затруднения. Този изстрел я улучи право в челото. Макар че главата и се отметна от удара, тя не падна — всъщност едва помръдна.

Тя се вторачи в него. Покрай носа й се стече малко кръв, която стигна до устните. А после очите и се разшириха.

Пистолетът и изпадна от треперещите пръсти.

По-слаби сме от други хемалургични създания, беше казала МеЛаан. Уакс с мъка се изправи на крака и улови парапета на моста, за да не падне. Само два клина и могат да ни надвият.

— Не! — изпищя Кървящата и падна на колене. — Не!

Единият клин я даряваше с разум. А вторият — доставен в черепа и под формата на куршум, излят от обицата на Уакс — позволяваше на Хармония отново да установи контрол над нея.

26

Мараси влачеше Усмирителката след себе си, уловила жената за яката с едната ръка, без да изпуска пистолета си с другата. Придружаваше ги поочуканият Реди, който оглеждаше недоволно неспокойната тълпа. Оставиха другите пленници с останалите констабли, а тя се молеше до Хармония, че не изкушават съдбата.

— Спри ги — изсъска Мараси на жената, щом достигнаха края на тълпата, която в този момент хвърляше неща по сцената. Горката МеЛаан храбро продължаваше с речта, но ставаше все по-раздразнителна, че не я слушат.

— Опитвам се! — оплака се Усмирителката. — Ще ми бъде по-лесно, ако не се опитваш да ме удушиш'.

— Просто Усмирявай! — нареди Реди и вдигна бастуна си за дуелиране.

— Не мога да контролирам умовете им, глупав човеко! — каза Усмирителката. — И нищо няма да постигнеш, ако ме пребиеш. Кога мога да разговарям с адвоката си? Не съм нарушавала никакви закони, просто наблюдавах с интерес какво се случва.

Мараси пренебрегна гневния отговор на Реди и вместо това се фокусира върху тълпата. МеЛаан стоеше пред хората, огряна от електрическите светлини зад нея, но и от огньовете отпред. Гневът на тълпата — древен пламък — срещу студената стерилност на новия свят.

— Трябва да бъдете благодарни! — извика на тълпата МеЛаан. — Дойдох тук, за да говоря лично с вас!

Грешните думи, помисли си Мараси. Раздразнението караше кандрата да се отклонява от сценария.

— Аз ви слушам! — изкрещя МеЛаан на тълпата. — Но и вие трябва да слушате, негодници!

Звучи съвсем като него. Може би преиграваше? МеЛаан играеше роля. Тя беше губернаторът, ролята, дадена и от Мараси. По всичко изглежда, че кандрата бе позволила на формата да определя действията й. Поквара… Не че вършеше лоша работа. Вършеше добра работа… в това да е Инейт. За нещастие, Инейт се славеше с това, че трудно се спогажда с тълпите.

— Хубаво — заяви МеЛаан, като махна с ръка. — Опожарете града! Да видим как ще се чувствате на сутринта без домове, в които да живеете.

Мараси затвори очи и изпъшка. Поквара, беше изморена. Колко ли беше часът?

Тълпата ставаше все по-раздразнена. Време бе да сграбчи МеЛаан и Уейн и да се махат. Гамбитът им се бе провалил. Поначало успехът беше слабо вероятен, може би невъзможен. Тази тълпа беше тук за кръв. И…

От тълпата се изтръгнаха нови освирквания. Мараси се намръщи и отвори очи. Намираше се в южния край на множеството, близо до един от големите огньове, но и достатъчно близо до първите хора, за да види констабъл генерал Арадел, който беше пристъпил редом с МеЛаан. Най-вероятно се канеше да отведе „губернатора“ в безопасност.

Вместо това Арадел извади пистолета си и го насочи срещу губернатора.

Мараси за момент остана втрещена. После се обърна към Усмирителката.

— Усмири ги! — каза тя. — Веднага. С всичко, с което разполагаш. Направи го и ще ти осигуря имунитет за онова, което направи тази вечер.

Жената изгледа Мараси, с което демонстрира изобретателността под първоначалните си оплаквания. Изглежда, претегляше предложението.

— Обещавам — каза Мараси — в името на копието на Оцелелия.

Жената кимна и през тълпата премина вълна… от внезапна тишина. Не ги смълча напълно, но когато Арадел заговори, гласът му се разнесе ясно:

— Реплър Инейт — произнесе Арадел. — В името на жителите в този град и по силата на пълномощията ми на лорд старши констабъл ви арестувам за корупция в големи размери, злоупотреби с градския ресурс и престъпване на клетвата ви на градски служител.

Тълпата най-после се смръзна напълно.

— Що за идиотско… — започна МеЛаан.

— Мъже, обърнете се — нареди Арадел. Той погледна констаблите си. — Обърнете се.

Тънкият кордон от войници с нежелание се обърна с лице към него, с което обърнаха гръб на тълпата.

— Какво прави той? — попита настоятелно Реди.

— Нещо гениално — отвърна Мараси.

Арадел огледа тълпата, все така насочил оръжието си към губернатора.

— Тази вечер самият губернатор разпореди в града да бъде въведено военно положение. Това поставя начело констаблите, които пък отговарят пред него. За нещастие, се оказва, че губернаторът е лъжлив негодник.

Някои от хората подвикнаха колебливо в знак на съгласие.

— Вече не е начело — обясни Арадел. — Доколкото разбирам, вие сте начело. Така че ако имате това желание, констаблите застават до вас. Е, всички сте тук, за да дадете началото на бунт. Слушайте! Престанете с крясъците. Няма да позволя бунтове и грабежи. Започнете ли да опожарявате този град, ще се бия с вас до последния си дъх. Чувате ли ме? Не сме сган.

— А какво тогава? — извика някой заедно с още няколко други.

— Ние сме гражданите на Елъндел и ни е омръзнало да бъдем пълчище от плъхове — извика Арадел. — Разполагам с доказателство, че най-малко седем лордове са корумпирани. И възнамерявам да ги видя арестувани. Още тази нощ — той се поколеба, а сетне заговори по-високо. Гласът му се понесе и усили от конусите, разположени пред сцената. — Стига да желаете, не бих отказал помощта на армия.

Щом тълпата изрева одобрително, Арадел изблъска МеЛаан в ръцете на двама ефрейтори, които изчакваха наблизо. Изглеждаха напълно смаяни. В действителност самият Арадел изглеждаше малко зашеметен от онова, което току-що бе сторил.

— Пречисто Съхранение — възкликна тихо Реди, като оглеждаше развълнуваната тълпа. — Ще си организират линчуване.

— Не — каза Мараси. — Няма.

— Откъде си сигурна?

— Защото е по-лесно една река да влезе в русло, отколкото да бъде преградена, Реди — отвърна тя.

Можеше и да се получи. Нямаше големи надежди, че ще задържат лордовете и дамите, които Арадел искаше да арестува, но самият губернатор… С тези писма и вживяната в ролята му МеЛаан. Да, това наистина можеше да се получи.

Тя пусна усмирителката:

— Свободна си; махай се от тук. И предай на Костюма, че е най-добре да си вземе удължен отпуск по време на онова, което се задава.

Уакс прекоси моста с накуцване. Животът го беше научил никога да не подценява врага, когото си мисли, че е повалил. Притиснал едната си ръка към кървящия крак, не свали оръжие от гърчещата се фигура, докато не прибра пистолета и. След това се отпусна на здравото си коляно и я преобърна, за да се убеди, че не укрива друго оръжие.

Откри, че от очите и се стичат сълзи. Смесваха се с капещата кръв от раната от куршума.

— Той отново е в главата ми, Уакс — прошепна разтреперано тя. — О, Гибел, в главата ми е. Превзема ме. Няма да се върна пак при него.

— Тихо — каза Уакс, като вадеше втория пистолет на кръста й и го хвърляше настрани. — Всичко е наред.

— Не — проплака тя, като улови ръката му. — Не, не е. Няма да стана пак негова. Накрая ще бъда себе си!

Треперенето и се усили, а тялото и подскочи, без да изпуска ръката му. Той се намръщи, щом тя вдигна глава напред и срещна очите му, ридаеща и разтреперана. Разтърсвана от конвулсии.

— Какво правиш? — попита остро той.

— Умирам. Решихме го! Повече няма да паднем. Намерихме път навън — вече не успяваше да задържи очите му и падна назад в спазми. Зениците и се разшириха бързо, а кожата й затрепери върху костите.

Уакс наблюдаваше ужасено. Стисна ръката и. Нямаше пулс. Наистина умираше. Самоубиваше се.

Можеше ли да я спре?

И защо да го е грижа? Тя бе сериен убиец. Заслужаваше края си. В действителност и съчувстваше. Нека последва този път, вместо да страда под контрола на Хармония. Колебливо, но почувствал, че повече не може да направи нищо за бедното създание, той я вдигна и притисна към себе си. Нека умре в нечии ръце. Отвращаваше го, след всичко, което беше направила. Но, по дяволите, така бе правилно.

Кървящата обърна глава към него и изражението и омекна, когато се разтърси и усмихна през окървавените си устни:

— Не по… Не по-малко изненадващ сте от танцуващо магаре, господин Шалче.

Уакс усети, че изстива.

— Откъде си чула това? Откъде знаеш тези думи?

— Мисля, че те обичах дори в онзи ден — каза тя. — Наемен блюстител. Толкова нелеп, но така… открит. Не се опитваше да ме спасиш, но пък все опитваше да ме впечатлиш… Решителен лорд.

— Кой ти разказа за онзи ден, Кървяща? — настоя Уакс. — Кой…

— Попитай Хармония — каза тя, а треперенето и стана още по-силно. — Попитай го, Уакс! Попитай защо изпрати кандра, която да те закриля, през всички онези години. Попитай го дали е знаел, че ще се влюбя в теб!

— Не…

— Дори тогава ни местеше — прошепна тя. — Аз отказах. Отказвах да те манипулирам да се върнеш в Елъндел! Ти обичаше онова място. Не исках да се върнеш, за да се превърнеш в негова пионка…

— Леси? — Хармонийо, тя беше.

Беше тя.

— Попитай го, Уакс — каза тя. — Попитай го… защо… ако знае всичко… би ти позволил да ме убиеш… — тя застина.

— Леси? — каза Уакс. — Леси!

Нямаше я. Лежеше в скута му, взираше се в трупа й. Беше запазила тялото си. Собствената си форма. Той я притисна към себе си и от него се изтръгна нисък вой, дълбоко отвътре, суров вик, който отекна в нощта.

Викът му сякаш прогони мъглите.

Все още стоеше коленичил там, държеше тялото й и час по-късно, когато от мъглата излезе един силует и се приближи на четири крака. ТенСуун кандрата, Пазителят на издигащия се воин, приближи с уважителна стъпка, свел кучешката си глава.

Уакс се взираше във вечно променящите се мъгли, прегърнал един труп, като се надяваше противно на всяка логика, че топлината му ще я опази топла.

— Кажи ми — каза Уакс с покъртен и прегракнал от виковете глас. — Кажи ми, кандра.

— Беше изпратена при теб преди много време — отвърна ТенСуун, като се отпусна на задните си крака. — Жената, която познаваше като Леси, винаги е била една от нас.

Не…

— Хармония се тревожеше за теб, когато беше в Дивите земи, блюстителю — продължи ТенСуун. — Искаше да имаш телохранител. Паалм демонстрираше желание да нарушава забрани, които останалите от нас намираме за свещени. Освен това той се надяваше, че двамата ще си подействате добре един на друг.

— И ти не ми каза? — изплю Уакс, като затегна прегръдката си. Омраза. Не вярваше, че някога е изпитал толкова могъща омраза, както в този момент.

— Беше ми забранено — каза ТенСуун. — МеЛаан не знаеше; научих едва преди няколко дни. Хармония предвиждаше катастрофа, ако ти бъде казано кого преследваш.

— А това не е ли катастрофа, Кандра?

ТенСуун обърна глава. Двамата останаха на празния мост. Електрическите светлини бяха като яма в мъглата, а в прегръдките на Уакс лежеше една мъртва жена.

— Убих я — прошепна Уакс, като стисна очи. — Убих я отново.

Епилог

Уакс седеше сам в стая, пълна с хора. Бяха направили всичко възможно, за да го накарат да се чувства удобно. Топъл огън в огнището, малка лампа на масичката до нея, защото Стерис знаеше, че предпочита пламъците пред електричеството. До чаша чай лежеше недокоснато руло вестници. Чаят отдавна беше изстинал.

Разговаряха и празнуваха, водени от лорд Хармс, който се смееше и възклицаваше около незначителната си роля във всичко това. Избегната катастрофа. Нов губернатор — първият, който не произлизаше от благородническо семейство. Дори лорд Мъглороден, преди толкова много време, имаше наполовина благородническа кръв. Последния император беше с чиста кръв, а Оцелелия също наполовина благородник. До един велики хора, съгласяваха се всички, заслужаващи уважението им.

Но Клод Арадел нямаше същото потекло. Нито капка благородническа кръв. Присъстващите на празненството се поздравяваха едни други, че са толкова прогресивни в благоприятното си мнение за някой с обикновени предци.

Уакс се взираше в огъня и пръстите му отсъстващо докосваха наболата брада по лицето му. Разговаряше, когато от него се очакваше, но най-вече го оставяха на мира. Беше изстискан, казваше им Стерис. Изтощен от ужасяващите неща, които е зърнал. Отклоняваше ги от него винаги, когато успее, като им казваше — когато неминуемо запитат, — че тя и Уакс са решили да отложат сватбата, за да може Уакс да се отдаде на малка възстановителна почивка.

Посредата на събитието небрежно се появи и Уейн, на патерици. Не можеше да се излекува, без да съхрани здраве, а не можеше да го направи, докато се възстановява от раната си. В противен случай нямаше да има никакъв смисъл. Засега му се налагаше да се справя с крехкостта на човешкото си тяло, също като нормален човек.

Като се замислиш, всички сме толкова крехки, помисли си Уакс. Обърка ли се нещо дребно, се пречупваме.

— Здрасти, братле — каза Уейн, като се настаняваше на табуретката в краката на Уакс. — Искаш ли да чуеш какъв покварен гений съм?

— Давай — прошепна Уакс.

Уейн се наведе напред и разпери драматично ръце:

— Ще напия всички.

Насъбралите се хора не спираха да говорят помежду си. Най-вече констабли. Някои политически съюзници на Уакс. Беше избрал да работи с по-уважавани хора из града, така че когато Арадел разреди редиците на лордовете, това не се бе отразило на дома му. Смятаха го за огромна политическа победа.

— Нали разбираш, хрумна ми този план — рече Уейн и почука по главата си. — Хората в този град си имат проблеми. Онези, които работят из фабриките, си мислят, че ако разполагат с повече време, това ще реши грижите им, но все пак трябва да направят нещо с това време. Имам идея. Ще реши всичко.

— В името на Хармония, Уейн — каза Уакс. — Нали няма да изтровиш града?

— Нее — рече Уейн. — Не и телата им — той се ухили. — Само гледай. Ще се получи. Ще бъде удивително — изправи се и се препъна, като едва не падна. Погледна изненадано крака си, сякаш беше забравил за раната. След това поклати глава, грабна патерицата си и отново стъпи по-здраво. Щом се задържа изправен, се поколеба, а после се наведе: — Ще отмине, приятел. Тате веднъж ми каза: „Синко, не падай духом.“ Така че, когато нещата се влошат, ще откриеш, че няма нужда да си повдигаш духа, и от това ще ти стане наполовина по-леко. На мен ми върши работа. Или поне тъй си мисля. Вече не си спомням от толкова много удари по кратуната.

Той се ухили. Уакс продължаваше да се взира в пламъците. Физиономията на Уейн увисна.

— Тя би искала да я спреш, знаеш го, нали? — произнесе меко Уейн. — Ако имаше възможност да разговаря с теб, ако можеше да разсъждава правилно, щеше да настоява да я убиеш. Също както и аз бих сторил. Също както и ти, ако ти свърши медта. Напрайи каквото трябваше, приятел. И го направи по най-добрия начин.

Стисна юмрук пред Уакс и кимна, след което се отдалечи с подскачане и приближи ниска млада жена със златисти коси. Девойка? Уакс не я познаваше.

— Май те познавам? — каза Уейн. — Дъщерята на Ремингтел Тарксел? Човекът, който изобрети крушката с нажежаема жичка?

Устата на момичето се разтвори изненадано.

— Познавате ли го? — тя улови Уейн за ръцете. — Знаете за баща ми?

— Ама разбира се! — отвърна Уейн. — Беше ограбен, трябва да признаем. Гений. Носи се мълва, че ти си също толкова умна. Онзи апарат, който измисли, за изнасяне на речи със сигурност си го бива.

Тя огледа Уейн и се наведе по-близо до него:

— Това е само началото. Внесли са го в домовете си. Не виждате ли? Навсякъде е.

— Кое? — попита Уейн.

— Електричеството — отвърна момичето. — А аз ще съм първата, която ще го използва.

— Ха — рече Уейн. — Да ти трябват пари?

— Дали ми… — тя отвлече след себе си Уейн сред хората на празненството, грееща, говореща толкова бързо, че Уакс не успяваше да различи думите.

Не го беше и грижа. Просто се взираше в огъня.

Гостите бяха достатъчно учтиви, че да не споменават как съсипва празненството им с безразличието си. Клотид мина наблизо и подмени изстиналата му чаша чай с топла. Уакс не се интересуваше дали удобното кресло е меко, или обикновена твърда пейка. Не го усещаше, както топлината на огъня или радостта от победата.

Можеш ли да чуеш бръмченето на пчела посред гръмотевична буря?

Най-накрая, след като се бяха напразнували, гостите започнаха да се разотиват под различни предлози. Някои се сбогуваха с него.

Други не. Някъде в средата на удължената смърт на веселбата Мараси седна на табуретката. Носеше униформата си на констабъл. Странно решение за едно празненство, но като се замислеше, мъжете от участъка през цялото време постъпваха така.

Мараси взе чая му и отпи от чашата, след което сложи нещо друго на мястото й на масата. Очите на Уакс отскочиха към него. Малък клин, дълъг колкото пръст, направен от някакъв сребрист метал с тъмночервени петънца като люспи ръжда.

— Това е един от клиновете, които е използвала, Уаксилий — каза тихо тя. — МеЛаан искаше да ти го покажа.

Уакс затвори очи. Мислеха си, че иска да вижда нещо подобно?

— Уаксилий — каза Мараси. — Не можем да определим от какъв метал е. Не сме виждали нищо такова досега. Със сигурност не е един от клиновете, които е имала в себе си поначало. Което означава, че е махнала и двата и на мястото им е забила този. От къде го е взела? Кой и го е дал?

— Не ме интересува — прошепна той и отвори очи.

Мараси притихна.

— Уакс…

— Изпратил я е при мен, Мараси. Изпратил е кандра да ме прелъсти.

— Не — отвърна твърдо тя. — Изпратил ти е телохранител, който да се грижи за теб в Дивите земи. Говорих с ТенСуун. Прелъстяването е било нейна идея. Предполагаемо и твоя.

— Хармония е знаел — произнесе дрезгаво Уакс. — Видял е какво се случва.

— А може би не е.

— Тогава що за Бог е? Какъв смисъл има от Бог като Него, Мараси? Отговори ми?

Мараси се помести на място, след което въздъхна и взе странния клин. На ставане пусна нещо друго на масата. Малка обица. Просто топче, в чийто край имаше кука.

— Изпратиха това за теб.

Уакс не я погледна. Остави обицата на мястото и, докато Мараси се сбогуваше и си тръгваше от празненството. Други се приближиха към него, предложиха сухи насърчения, от онзи вид, който обикновено се пише на картички.

Той кимна, но не ги слушаше.

* * *

На път за вкъщи от празненството в имението на семейство Ладриан Мараси се отби в участъка с намерението да си вземе копието от книгата по хемалургия на лорд Мъглороден, което беше заключила в шкафчето си. Участъкът беше тъмен и тих — директен контраст в сравнение с няколко нощи по-рано. Макар повечето констабли да патрулираха, повечето бяха разпуснати за почивка. Само онези на стража в карцера бяха на смяна.

Така че се изненада, когато откри, че свети в задната част на основното помещение. Качи се горе и се облегна на рамката на вратата, загледана в Арадел, който бе подредил пред себе си купчини документи и работеше по тях под светлината на една свещ.

— Трудно ми е да повярвам, че губернаторът няма нищо по-добро за вършене през първия си ден на служба от това да се занимава с доклади за бракувано оборудване. Не че имам нещо против. Пренебрегвате ги от… колко време?

Изражението на Арадел стана кисело.

— Не съм губернатор — каза той. — Не и в истинския смисъл на думата.

— Титлата „временен губернатор“ съдържа в себе си думата „губернатор“, сър.

— Следващия месец на изслушването ще назначат някой друг.

— Откровено казано, сър, се съмнявам.

Той обърна една страница, подписана и подпечатана, върху купчината и за момент остана на мястото си, вторачен в нея. Най-накрая прокара ръка през косата си:

— О, Съхранение. Какво сторих? И защо, по дяволите, никой от вас не ме спря?

Мараси се усмихна:

— Не че ни дадохте някакъв избор, сър.

— Ще избягам — каза той. — Ще откажа назначението. Ще… — вдигна очи към нея и въздъхна. — Няма да съм щастлив на тази длъжност, Колмс.

— Щастливите да играят тази роля, сър, очевидно пропиляха шанса си. Вълнувам се от мисълта накъде ще отидат нещата сега. Току-що променихте света.

— Не възнамерявах да го правя.

— Няма значение — каза Мараси, като хвърли поглед настрани, когато някой друг се приближи през тъмното помещение. Поредният констабъл, идващ да навакса с работата? — О, не.

Губернатор Инейт пристъпи към вратата, стиснал колан.

— Някой от вас да знае как се връзват тези? — попита бившият губернатор с гласа на МеЛаан.

— Коланите не се връзват, кандра — обади се Арадел. — Закопчават се.

— Не, не — каза МеЛаан, като го опъна силно. — Правя примка. Хората винаги разправят истории как някой се е обесил в килията си, но проклета да съм, ако знам как се прави. Висях там десет минути и съм относително сигурна, че нямаше да убие и най-крехкия смъртен. Нещо съм объркала..

Погледна към двамата и се намръщи срещу ужасените им изражения.

— Какво?

— Искаш да се обесиш? — не можеше да повярва Мараси. Най-после бе успяла да проговори. — Ти си най-важният ни свидетел!

— Наистина ли смяташ — произнесе сухо МеЛаан, — че Хармония ще ми позволи да остана за процес, на който ще лъжесвидетелствам срещу хора, които дори не познавам? Това е пародия на правосъдие, деца.

— Не — каза Мараси. — Разполагаме с писмата. Знаем каква е истината.

— Така ли било? — поинтересува се МеЛаан, като отново опъна силно колана. — Напълно сте сигурни, че Паалм не е подправила тези писма или че самият Инейт го е вършил, преди тя да го обладае? Известно ви е, че онези лордове и дами са довели плановете си докрай, вместо да се откажат от тях? Сигурни сте, че просто не са говорили за възможни събития?

— Разполагаме със солидни улики, пресвета безсмъртна — каза Арадел. — Лейтенант Колмс е проверила всичко внимателно. С голяма увереност твърдим, че всичко е правилно.

— Тогава убедете съдията и съдебните заседатели — сви рамене МеЛаан. — Ние не постъпваме така. Хората трябва да са сигурни, че могат да имат доверие на закона; може да съм много неща, но не съм прецедентът, след който една кандра може да излъже, за да осъдят някого, дори и да твърдите „с голяма сигурност“, че разполагате с необходимите доказателства.

Мараси скръсти ръце, стиснала зъби. Арадел я погледна въпросително.

— Без нея ще намерят начин да се изплъзнат — каза Мараси. — Няма как да ги задържим в затвора. И отново ще излязат на свобода в града — тя въздъхна. — Но… Проклятие. Вероятно е права, сър. Щях и сама да стигна до заключението, ако имах време да помисля. Не можем да подправяме доказателства, колкото и правилна да е каузата.

Той кимна:

— Така и така нямаше да ги задържим в затвора, Колмс. Дори и сега разполагат с прекалено много власт. Щяха да намерят начин да се измъкнат от присъдата, като припишат обвиненията на подчинените си. — Той се облегна в стола си. — Ще заграбят мястото на губернатора, освен ако някой не направи нещо по въпроса. По дяволите. Наистина трябва да го направя, нали?

— Съжалявам, сър — каза Мараси.

— Е, поне преди това мога да разчистя насъбралата се бумащина — каза той и се наведе решително. — Предложения за нов констабъл генерал?

— Реди — каза Мараси.

— Той те мрази.

— Това не го прави лош полицай, сър — каза Мараси. — Стига някой да го наглежда, както сам казвате. Аз мога да се наема. Мисля, че ще се справи с предизвикателството.

Арадел кимна, след което протегна ръка на МеЛаан. Тя му подхвърли колана и той направи примка от него.

— Тази страна около врата ти, пресвета — каза той. — Ще остави синина на кожа, която изглежда както трябва, с формата на V. Знаеш ли как да накараш тялото си да заприлича на някой, умрял от задушаване?

— Да — каза МеЛаан. — За съжаление.

— Ще дойда да прережа колана след петнайсет минути — каза Арадел. — Трябва да заблудиш следователя.

— Няма проблеми — отвърна тя. — Мога да дишам през трахейната си система вместо през дробовете. Разпоредете се тялото да бъде кремирано. Дайте ми известно време да се измъкна и ще оставя костите, които да изгорите. Чисто и просто.

— Хубаво — каза Арадел с побледняло изражение.

МеЛаан се сбогува с него и тръгна нехайно обратно към килиите. Мараси се присъедини към нея, след като отдаде на Арадел чест, което той съвсем не забеляза.

— Как изобщо се измъкна? — попита я, когато я настигна.

— Пъхнах пръст в ключалката — каза МеЛаан — и разтопих кожата си. Изумително е какво можеш да постигнеш, когато не те ограничава формата на тялото ти.

Походиха заедно до преддверието на карцерите. Мараси не смяташе да пита как МеЛаан е избегнала бдителността на пазачите. Надяваше се двамата да не са пострадали.

— Хармония знае, нали? — попита Мараси, когато МеЛаан поспря на вратата. — Дали тези хора са виновни?

— Знае.

— Така че просто можеш да Го попиташ дали е справедливо да влязат в затвора. Ако каже да, можем да продължим спокойно с плана. Съвестта ми ще е чиста, ако имам думата на Бог.

— Пак е в нарушение на правилата ни — каза МеЛаан. — А и Хармония вероятно не би проговорил.

— Защо не? — попита Мараси. — Нали осъзнаваш какво причини на Уаксилий всичко случило се?

— Ще се справи.

— Не следва да му се налага.

— И какво очакваш да направи Хармония, жено? Да ни даде всички отговори? Да ни води за носовете, както се кълнеше Паалм, че постъпва Той? Да превърне всички ни в пионки на игралната дъска, само за Негово удоволствие?

Мараси отстъпи. Досега МеЛаан не и беше говорила с такъв тон.

— Или пък искаш да е по друг начин — каза рязко МеЛаан. — Да ни изостави напълно. Изобщо да не се намесва?

— Не, аз…

— Можеш ли да си представиш какво е? Да знаеш, че с всяко свое действие можеш да помогнеш някому, но да навредиш другиму? Че ако спасиш човек сега, ще му позволиш да разпространи зараза, която по-късно през живота му ще убие дете. Хармония прави най-доброто, което може… възможно най-доброто, по силата на всяка една дефиниция. Да, нарани Уакс. Нарани го ужасно. Но сложи болка там, където знаеше, че може да бъде понесена.

Мараси се изчерви, а след това — подразнена на себе си — порови в чантата си и извади странния клин:

— А това?

— Не е от познатите ни метали.

— Същото каза и ТенСуун, но Хармония…

— Не е метал, който е познат на Хармония — каза МеЛаан.

Мараси усети как изстива.

— Значи… не е от Него? Не от Неговата форма? Като в старите разкази за атиум и лерасиум?

— Не — отговори МеЛаан. — Отнякъде другаде е. — Използвала е тези странни клинове, за да краде свойства, вместо онези, с които сме запознати. Може би поради тази причина можеше да използва открадната аломантия и ферохимия, при положение, че други кандри не могат. Какъвто и да е случаят, не се ли питаш защо Хармония не можеше да види Кървящата? Че не може да я проследява, че не може да предсказва стъпките и? Какво е в състояние да спре един бог, Мараси Колмс? Някакви предположения?

— Друг бог — прошепна Мараси.

— Поздравления — каза МеЛаан, като отвори вратата. — Откри доказателство за нещо, което ни ужасява. Помисли малко върху това, преди да започнеш да отправяш обвинения срещу Хармония — или кандрите — в каквото и да е. А сега, ако ме извиниш, ще отида да направя опит да се обеся, както се полага.

Тя влезе вътре и затвори вратата след себе си.

Друг бог, помисли си в мрака Мараси. Не Хармония, не Гибел, не Съхранение.

Погледна към малкия клин в ръка и чу едно име отпреди година време, произнесено от Майлс Стотеживота точно преди да умре. Името на бог от старите дни. Мараси бе направила половинчати проучвания за това име, далеч по-разтревожена от отношенията си с Железни очи.

Сега обаче бе решена твърдо да се зарови обратно в архивите и да открие отговор.

Кой или какво беше Трел?

* * *

Стаята вероятно бе утихнала дълго преди Уакс да забележи, че е останал сам. Огънят изтляваше. Трябваше да направи нещо по въпроса.

Не го направи.

Стерис пристъпи, хвърли нова цепеница и разбърка жарта. Значи не беше останал сам. Тя остави ръжена до камината, след което го погледна. Той зачака думите и.

Не се разнесоха такива. Вместо това тя придърпа табуретката, докато не я нагласи редом с креслото му. После седна на нея, скръстила крака благопристойно, с ръце в скута.

Двамата останаха така, без да си продумат, макар че накрая тя отпусна ръка върху неговата. Огънят му се бе струвал студен, а въздухът — замръзнал, но тази ръка бе топла.

Най-сетне той се обърна, отпусна глава на рамото й и заплака.

ARS ARCANUM: ТАЙНИТЕ ИЗКУСТВА

КРАТКА СПРАВОЧНА ТАБЛИЦА НА МЕТАЛИТЕ

СПИСЪК НА МЕТАЛИТЕ

АЛУМИНИЙ: Когато разгори алуминий, Мъглородният мигновено усвоява всичките си метали, без това да дава друг ефект, и междувременно изчерпва всичките си аломантични запаси. Мъгливите, които могат да горят алуминий, се наричат Алуминиеви мушици, понеже тази способност има много слаб ефект сама по себе си. Себесъхранителите пък са ферохимици, които могат да съхраняват духовното си чувство за самоличност в алуминиеви металоеми. Това е изкуство, за което рядко се говори извън общностите на Терис, а и дори сред тях още не е напълно разбрано. Самият алуминий, как то и няколко от сплавите му, са аломантически инертни; не могат да бъдат Тласкани или Дърпани, и могат да се използват като щит срещу емоционална аломантия.

ХРОНОСПЛАВ: Мъгливите, наречени Бързаци, горят хроносплав, за да сгъстяват времето в сфера, която се образува около тях, и в която времето тече по-бързо. Благодарение на това, от гледна точка на Бързака случващото се извън сферата изглежда бавно като придвижването на някой глетчер. Асимилаторите са ферохимици, които могат да влагат хранителни вещества и калории в металоеми от хроносплав; способни са да поглъщат големи количества храна, без да се засищат или да напълняват, след което да се хранят от съхраненото в мислоема дълго време. Могат да използват и друг металоем, за да се поддържат хидратирани на същия принцип.

МЕСИНГ: Мъгливите, наричани Усмирители, разгарят месинг, за да Усмирят (притъпят) емоциите на хората в близост до себе си. Този ефект може да бъде насочен както към отделен индивид, така и да обхване всички в определено пространство, а Усмирителят може да го използва и само върху определени емоции. Ферохимиците, наричани Огнени души, умеят да съхраняват топлина в месингови металоеми, като охлаждат тялото си, докато я влагат в тях. По-късно могат да използват вложената в металоема топлина, за да се стоплят.

БРОНЗ: Мъгливите, наричани Търсачи, разгарят бронз, за да „чуят“ пулсациите, излъчвани от останалите аломанти, които разгарят някакъв метал. На различните видове метали са присъщи различни пулсации. Часовоите са ферохимици, могат да съхраняват бодрост в металоеми от бронз, като за сметка на това им се доспива. Впоследствие, обаче, могат да използват бодростта, за да се разбудят и да останат нащрек по-дълго.

КАДМИЙ: Закъснителите разгарят кадмий, за да образуват около себе си времева сфера, в която времето минава по-бавно, отколкото навън. Поради това, случващото се извън сферата изглежда светкавично бързо от гледна точка на Закъснителя. Бездиханните са ферохимици, които могат да съхраняват дъх в кадмиев металоем, като по време на процеса хипервентилират, за да осигурят на тялото си достатъчно кислород. По-късно могат да почерпят от този дъх, с което се премахва или намалява необходимостта от дишане с белите дробове. Също така могат да пренасищат кръвта си с кислород.

ХРОМ: Ако някоя Пиявица разгори хром, докато докосва друг аломант, то това изчерпва запасите от метал на втория аломант напълно. Късметлиите пък са ферохимици, които умеят да съхраняват късмет в металоеми, изработени от хром — по време на влагането му се лишават напълно от него, но си дават възможността да го използват по-късно.

МЕД: Мъгливите, наричани Медни облаци (познати също като Задимители) разгарят мед и създават около себе си невидим облак, който скрива всички аломанти наоколо така, че не могат да бъдат открити от някой Търсач, и предпазва Задимителя от аломантия, която би могла да повлияе на емоциите му. Запомнителите са ферохимици, умеят да съхраняват паметта си в медни металоеми (медноеми); споменът изчезва от ума им, докато се съхранява, но се запазва кристално ясен и може да бъде извлечен от медноема по-късно.

ДУРАЛУМИНИЙ: Мъглородният, който разгори дуралуминий, изгаря мигновено всички други метали, разгорени по същото време, и по този начин освобождава силата им като неудържим взрив. Мъгливите, които притежават тази способност, се наричат Дуралуминиеви мушици, тъй като тя не води до никакъв ефект сама по себе си. Приближените пък са ферохимици, които умеят да съхраняват духовна връзка в металоеми от дуралуминий, с което намаляват чувството за близост и приятелство на околните по време на влагането й, но по-късно могат да го използват, за да изградят бързо доверие между себе си и някой друг.

ЕЛЕКТРУМ: Оракулите са Мъглородни, които разгарят електрум, за да успеят да прозрат различните възможни развития на бъдещето им — обикновено в рамките на няколко секунди. Дейците са ферохимици, които могат да влагат решимост в металоеми от електрум, като през това време изпадат в депресия, а после могат да почерпят от съхранената решимост, за да преминат в състояние на превъзбуда.

ЗЛАТО: Авгурите разгарят злато, за да получат видение на собственото си минало или на неосъществените му варианти, които са могли да се случат, ако Мъглородният е направил различен избор в миналото. Кръвотворните умеят да съхраняват здраве в златни металоеми и да го употребяват в някой следващ момент, за да оздравеят по-бързо или да се излекуват от нещо, от което, при нормални обстоятелства, не биха могли.

ЖЕЛЯЗО: Дърпаните, които разгарят желязо, могат да придърпват към себе си източниците на метал наоколо. Придърпването се извършва право към центъра на тежестта на Дърпана. Плъзгачите могат да влагат в железните си металоеми физическо тегло, като по този начин го намаляват, но по-късно могат да го прехвърлят обратно към тялото си.

НИКРОСИЛ: Като горят никросил и едновременно с това докосват друг аломант, Мъглородните, наричани Никросилови пламъци, могат да изгорят само за миг всички метали, които аломантът разгаря в момента, и с това да освободят неимоверно силен (и вероятно неочакван) изблик на сила от въпросните метали в този аломант. Душеносителите са ферохимици, които могат да съхраняват Дарби в металоеми от никросил. Това е сила, за която само малцина знаят; уверен съм, че териският народ всъщност не знае какво върши, когато се възползва от нея.

ПЮТРИУМ: Мъгливите, наричани Пютриумни юмруци (или Главорези) разгарят пютриум, за да увеличат физическата си сила, скорост и издръжливост, както и способността на тялото си да се лекува бързо. Зверовете са ферохимици, които влагат физическа сила в металоеми от пютриум, а по-късно могат да почерпят от нея.

СТОМАНА: Мъгливите, наричани Монетомети, разгарят стомана, за да тласкат източници на метал. Тласкането се извършва точно от центъра на тежестта на Монетомета. Стоманените стрели пък са ферохимици, които могат да съхраняват скорост в стоманен металоем, което ги забавя по време на процеса, но им позволява да се възползват от нея в по-нататъшен момент.

КАЛАИ: Мъгливите, наричани Калаени очи, разгарят калай, с което увеличават чувствителността на петте си сетива. Всички те се подобряват едновременно. Ветрочетците са ферохимици, които могат да съхраняват чувствителността на едно от петте си сетива в калаен металоем; за всяко от тях трябва да се използва отделен металоем. Докато го попълват, чувствителността на даденото сетиво е притъпена, а щом почерпят от металоема, се изостря.

ЦИНК: Мъгливите, наричани Размирители, умеят да разгарят цинк и да разгарят (разпалват) емоциите на хората близо до тях. Ефектът на силата им може както да бъде насочен към конкретен индивид, така и да обхваща всички в дадено пространство, като Размирителите могат да го ограничат и до точно определени чувства. Бързомислещите са ферохимици, които умеят да съхраняват мисловна бързина в цинкови металоеми. Това притъпява способността им да разсъждават, докато я влагат, но по-късно могат да почерпят от нея, за да мислят и реагират по-бързо.

ЗА ТРИТЕ МЕТАЛНИ ИЗКУСТВА

В Скадриал съществуват три основни проявления на Дарбите. Местните ги наричат „Металните изкуства“, макар че имат и други имена.

Аломантията е най-често срещаното проявление от трите. Според терминологията ми, аломантията е крайнопозитивна — което означава, че практикуващият я черпи сили от външен източник, след което тялото му ги преработва по различен начин. (Конкретната аломантична сила не се избира от практикуващия, а е вече заложена в душемрежата му.) За да бъде използвана тази сила, са необходими различни видове метал с точно определен състав. Въпреки че металът бива унищожен по време на процеса, самата сила всъщност не идва от него. Може да се каже, че той е катализаторът, който дава начало на Дарбата и я поддържа жива.

Всъщност, това не е много по-различно от Дарбите, които се срещат в Сел, и за които ролята на катализатор играят различни, точно определени форми — макар че тук взаимодействията са по-ограничени. И все пак не може да бъде отречено наличието на същата сурова сила — на аломантията. За практикуващия, тя е инстинктивен и интуитивен процес — това я отличава от Дарбите на Сел, които изискват задълбочено изучаване и висока степен на прецизност.

Аломантията е груба, сурова и мощна сила. Съществуват шестнадесет основни метала, които могат да бъдат използвани, макар че има и още два — наричани от местното население „металите на боговете“, — които могат да се използват в съчетания, за да образуват по шестнадесет напълно различни сплави. Тъй като металите на боговете вече не са широко достъпни, обаче, сплавите им не се използват често.

Ферохимията е все още широко позната и употребявана в Скадриал. Може да се каже дори, че днес е по-разпространена, отколкото през много периоди от миналото — през епохите, когато е била ограничена само до далечния Терис или скрита от погледа на останалите от Пазителите.

Ферохимията е крайнонеутрално изкуство — което означава, че силата нито се увеличава, нито се губи. Също като аломантията, и то има нужда от метал, но вместо да бъде консумиран, той се използва като средство, чрез което различните способности на практикуващия се пренасят във времето. Силата, която съхраниш в метала днес, можеш да използваш утре. Ферохимията е многостранно изкуство, което има връзка както с Физическото, така и с Умственото и Духовното. В момента териското общество експериментира усилено с последния вид сили и не говори за тях пред външни хора.

Трябва да се отбележи, че браковете на ферохимиците с хора без такива сили е довело до разреждане на този талант в определени отношения. Децата, родени само с една от шестнадесетте ферохимични способности, вече са често срещано явление. Съществува теория, според която човек би могъл да разкрие и други свои способности, ако изработи металоем от сплав, в която се съдържа и някой от металите на боговете.

Хемалургията е непозната на широкото общество в съвременен Скадриал. Тайните й се пазят ревниво от онези, оцелели след възрождението на света си, и единствените практикуващи, които са ни известни в момента, са кандра, които (в по-голямата си част) служат на Хармония.

Хемалургията е крайнонегативно изкуство — част от силата се губи по време на процеса. Макар че много исторически фигури са я заклеймявали като „зло“ изкуство, никоя от Дарбите не може да бъде зла. По своята същност, хемалургията действа като отнема уменията — или качествата — на даден човек и ги прехвърля върху друг. Занимава се основно с Духовното, и е от огромен интерес за мен. Ако има едно от трите изкуства, което е по-важно за космера от останалите, то това би била тя. Мисля, че крие невероятни възможности за приложение.

СЪЧЕТАНИЯ

За жителите на Скадриал е възможно да се родят със способността да практикуват едновременно аломантия и ферохимия. Това обстоятелство ме заинтересова особено напоследък, тъй като комбинирането на различни видове Дарби дава любопитни резултати. Достатъчно е да си спомним за случилото се в Рошар, за да видим доказателството за това — когато двете сили се съчетаят, реакцията помежду им е почти химическа. Вместо да получиш онова, което си вложил, крайният резултат е нещо напълно ново.

Хората с по една аломантична и една ферохимична способност в Скадриал се наричат „Двуродни“. В този случай, ефектът от комбинирането им е по-лек, отколкото при смесването на изблици на Рошар, но съм убеден, че всяко уникално съчетание създава нещо различно. Може да се каже, че вместо две сили, се получават… две сили и един ефект. Това изисква по-нататъшно проучване.

Благодарности

Тази книга има доста интересна история, тъй като написах една трета от нея, докато пишех друга. (Чаках да получа бележките на редактора — мисля, че беше за последната книга от „Колелото на времето“). После се наложи да изоставя тази книга и да се заема с другата.

Докато се върна обратно към нея, идеята ми за нова трилогия, посветена на Уакс, Уейн и Мараси се бе преобразила — затова първата една трета се нуждаеше от доста сериозна работа, за да я вкарам в правилната форма и да я накарам да си пасне със следващите две трети, както ги бях написал. До голяма степен разчитах на прекрасните редакторски способности и идеи на Моше Федер, редактора ми, Джошуа Билмс, агента ми, и помощник-редактора ми, Моменталния Питър Алстрьом. Специални благодарности заслужава и редакторът ми за Обединеното Кралство, Саймън Спантън.

В добавка към това, както винаги неоценима бе помощта на писателската ми група. Тя включва Емили Сандерсън, Керън и Питър Алстрьом, Дарси и Ерик Джеймс Стоун, Алън Лейтън, Бен „Напиши ми името правилно този път, ако обичаш“ Олсен, Даниел Олсен, Катлийн Дорси Сандерсън, Кайлин ЗоБел, Итън и Айзък Скарстедт и Кара и Айзък Стюарт.

Проведохме и бързо изчитане на втората чернова с помощта на група, от която получих някои много полезни коментари. Заслугите за тях принадлежат на: Джори Филипс, Джоъл Филипс, Боб Клътц, Алис Арнисън, Трей Купър, Гари Сингър, Линдзи Лутър, Брайън Т. Хил, Джейкъб Ремик, Ерик Джеймс Стоун, Бао Фам, Обри Фам, Стив Годек, Кристина Куглър, Бен Олсен, Самюъл

Лунд, Мегън Кан, Нейт Хатфийлд, Лейн Гарет, Ким Гарет, Ерик Лейк, Керън Алстрьом, Айзък Скарстедт, Дарси Стоун, Айзък Стюарт, Калиани Полури, Джош Уокър, Доналд Мъстард Трети, Кори Айчисън и Кристи Джейкъбсен.

Бе изключително удовлетворяващо да наблюдавам развитието на творбите на художниците, които работят по романите ми, през годините. Винаги съм Изпитвал непреодолимото желание да включвам в книгите си много повече рисунки, отколкото е прието — общо взето, колкото мога повече. В случая с тази книга, за въпросната цел ми помогнаха трима прекрасни художника. Моят добър приятел — и вече художествен директор по професия, — Айзък Стюарт, се погрижи за картите и символите, както и за по-голямата част от работата по дизайна на страниците с допълнителна информация. Рисунките от тях пък са дело на както винаги великолепния Бен Максуини.

От екипа на „Джабъруоки“, агенцията ми, бих искал да благодаря на Еди Шнайдър, Сам Морган, Кристина Лопез и Криста Аткинсън. Джон Берлайн от агенция „Зино“ в Обединеното Кралство също заслужава ръкопляскания.

От „Тор Букс“ — благодаря на Том Дохърти, Линда Куинтън, Марко Палмиери, Карл Голд, Даяна Фо, Нейтън Уийвър, Едуард Алън и Рафал Гибек. Ингрид Пауъл се погрижи за печатните грешки. Редакторът на текста беше Тери Макгари, а аудиокнигата е прочетена от любимия ми глас — Майкъл Кремър. Благодаря за отличната работа по аудиокнигата и на Робърт Алън, Саманта Еделсън и Митали Дейв. На Адам Хорн, новият ми главен асистент, който за пръв път ще получи признание в книга — браво, Адам!

И накрая, както винаги, едно голямо „благодаря“ на семейството ми — прекрасната ми съпруга и трите ми момченца, които все още са много объркани от липсата на достатъчно картинки в книжките, които татко пише.

Content

Брандън Сандерсън
Отсенки от себе си
(книга 5 от "Мъглороден")

Пролог

Част първа

1

2

3

4

Част втора

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Част трета

22

23

24

25

26

Епилог

Благодарности